ДЖОУЗЕФ ХЕЛЪР

ЗАЛЕЗЪТ

Част 2 от „Параграф 22“

Превод от английски: Божидар Стойков, 1997

chitanka.info

Тази книга е плод на фантазията. Имената, образите, местата на действие и случките в нея са или резултат от въображението на автора, или са използвани произволно. Всяка прилика с действителни събития, места и лица, живи или мъртви, е напълно случайна.

ПЪРВА КНИГА

1

СА̀МИ

Когато хора на наша възраст говорят за войната, на никого не му минава и през ум за Виетнамската, всеки мисли за онази, другата, която избухна преди повече от половин век и погълна почти цял свят. Близо две години бушува тази война, докато ние се наканим да облечем униформите. Разправят, над двайсет милиона руснаци били загинали до деня, когато нахлухме в Нормандия. Още не бяхме стъпили в Европа, а преломът при Сталинград вече бе настъпил и битката за Англия — спечелена. Въпреки това до края на войната нейни жертви станаха един милион американци — триста хиляди наши момчета бяха убити в бойни действия. Само при Пърл Харбър преди почти половин век в позора на един-единствен ден загинаха около двайсет и три хиляди, бяха ранени повече от двайсет и пет хиляди други, военните загуби само в този ден надвишаваха общия брой на всички убити и ранени дори в най-продължителните и кървави акции в Тихия океан, повече дори и от деня на десанта в Нормандия.

Не е чудно, че накрая се намесихме.

Слава тебе, Господи, за атомната бомба, ликувах и аз с целия цивилизован западен свят преди повече от половин век, след като прочетох заглавията, запълнили целите първи страници на вестниците, и разбрах, че е взривена. По това време вече си бях вкъщи, здрав и читав, а като военен от запаса живеех доста по-нашироко отпреди. Можех да се запиша в колеж. Така и сторих, дори две години бях преподавател в един колеж в Пенсилвания, после се върнах в Ню Йорк и почти веднага си намерих място в рекламния отдел на списание „Тайм“ като автор на текстове.

Няма да минат и двайсетина години, и вестниците из цялата страна ще поместват снимки как най-възрастните живи местни ветерани от оная война кретат по оределите шествия на патриотичните празници. Тези шествия и сега са оредели. Колкото до мен, кракът ми не е стъпвал на подобно нещо. Мисля, че и баща ми не си падаше по тях. Едно време, много отдавна, когато още бях хлапе, старият побъркан Хенри Марковиц от поколението на баща ми, портиер в жилищния блок отсреща, изравяше и навличаше вехтата си бойна униформа от Първата световна война на Единайсети ноември[1] и Трийсети май[2], не пропускаше дори опърпаните гамаши от предишната Голяма война и по цял ден пристъпваше важно напред-назад по тротоара от трамвайната спирка Нортънс Пойнт на Рейлроуд авеню до сладкарницата и автомата за газирана вода на ъгъла на Сърф авеню, по-близо до океана. Старият Хенри Марковиц — както и баща ми по онова време, той едва ли бе прехвърлил с много четирийсетте — се перчеше и крещеше до прегракване команди срещу изнурените жени, които, нарамили кафяви книжни торби от бакалина или месаря, тътреха отекли крака към тесните си жилища и не му обръщаха внимание. Двете му притеснени дъщери също се правеха, че не го забелязват — още бяха малки момичета, едното на моите години, другото — малко по-голямо. Разправяха, че Марковиц бил контузен на бойното поле, но не мисля, че е вярно. Не мисля, че дори сме знаели какво е да си контузен.

По онова време в тухлените ни три-четириетажни блокове нямаше асансьор и на възрастните и грохналите сигурно им излизаше душата, докато изкачат стълбите и се приберат. Мазетата бяха пълни с въглища, доставяха ги с камион и шумно ги изсипваха надолу по метален улей. Имаше пещи и котли, също и портиер, който, ако желаеше, можеше да живее в същата сграда и към когото по-скоро от страх, отколкото от уважение винаги се обръщахме почтително с „господин“ пред фамилното име, защото бе окото на собственика, от когото всички нас тогава, а някои и сега, поне мъничко ни беше страх. Нищо и никакъв километър и половина ни делеше от прочутия увеселителен парк в Кони Айланд с безбройните му яркоцветни лампички, с влакчетата, игрите и сергиите с лакомства. Едно време лунапаркът бе невероятна и славна атракция, също като парка „Стийпълчейс“ („В Стийпълчейс — с първия рейс“) на господин Джордж С. Тилю, който бе починал много отдавна и за когото никой не знаеше почти нищо. Върху всяка стена на „Стийпълчейс“ грееше незабравима запазена марка — удивителна, крещяща гротескна рисунка на розовата, безизразна и ухилена физиономия на малко видиотен мъж, обзет от неудържимо сатанинско веселие, което странно разкриваше върху безвкусната творба една уста, дълга, кажи-речи, повече от километър и пълна с невероятен брой огромни зъби. Разпоредителите бяха с червени куртки и зелени жокейски шапки и повечето дъхаха на уиски. Тилю живеел в собствена къща на Сърф авеню, масивна дървена постройка с малка веранда, от която се слизаше направо на тротоара по къса каменна стълба, чиито стъпала сякаш потъваха. Когато бях достатъчно голям, за да минавам самичък оттам на път за обществената библиотека, за спирката на метрото или за сутрешните кинопрожекции в събота, фамилното му име, изписано в бетона върху отвесната страна на най-долното стъпало, вече беше в плачевно състояние и бе хлътнало повече от половината в земята. В моя квартал пък това, че монтират газови горелки и са разкопали улиците заради тръбите и резервоарите, бе страхотно събитие, знак за прогрес.

Когато се изнижат тези двайсет години, всички ще изглеждаме доста жалки по снимките във вестниците и по телевизията, някак нереални, едва ли не хора от друг свят, грохнали и треперещи, с лъснали темета, може би поизкуфели, съсухрени, с беззъби усмивки посред хлътналите, сбръчкани бузи. Някои мои познати са с единия крак в гроба, други, които познавах, вече умряха. Не бих казал, че сме хубава гледка. Носим очила, недочуваме, понякога прекаляваме с приказките, повтаряме се, всичко наоколо ни се отразява, дори най-невинните драскотини зарастват по-трудно и оставят издайнически белези.

А скоро след това от нас няма да има и помен.

За околните — единствено документи, вещи и спомени, както и образите, които те случайно пораждат. Един ден някое от децата ми — осиновил съм ги законно, с тяхно съгласие, разбира се — или някой от порасналите ми внуци може да се натъкне на пилотската ми значка или на медала на авиацията, на сержантските нашивки или на онази хлапашка снимка: малкият Са̀ми Сингър, най-добрият по правопис сред връстниците си в Кони Айланд и винаги сред първите в класа по смятане, начална алгебра и планиметрия, с пухкавото зимно авиаторско яке и ремъците на парашута, сниман преди близо петдесет години отвъд океана, на остров Пианоза край западния бряг на Италия. Хилим се пред обектива до един самолет в ранната утрин, насядали върху куп петстотинкилограмови бомби без детонатори в очакване на поредния боен полет, а отзад стои нашият бомбардировчик този ден, май беше капитан, и ни наблюдава. Беше опак сприхав арменец, често чак ни плашеше, така и не се научи да управлява самолет в ускорения курс, където го бяха пратили най-неочаквано по време на бойното обучение във въздушната база в Колумбия, щата Южна Каролина — бяха ни събрали като временен екипаж, за да се подготвим за сраженията, преди да ни натоварят на самолета към театъра на бойните действия отвъд океана. Пилот бе един спокоен тексасец, казваше се Апълби, много съвестен и много добър човек, Бог да го поживи, и двамата много скоро си сритаха шапките. Бях на страната на Йосарян, забавен, жив, малко откачен, но като мен градско чедо, по-скоро щял да умре, отколкото да се остави да го убият, както заяви веднъж към края уж на шега, беше решил да живее вечно или най-малко да опитва, докато умре. По този въпрос мислехме еднакво. От него се научих да отказвам. Когато предложиха да ми сложат още една нашивка и допълнителна лентичка към медала на авиацията, ако направя още десет бойни полета, аз отказах и ме експедираха у дома. Стоях настрана от разправиите му с Апълби, защото бях стеснителен, нисък, доброволец и евреин. В ония дни гледах винаги да съм сигурен в почвата под краката си при срещи с нови хора и чак тогава да си отварям устата, макар че поне по принцип, ако не с пълната убеденост, за която жадувах, аз намирах, че с нищо не съм по-лош от другите, от офицерите, дори от оня едър, нахакан арменец бомбардировчик, който вманиачено повтаряше шегата, че е истински асириец от изчезнал вид. Видях, че съм по-образован от всички тях, нямах равен в правописа и, естествено, бях достатъчно умен никога да не го изтъквам.

Йосарян, разбира се, се губеше при всеки нощен тренировъчен полет по време на обучението над Южна Каролина и Джорджия. Това стана виц. От другите доброволци в екипажите, с които си бъбрехме в спалните помещения или в стола, научих, че всички бомбардировчици, преквалифицирани в щурмани, също се губели по време на нощните тренировъчни полети, и това стана друг виц. Третият офицер в нашия екипаж бе един свит втори пилот, Крафт, когото отвъд океана повишиха в пилот, но зенитната артилерия го свали при един боен полет над Ферара в Северна Италия, когато ескадрилата му прелетя повторно над моста, и той загина. Йосарян, командир на водещия бомбардировач, не успя да хвърли бомбите първия път и получи медал за това, че повтори опита, щом видя, че другите са пропуснали целта и мостът се мъдри непокътнат. При учебните полети в Южна Каролина Апълби намираше безопасен път към базата с радиокомпас. В една тъмна нощ се загубихме и повече от час до нас не достигаха никакви сигнали. Наблизо бушуваха бури, имаше смущения и аз до ден-днешен чувам ясно гласа на Йосарян в слушалките:

— Долу виждам бряг на някаква река. Завий наляво през нея, а аз ще открия ориентир от другата страна.

Речният бряг се оказа брегът на Атлантическия океан, а ние бяхме поели към Африка. Апълби за пореден път излезе от кожата си, след още половин час се овладя и когато успя да се оправи с радиосигналите и ни върна на летището, имахме гориво колкото да се доберем от пистата до хангарите. Двигателите спряха, преди да ги изключим.

Без малко да се изтрепем всичките.

Едва на средна възраст започнах да проумявам какво е станало, а после, ако разказвах случката като анекдот, не бе само заради смеха.

На снимката до мен са един приятел. Бил Пайт, онзи ден челен стрелец, около две години по-голям от мен, вече женен и с бебе, с което бе прекарал само седмица, и един мършав хлапак на моя възраст. Хауард Сноуден, бордови стрелец и радист, родом някъде от Алабама, когото щяха да убият след около месец при полет над Авиньон и който щеше да умре бавно, да стене от болка и да хленчи, че му е студено. Бяхме на двайсет години и изглеждахме деца, които са едва на двайсет години. Хауи Сноуден беше първото мъртво човешко същество, което виждах през живота си, и единственото, върху което оттогава е попадал погледът ми извън моргата. Жена ми умря през нощта и докато стигна до болницата, за да уредя формалностите и да се заема с подготовката на погребението, вече я бяха изнесли от стаята. Отиде си така, както бе казал онкологът, почти в посочения ден. Беше й лошо, но рядко я болеше силно, а на нас ни се иска да мислим, че болката я е пощадила, защото цял живот бе толкова добра, поне към мен и към децата, винаги бе слънчева и с широко сърце. И да се ядосаше, бе само на първия си мъж, и то рядко, най-вече защото той често нямаше достатъчно пари за издръжката на децата, но имаше предостатъчно за нови приятелки, както и да се ожени още два-три пъти. Имал съм голям късмет с мъртъвците, каза ми веднага след войната Лу, мой приятел от детските години, пленен като пехотинец и видял стотици мъртъвци в Европа, преди да го върнат вкъщи, видял американци и германци, огромен брой цивилни германци в Дрезден, когато го изпратили да помага при разчистването на развалините след английското нападение със запалителни бомби, за което научих първо от него — въздушна атака, при която избили до крак почти всички в града освен военнопленниците и тяхната охрана, а аз дори нямах представа за това и отначало не можех да повярвам.

— Сто хиляди ли? Ти си луд, Лу. Та това е повече от Хирошима и атомната бомба.

Проверих и признах, че е прав.

Но това бе преди почти половин век. Не е чудно, че нашите потомци не проявяват особен интерес към Втората световна война. Почти никой от тях не е бил роден тогава. А които са били, днес гонят петдесетте.

Но може би един ден в бъдеще, точно кога, не бих се наел да предсказвам, някое от децата или внуците ще попадне на кутията или чекмеджето с пилотската ми значка, медала на авиацията, сержантските нашивки и снимката от войната и това ще го накара да се замисли с горчивина върху някои семейни случки, които са станали или не са станали с нас, а е трябвало да станат. Например като историята с мен и противогаза на баща ми от Първата световна война.

Чудя се какво ли е станало с него. Като малък обичах този противогаз като играчка и тайно се забавлявах с него, когато тате бе на работа в града — изрязваше кройки от плат по модели за детски дрехи. Имам и негова снимка като войник. Още в началното училище прочетох една биография на германския въздушен ас от Първата световна война барон Манфред фон Рихтхофен и известно време си мечтаех да порасна, да стана летец изтребител, да го викам на двубой всеки ден над окопите във Франция и всеки път, отново и отново, да го свалям. Той беше моят герой и аз си мечтаех как го свалям. Скоро след войната, моята война, баща ми почина, било от рак. Обичаше пури. Купуваше ги от малкото квартално магазинче зад ъгъла на Сърф авеню, където самодоволният, вечно усмихнат господин Левинсън седеше зад работната маса, заобиколен от ножове и тютюневи листа, отмерваше тютюна и свиваше пурите ръчно, а в това време госпожа Левинсън, тиха, невероятно дребна женица с тъмна коса и лунички, продаваше плувни шапки, тампони за уши, надуваеми дюшеци, кофички, лопатки и други дреболии за плажа, който бе на една пряка. Бяха бездетни.

Всички работехме. Известно време като хлапе продавах вестници по улиците и кафенетата на плажа. През лятото сестрите ни продаваха замразен крем по плажните сергии и газирани сокове. Дейви Голдсмит продаваше хотдог. На плажа загорели от слънцето търговци без разрешително се бореха спартански с изпаренията на сухия лед, стелещи се над тежките кашони, откъдето те вадеха блокчета шоколадов сладолед и картонени чашки за пет цента и внимаваха да не ги спипат полицаите, които ги преследваха по мекия пясък сред зяпачите по бански костюми, а те от все сърце ги насърчаваха да се измъкват. Мнозина от тези бързоноги момчета, по-големи от мен, отдали се на този неблагодарен труд, бяха мои познати.

Вкъщи непрекъснато чувахме прибоя и звука от камбаната на шамандурата (викахме й „момче-звънче“, и до днес ми се струва сполучливо). Понякога рано следобед или надвечер, ако случайно настанеше тишина, едва-едва долавяхме дори смътната призрачна музика на най-близката въртележка, екзотичната мелодия на фисхармониката върху огромния карусел на плажа със завихреното колело със златни кончета с цвят на карамел, с ивици лъскавочерно и ярките оттенъци на синьото и розовото на какви ли не други бонбони: желирани, ментови, дъвчащи — къде ли ги правеха тези прекрасни плъзгащи се кончета? Дали някъде нямаше фабрика, където произвеждат само кончета за въртележки? Печелеше ли се добре от тях? И всичко това на две крачки от нас. Никой не беше богат.

[1] Годишнина от края на Първата световна война. — Б.пр. ↑

[2] Ден на падналите във войните. — Б.пр. ↑

2

МАЛКИЯТ НЕГОДНИК

След оставката на своя предшественик новият президент встъпваше законно в длъжност, раздразнен и психически уморен, задето трябва непрекъснато да обяснява защо като начало е избрал точно такъв човек за свой вицепрезидент.

— Защо избра него? — чувстваше се длъжен да пита неговият най-близък приятел, държавният секретар. — Кажи поне на мен. Тайната ще бъде запазена.

— Няма никаква тайна — отвръщаше почти умолително в свое оправдание президентът. — Нищо скрито-покрито, никаква задкулисна игра. Просто постъпих, както смятах за добре. Никакви престъпни намерения, честна дума.

— Точно затова е толкова ужасяващо.

3

ГОСПОДИН ЙОСАРЯН

В средата на втората седмица в болницата Йосарян сънува майка си и отново почувства, че ще умре. При тази новина лекарите се разтревожиха.

— Не откриваме нищо обезпокоително — повториха те.

— Продължавайте да търсите — нареди той.

— Вие сте в цветущо здраве.

— Почакайте и ще видите.

Йосарян влезе пак в болницата за наблюдение, след като вече бе постъпвал при предишен неврастеничен пристъп с озадачаващи физически симптоми, от които ставаше все по-зависим, понеже бе принуден за втори път през живота си да живее сам, и които изчезваха яко дим, когато ги описваше или се подложеше на преглед. Едва преди няколко месеца сам се бе излекувал от неизлечим пристъп на ишиас, и то като звънна по телефона на един от своите лекари, за да му се оплаче от неизлечимия пристъп на ишиас. Така и не успя да се научи да живее сам. Не можеше да си оправи дори леглото. По-скоро би умрял от глад, отколкото да готви.

Този път влетя в болницата като вихрушка, обзет от ужасяващо видение за друго ужасяващо видение веднага щом научи, че президентът, когото не харесваше, смята да подаде оставка и че вицепрезидентът, когото още повече не харесваше, по всяка вероятност ще наследи поста му, и скоро след като съвсем случайно разбра, че Майлоу Майндърбайндър, с когото безнадеждно и неспасяемо бе свързан от, кажи-речи, двайсет и пет години, е решил да се занимава освен с продажба на излишъци от стоки с изтекъл срок на годност стар шоколад и качествен египетски памук и с военно оборудване и си е наумил да продава свой военен самолет на правителството на което и да е правителство, стига то да може да го купи.

В Европа имаше страни, които можеха да го купят, в Азия и Близкия изток — също.

Видението за ужасяващото му видение бе, че получава инсулт или инфаркт, и насочи отново мислите му към държеливия стар Густав Ашенбах[1], самотен на своя митичен бряг на Средиземно море, и към безсмъртната му смърт във Венеция, петдесетгодишен, изтощен, в град с чума, за която никой не иска да говори. Много отдавна в Неапол, докато чакаше, строен в колоната, военният кораб да го върне у дома, след като бе оцелял в седемдесет полета, Йосарян се озова зад по-възрастен войник на име Швейк и зад един друг — Краутхаймер, който се бе прекръстил на Джоузеф Кей, за да се слее по-безопасно с новата култура, и чието име, както и името на Швейк, тогава не означаваше нищо за него.

Ако можеше да избира. Йосарян пак предпочиташе да живее. Не ядеше яйца и въпреки че не го болеше глава, взимаше през ден по един детски аспирин.

Беше сигурен, че има защо да се тревожи. Родителите му бяха покойници, както и всички чичовци и лели.

Някакъв негодник в Белия дом? Нямаше да е за първи път. Още един танкер се бе разцепил. Имаше радиация. Боклуци. Пестициди, токсични отпадъци и свободно предприемачество. Имаше противници на абортите, настояващи за смъртно наказание на всеки, който е против живота. Сред управниците се ширеха посредственост, интересчийство. В Израел имаше сблъсъци. Това не бяха просто видения. Йосарян не си ги измисляше. Скоро щяха да клонират човешки ембриони за продан, за забавление и за резервни органи. Някои печелеха милиони, като не произвеждаха нищо освен смяна на собственика. Студената война беше свършила, а на земята пак нямаше мир. Нищо нямаше смисъл, същото важеше и за всичко останало. Хората вършеха неща, без да знаят защо, после се опитваха да разберат.

Доскучаеше ли му в болничната стая, Йосарян се забавляваше с подобни възвишени мисли, както някой заблеян младок — със своите гениталии.

Поне веднъж на ден, сутринта, около него се скупчваха Леон Шумахер — лекуващият лекар — и енергичният му, сериозен антураж от изкласили млади лекари, придружавани от игривата, симпатична медицинска сестра на етажа, с красиво лице и страхотен задник, която открито си падаше по Йосарян въпреки възрастта му и която той лукаво подмамваше да хлътва все повече по него въпреки нейната младост. Бе висока жена с внушителни бедра, която помнеше Пърл Бейли, но не и Пърл Харбър, значи на възраст между трийсет и пет и шейсет, според Йосарян най-подходящата за жена, стига, разбира се, тя да е в добро здраве. Йосарян имаше смътна представа що за човек е сестрата, въпреки това най-безскрупулно използваше всяка възможност, за да си убива приятно времето през няколкото спокойни седмици, които бе решен да прекара в болницата, за да си почине и да сложи в ред възгледите си, докато великите нации за пореден път се стабилизират — вече завинаги, и установят нов световен ред.

Беше си донесъл радиото и почти винаги слушаше на ултракъси вълни нещо от Бах, много хубава камерна музика, пиано или хорове. Имаше прекалено много смущения, за да слуша опера, особено Вагнер. Радваше се, че този път стаята е добра, със съседи, които не будеха възражения и не бяха тежко болни, да не говорим за привлекателната сестра, която в отговор на закачките му се смееше свенливо, а веднъж в пристъп на високомерие взе, та изтърси предизвикателно, че задникът й бил страхотен.

Йосарян не виждаше причина да не се съгласи.

Към средата на първата седмица флиртуваше с нея с пълна пара. Доктор Леон Шумахер невинаги гледаше с добро око на това непристойно лекомислие.

— Голяма грешка бе, че те пуснах тук. Мисля, и двамата трябва да ни е срам, че си заел тази стая, без да си болен…

— Кой казва, че не съм?

— … а толкова много хора са отвън на улицата.

— Ще пуснеш ли тук някого, ако се съглася да си тръгна?

— Ще му платиш ли сметките?

Йосарян нямаше такова намерение.

Някакво светило по ангиограмите потвърди свъсено, че нямал нужда от ангиограма, един невролог със същия мрачен вид заяви, че му няма нищо на мозъка. Леон Шумахер продължаваше гордо да го представя като рядък случай, на какъвто учениците му нямало да имат възможност да попадат често в медицинската си практика — мъж на шейсет и осем без никакви симптоми на заболяване, дори без хипохондрия.

В късните следобеди, а понякога привечер Леон се отбиваше да си побъбри с престорена скръб за безкрайното работно време, жестоките условия на труд и несправедливо ниското заплащане, и то по един нетактичен и егоистичен начин точно с човек, за когото и двамата знаеха, че скоро ще умре.

Не бе от най-деликатните.

Сестрата се казваше Мелиса Макинтош и като всички добри жени в очите на един изтънчен мъж, предразположен да вижда всичко в романтична светлина, изглеждаше прекалено добра, за да е истинска.

В началото на втората седмица вече му позволяваше да гали с върха на пръстите ивицата дантела в долната част на бикините й, когато заставаше или сядаше край леглото му или на стола, намираше си работа около него, бъбреше, отвръщаше на флирта му и го поощряваше. Изчервена от притеснение и оживена от палавостта му, тя нито се поддаваше, нито го отблъскваше, когато той си играеше с тънкото бельо, но съвсем не бе спокойна. Ужасяваше се, че някой може да ги изненада по време на тази недопустима близост. Той пък се молеше някой да ги изненада. Криеше от сестра Макинтош всички явни белези на набъбващата ерекция. Не искаше тя да помисли, че намеренията му са сериозни. Бе извадила късмет, че го има, съгласи се тя с него, когато й го каза. С него нямаше такива проблеми, както с другите болни в самостоятелните и двойните стаи на етажа. Той забеляза, че й е по-интересен — следователно и я привлича повече, а тя може би не го разбираше — отколкото неколцината други мъже, с които се срещаше извън болницата, повече дори отколкото единия или двамата, с които излизаше редовно или почти редовно от години. Изобщо не се бе омъжвала, дори един-два пъти. Йосарян й създаваше толкова малко трудности, че всъщност изобщо не я затрудняваше — тя и останалите сестри на етажа имаха задължението само да надзъртат в стаята му веднъж за цялата смяна, колкото да се убедят, че още не е умрял и не е необходимо да правят нищо, за да го поддържат жив.

— Всичко наред ли е? — питаше всяка от сестрите.

— Всичко с изключение на здравето — въздишаше той в отговор.

— Вие сте в цветущо здраве.

В това е проблемът, даваше си той труда да им обясни. Значи състоянието му трябваше да се влоши.

— Няма шега — шегуваше се той, когато те се смееха.

Един ден, след като я беше помолил да се преоблече, преструвайки се на обладан от естетически копнеж, тя дойде с черни бикини. Често, когато му се искаше тя да е в стаята, Йосарян установяваше, че изпитва ужасна нужда да се нуждае от нещо. Когато натискаше звънеца за повикване, се случваше да се появи друга сестра.

— Изпрати ми моята Мелиса — нареждаше той.

Останалите бяха отзивчиви. Не можеше да се оплаче от липса на медицински сестри. Лекарите всекидневно констатираха, че е в прекрасно здраве, и този път, изглежда, бяха прави, заключаваше той мрачно разочарован и с чувството, че е изигран.

Апетитът и храносмилането му бяха добри. Провериха на скенер слуха и гръбначния му стълб. Синусите бяха чисти и липсваха каквито и да било симптоми на артрит, бурсит, ангина и неврит. Нямаше дори фарингит. Кръвното му налягане изпълваше със завист всеки лекар, който го мереше. Изследваха урината. Холестеролът му беше нисък, хемоглобинът — висок, утайката цяла прелест, а азотът — идеален. Обявиха го за съвършено човешко същество. Йосарян си помисли, че първата му жена, а и втората, с която се бе разделил преди година, сигурно ще имат възражения.

Прегледа го някакво светило — кардиолог, и не откри нищо, патолог провери патоса му и също получи завидни резултати, един предприемчив гастроентеролог се върна на бегом в стаята за втори съвет относно някакви сложни инвестиционни ходове, които обмислял за недвижим имот в Аризона, психологът, в ръцете на когото Йосарян се бе принудил да потърси последна утеха, се произнесе за психиката му.

— А какво ще кажете за периодичните периоди на анемия, за умората, липсата на интерес и депресията? — заля го Йосарян с вихрен шепот. — Наблюдавам в себе си незаинтересованост, не обръщам внимание на неща, които останалите възприемат сериозно. Уморен съм от информация, която не мога да използвам. Иска ми се всекидневниците да са по-тънки и да станат седмичници. Вече не се интересувам какво става по света. Комиците не ме разсмиват, дългите разкази ме подлудяват. Дали с мен става нещо, или е от възрастта? Или този свят наистина става безсмислен? Телевизионните новини са изродени. Всичко живо лъже нагло. Ентусиазмът ми се изчерпа. Наистина ли се чувствам толкова здрав, или само си въобразявам? Дори от косата ми не е окапал и косъм. Докторе, настоявам за истината. Депресията ми душевна ли е?

— Това не е депресия и вие не сте изчерпан.

Скоро след това психологът обсъди нещата с главния психиатър, който пък се консултира с всички останали лекари, и всички заедно дойдоха до единодушното заключение, че не намират нищо психосоматично в отличното здраве, на което се радва Йосарян, и че косата по главата му също е естествена.

— И все пак — добави главният психиатър и се изкашля — съм задължен морално да ви предупредя, че сте много подходящ кандидат за депресия на третата възраст.

— Депресия на третата възраст ли? — Йосарян се възхити от термина. — Кога приблизително може да се очаква?

— Приблизително сега. От това, което вършите, какво наистина ви доставя удоволствие?

— Опасявам се, че не е много. Падам си по жени, но не кой знае колко. Печеля повече, отколкото ми е необходимо.

— Това доставя ли ви удоволствие?

— Не. Нямам амбиции, не ми се прави почти нищо.

— Голф, бридж или тенис? Колекциониране на произведения на изкуството или на антики?

— Изключено.

— Прогнозата не е добра.

— Знаех си аз.

— Както виждаме нещата сега, господин Йосарян, сигурно ще живеете вечно — заяви главният лекар на болницата от името на целия колектив, а главата на Леон Шумахер, три четвърти плешива, бе надвиснала над рамото му.

Май наистина нямаше за какво да се тревожи освен за инфлацията и дефлацията, по-високите и по-ниските лихви, бюджетния дефицит, заплахата от война и опасностите на мира, неблагоприятния търговски баланс и евентуалния благоприятен търговски баланс, новия президент и стария военен свещеник, по-силния долар и по-слабия долар, търканията, ентропията, радиацията и земното притегляне.

Но той се тревожеше и за новата си приятелка, медицинската сестра Мелиса Макинтош, тъй като тя нямаше спестени пари. Родителите й също нямаха и ако тя живееше прекалено дълго, щеше да се наложи да разчита единствено на обществената осигуровка и жалката пенсийка от болницата, при условие че продължеше да работи тук и следващите двайсет или триста години, което изглеждаше абсурдно, освен ако преди това не срещнеше и не се омъжеше за някой изискан богат господин, който да й се стори толкова привлекателен, както Йосарян сега, а това също му се струваше абсурдно. Не бяха много мъжете, способни да й говорят мръсотии така очарователно. Неведнъж я бе наблюдавал със свито сърце — тя бе прекалено невинна, за да я изостави в жестоката динамика на паричните отношения, прекалено сладка, доверчива и безкористна.

— Това, което трябва да направиш на всяка цена — каза й той един ден, когато тя го помоли за съвет дали двете със съквартирантката й да си открият лични пенсионни осигуровки и Йосарян й обясни, че не вижда никаква практическа полза от лична пенсионна осигуровка за когото и да било освен за скапаните банки, които настойчиво ги предлагат — е да се омъжиш за някого като мен, за човек със спестени пари, който криво-ляво разбира от застрахователни полици и завещания и преди това е бил женен само веднъж.

— Няма ли да си твърде стар за мен? — попита уплашено тя.

— Ти ще си твърде млада за мен. Направи го бързо, още днес. Дори един лекар ще свърши работа. Още преди да усетиш, ще бъдеш стара като мен, а няма да имаш и петак.

Йосарян се тревожеше и от безразсъдната сантименталност, с която тя проявяваше загриженост към всеки, нуждаещ се от това.

Американците не правеха така.

Последното, от което Йосарян имаше нужда, бе още един зависим човек. Или двама, тъй като тя непрекъснато говореше гордо за своята хубава палава съквартирантка в тясното апартаментче — казвала се Анджела Мур, била по-висока от нея, по-отракана, австралийка, с естествено руса коса, по-руса дори от нейната, с по-пищен бюст, с тънки токчета, бяло червило и бели сенки за очи и работела като търговска представителка на производител на галантерия, на когото предлагала мръснишки идеи за нови артикули, от които двамата възрастни семейни евреи, собственици на фирмата, оставали като гръмнати, недоумявали и се изчервявали като раци. Харесвало й, че прави фурор по скъпите заведения в центъра, където често ходела след работа, за да се среща с весели бизнесмени, с които танцувала след вечеря и които, щом вечерта завършела, безмилостно отпращала пред входната врата. Много рядко срещала мъж, когото да хареса толкова, че да изпита желание да остане по-дълго с него, защото много рядко си позволявала да пие така, че да се напие. Давала не домашния си телефон, а номера на градската морга. Мелиса Макинтош му разказваше всичко с такава възторжена възхвала на нейното самонадеяно и темпераментно поведение, че Йосарян усети как ще се влюби в Анджела Мур още от пръв поглед, при условие че тя никога не се изпречи пред погледа му, и ще си остане все така силно влюбен, докато не я срещне втори път. Само че високата блондинка, която наближаваше четирийсетте, с белите сенки за очи и черните чорапи на шарки, виещи се нагоре като серпантини, също нямаше нито богати родители, нито спестени пари и Йосарян се запита:

Какво му е сбърканото на този гаден свят?

Струваше му се логично всеки, към когото не изпитва лоши чувства, да притежава достатъчно пари, за да посрещне бъдещето осигурен, без страх. Той сведе състрадателно глава във възвишения си блян и изпита желание да приласкае тази невероятна, едрогърда сиротна съквартирантка в прегръдките си, да изсуши сълзите й, да успокои тревогите и да разкопчее роклята й, докато я гали по задника.

Така де, тъкмо щеше да отвори работа на частните детективи, които го следяха, за да пишат доноси! Първият частен детектив — според Йосарян се разбираше от само себе си, че е частен — го бе проследил чак в болницата по време на часовете за свиждане, но веднага се тръшна с тежка стафилококова инфекция с отравяне на кръвта, приковала го на легло в друго крило на болницата заедно с трима предишни посетители на други пациенти, които също бяха тръшнати от тежка стафилококова инфекция и които, доколкото разбра Йосарян, също можеше да се окажат частни детективи. Той бе готов да обясни и на четиримата, че болницата е опасно място. Тук умираха хора. Ето на, един белгиец постъпи и му изрязаха гърлото. Частният детектив, изпратен да смени първия, бе повален само за един ден от салмонела — беше се отровил със сандвич с яйчена салата в болничното кафене, бе прикован на свой ред на легло и бавно се възстановяваше. Йосарян се чудеше дали да не му изпрати цветя. Вместо това се подписа с „Албърт Т. Тапман“ върху картичките с благопожелания, които изпрати и на двамата. Албърт Т. Тапман се казваше военният свещеник на неговата авиогрупа през войната, той добави това към името и се запита какво ще си помислят получателите на тези картички, къде е бил заловен свещеникът и дали са го заплашвали, оскърбявали, измъчвали и оставили да умре от глад. Ден по-късно изпрати други картички на двамата детективи и ги подписа с „Уошингтън Ървинг“. След още един ден им изпрати нови, този път подписани с „Ървинг Уошингтън“.

Вторият частен детектив бе последван от други двама, които явно не се познаваха, а единият бе толкова загадъчно любопитен, че разследваше и останалите трима, и Йосарян.

Чудеше се какво толкова се надяват да научат за него, дето и той няма да им каже най-чистосърдечно. Ако го дебнеха за сексуални връзки, бе готов да им разкрие сексуалните си връзки, но тревогата му за доброто сърце на Мелиса Макинтош и несигурното й финансово бъдеще се засили дотолкова, че накрая той се разтревожи и за собственото си бъдеще и реши да настоява онкологът да му даде твърди гаранции срещу най-страшния убиец и още веднъж да изслуша разсъжденията му за върховенството на биологията в човешката дейност и тиранията на гените в регулирането на обществото и историята.

— Ти си луд — каза му Леон.

— Тогава ми доведи и психиатър.

— Нямаш никакъв рак. За какво ти е онколог?

— За да сторя едно добро дело, глупако. Не вярваш ли в добрите дела? Този беден малък мръсник е може би най-мрачният копелдак, когото съм виждал. Как мислиш, на колко души може да съобщи хубава новина за една седмица? Неговите бедствия са сред малкото, които бих могъл да предотвратя.

— Бедствията не са мои — рече тъжният онколог, чието дребно лице сякаш бе белязано от някакво предзнаменование, толкова естествено за него, както тъмнината е естествена за нощта, а сивото небе — за зимата. — Но сигурно ще се изненадате колко много хора са убедени, че именно аз им ги навличам. Дори колегите не ме понасят. Почти никой не иска да говори с мен. Може би затова съм мълчалив. Липсва ми практика.

— Харесвам такъв дух — каза Йосарян, който не смяташе, че онкологът притежава кой знае какъв дух. — Не ви ли ободрява мисълта, че рано или късно сигурно ще играете важна роля в моя живот?

— Само донякъде. — Казваше се Денис Тиймър. — Откъде искате да започна?

— Откъдето искате вие, стига да не боли и да не е неприятно — отвърна весело Йосарян.

— При вас няма и един-единствен симптом, който да налага по-сериозно изследване.

— Защо трябва да чакаме симптоми? — възрази Йосарян, за да натрие носа на специалиста. — Нима не е възможно, след като приключихме предишните изследвания, да се е зародило нещо, което се разпространява като пожар, а в това време ние двамата си седим тук и самодоволно се помайваме?

Денис Тиймър продължи с проблясък на оживление:

— С вас май ще е по-весело, отколкото с мнозина други пациенти.

— Същото казах и на Леон.

— Но сигурно защото всъщност не сте ми пациент — рече доктор Тиймър. — Това, което допускате, господин Йосарян, е възможно, разбира се. Но вероятността да се случи при вас не е по-голяма, отколкото при всеки друг.

— Какво ме топли това? — възрази Йосарян. — Не е голяма утеха да знам, че всички сме еднакво предразположени. Леон смята, че ще се чувствам по-добре, ако знам, че не съм по-зле от него. Да започваме.

— Какво ще кажете за още един рентгенов преглед на гръдния кош?

— Господи, не! — викна Йосарян, уж уплашен. — Това може само да го предизвика! Знаете отношението ми към рентгена и азбеста.

— И към пушенето. Да ви дам ли статистика, която ще ви хареса? Знаете ли, че всяка година от пушене умират повече американци, отколкото са убити през цялата Втора световна война?

— Да.

— Значи можем да продължим. Да пробвам ли рефлексите ви с чукче по коляното?

— Колко?

— Безплатно.

— Не може ли да направим поне биопсия?

— На кое?

— На което и да е, стига да е достъпно и да не боли.

— Щом смятате, че това ще ви успокои.

— Поне ще спя спокойно.

— Можем да опитаме с друга бенка или с някое от старческите петна. Или да изследваме отново простатата? С простатата често има проблеми.

— Моята е уникална — възрази Йосарян. — Тя е единствената, която е моя. Да опитаме с бенката. Простатата на Шумахер е на моята възраст. Съобщете ми, когато откриете нещо на неговата.

— Мога да ви уверя — рече Йосаряновият любим онколог, — за мен ще е голямо удоволствие да ви съобщя, че резултатите са отрицателни.

— Мога да ви уверя — отвърна Йосарян, — че ще се радвам да го чуя.

Йосарян жадуваше да задълбае още повече в потискащото естество на патологиите заедно с този потиснат мъж, в потискащия свят на неговата работа и потискащото естество на вселената, в която и двамата засега оцеляваха успешно и която с всеки ден ставаше все по-несигурна — озонови дупки, навсякъде боклуци, нямаше място за тях, горяха ги, така отравяха въздуха, а въздухът не достигаше — но изпитваше опасения, че подобен разговор ще потисне лекаря.

Всичко това струваше пари, естествено.

— Естествено — рече Йосарян.

— Откъде идват? — чудеше се на глас Леон Шумахер с явни нотки на завист.

— Достатъчно стар съм за Медикеър[2].

— Медикеър не може да покрие и стотна от това.

— Останалото идва от страхотния план, който имам.

— Де да имах и аз такъв план — намуси се Леон.

Йосарян обясни, че парите идвали от фирмата, в която работел — още се водел в щата като полуработещ, по-точно като полупенсиониран полуконсултант, и можел да остане там цял живот, при условие че никога няма да прави опити да работи.

— Де да имах и аз такава работа. По дяволите, какво означава това? — изимитира го подигравателно Леон. — „Йосарян, Джон. Професия — полупенсиониран полуконсултант“. Дявол да го вземе, как нашите епидемиолози ще използват тези данни?

— Това е само една от професиите ми. Работя на непълен работен ден за цяла заплата и никой не се вслушва в повече от половината неща, които казвам. За мен това е полупенсиониран полуконсултант, не съм ли прав? Фирмата ми плаща сметките. Не сме по-малки от „Харолд Стрейнджлъв и съдружници“ и сме почти толкова апетитни. Нашата фирма се казва „М и М, предприемачи и съдружници“. Аз съм от съдружниците. Другите са предприемачи. Те предприемат, аз съм сдружен с тях.

— А с какво всъщност се занимават?

— Предполагам, с всичко, което носи пари и не е сто процента престъпно.

— Ама наистина ли?

— Няма начин да разбера. Могат да лъжат и мен, както всички останали. Имаме тайни помежду си. Не си измислям. Можеш да провериш. Прикачи ме пак към онази машинария за сърцето и провери дали то прескача, когато лъжа.

— Ще стане ли? — изненада се Леон.

— Че защо не?

— А ти с какво се занимаваш?

— Възразявам.

— Не бъди толкова докачлив.

— Отговарям на въпроса ти — любезно го осведоми Йосарян. — Възразявам на неща, които не се покриват с нравствените ми критерии. Понякога се скъсвам да възразявам. А те карат, както си знаят, или се отказват. Аз съм съвестта на фирмата, нравствено присъствие, това е още едно от нещата, с които се занимавам, откакто преди двайсетина години потърсих при тях незаконна помощ, за да отърва децата си от войната във Виетнам. Ти как отърва твоите?

— Записах ги да учат медицина. Естествено, веднага щом опасността отмина, и двамата се прехвърлиха в бизнесадминистрация. Между другото, моите агенти ми съобщават, че май още се забавляваш чудесно с една от любимите ни сестри на етажа.

— По-добре, отколкото с теб и твоите колеги.

— Тя е много симпатично момиче и много добра сестра.

— Забелязах.

— И е привлекателна.

— И това видях.

— Тук имаме няколко много добри специалисти, които ми заявяват откровено, че с удоволствие биха й бръкнали в гащите.

— Леон, това е грубо, ужасно грубо, как не те е срам — сряза го възмутено Йосарян. — Това е най-вулгарният начин да кажеш, че всички искате да я чукате.

Леон се смути, Йосарян се възползва от моментната му загуба на самообладание, за да измоли една услуга, и си изпроси табела със „Свижданията забранени“, която сложи на вратата, докато не му се е изтърсил още някой досадник.

Почука се толкова плахо, та за миг Йосарян бе обзет от надеждата, че военният свещеник се е върнал като свободен човек, независимо къде е бил незаконно задържан съгласно закона. Нямаше представа с какво да му помогне, пък и нямаше как да го направи.

Но бе дошъл Майкъл, най-малкият му син, най-неоправдалият надеждите сред четирите пораснали деца в разпадналото се вече семейство. Освен Майкъл имаше и дъщеря, Джилиан, съдийка в съд от много ниска инстанция. Джулиан, най-големият, бе друго разочарование. Следваше Ейдриън, посредствен, доволен и пренебрегван от останалите просто защото беше посредствен. Майкъл, без семейство, без жилище, без работа и безобиден, се бе отбил да види какво прави баща му отново в болницата и да сподели, че смята да напусне факултета по право, тъй като следването там му било скучно точно както медицината, търговията, изкуствата, архитектурата и още няколкото университета, които бе зарязал след кратък престой — това продължаваше толкова отдавна, че вече никой не си спомняше откога.

— О, по дяволите — натъжи се Йосарян. — Вечно те уреждам, а ти вечно зарязваш следването.

— Какво да правя — рече унило Майкъл. — Колкото повече научавам за правото, толкова повече се учудвам, че не е забранено със закон.

— И аз се отказах от него по същата причина. На колко години си сега?

— Наближавам четирийсетте.

— Имаш още време.

— Не знам дали се шегуваш, или не.

— И аз — рече Йосарян. — Но ако можеш да отлагаш решението какво искаш да правиш в живота, докато дойде време да се пенсионираш, никога няма да ти се наложи да го взимаш.

— Все още не знам дали се шегуваш.

— И аз — отвърна Йосарян. — Понякога мисля това, което казвам, и същевременно не го мисля. Я ми кажи, ненагледни мой, нима смяташ, че в шарената история на моя живот някога наистина съм искал да върша работата, с която съм се захващал?

— Дори сценариите ли?

— И тях, пък и беше за кратко. Преструвах се, а и не продължи дълго, не си падам особено по завършените неща. Да не мислиш, че съм искал да се набутвам в рекламата или на Уолстрийт, или да се ровя в неща като мелиорация, акции и облигации? Кой мечтае за успех, когато се е захванал с връзки с обществеността?

— По едно време не работеше ли за Нудълс Кук?

— Нудълс Кук работеше за мен. Малко след колежа. Да не мислиш, че ние с Нудълс Кук наистина сме искали да пишем политически речи? Искахме да пишем пиеси и да публикуваме в списание „Ню Йоркър“. Кой на този свят има голям избор? Взимаме най-доброто, което можем да докопаме, а не онова, по което си падаме. Дори уелският принц.

— Добре де, татко, може ли да се живее така?

— Принудени сме.

Майкъл замълча за миг.

— Уплаших се, когато видях отвън табелата „Свижданията забранени“ — призна той с леко огорчение. — Кой я сложи, за Бога? Помислих, че може наистина да си болен.

— Една от моите шеги — измърмори Йосарян, който бе добавил към надписа, че по нарушителите се стреля без предупреждение. — За да ме оставят на мира. По цял ден ми се влачат, без дори да са се обадили по телефона. Сякаш не разбират, че да лежиш по цял ден в болница е доста тежка работа.

— И без това не вдигаш телефона. Обзалагам се, че си единственият пациент с телефонен секретар тук. Докога смяташ да останеш?

— Кметът още ли е кмет? Кардиналът още ли е кардинал? Оня негодник още ли е на власт?

— Кой негодник?

— Който и да е от негодниците, дето все са на власт. Искам всички негодници да се разкарат.

— Не можеш да останеш чак толкова дълго! — извика Майкъл. — Пък и какво правиш тук, по дяволите? Само преди няколко месеца ти правиха годишен преглед. Всички те мислят за луд.

— Възразявам. Кой?

— Аз.

— Ти си луд.

— Всички сме луди.

— Отново възразявам. Всички вие сте луди.

— Джулиан казва, че отдавна си могъл да поемеш цялата фирма, ако си имал някаква амбиция и ум.

— И той е луд. Майкъл, този път съм уплашен. Имах видение.

— Какво видение?

— Не че поемам „М и М“. Имах аура или си въобразих, че имам, и се уплаших, че получавам удар или тумор, и не бях сигурен дали само ми се струва. Когато съм отегчен, ставам неспокоен. Получавам разни неща като конюнктивит и гъбички по краката. Не спя добре. Може и да не ми вярваш, Майкъл, но когато не съм влюбен, се отегчавам, а сега не съм влюбен.

— Виждам — отвърна Майкъл. — Не си на диета.

— По това ли се досещаш?

— Това е един от начините.

— Мина ми през ум за епилепсия, за преходно исхемично нарушение на мозъчното кръвообращение, ти не си чувал за тези неща. После ме достраша да не е удар — човек винаги трябва да се страхува от удар. Да не прекалявам с приказките? Тогава ми се струваше, че виждам всичко по два пъти.

— Искаш да кажеш двойно?

— Не, не това, все още не. Нещо като подозрение, че вече съм изживявал всичко. В новините не откривах почти нищо ново. Всеки ден сякаш започваше или предстоеше да започне нова политическа кампания, нови избори, нов тенистурнир или пък ония скапани Олимпийски игри. Реших, че може би е най-добре да дойда тук и да се прегледам. При всички положения умът ми е наред, мисълта — чиста. Съвестта също.

— Значи всичко е от хубаво по-хубаво.

— Не бъди толкова сигурен. Големите престъпления са дело на хора с чиста съвест. И не забравяй — баща ми почина от удар.

— На деветдесет и две?

— Нима си въобразяваш, че е подскочил от радост? Майкъл, какво ще правиш? Душевното ми спокойствие е нарушено, понеже не знам за какво, по дяволите, ставаш.

— Вече прекаляваш с приказките.

— Ти си единственият в семейството, с когото наистина мога да говоря, а не искаш да ме слушаш. Останалите го знаят, дори майка ти, която вечно иска по-голяма издръжка. Парите наистина са важни, по-важни от почти всичко друго. Искаш ли едно разумно предложение? Намери си работа в някоя фирма с добра пенсионна програма, с добри медицински осигуровки, каквато и да е фирма и работа, колкото и да са ти противни, и стой там, докато остарееш прекалено, за да продължиш. Това е единственият начин да живееш — като се готвиш за смъртта.

— По дяволите, татко, наистина ли го мислиш?

— Не, не го мисля, въпреки че може и да е вярно. Но хората не могат да оцелеят с едното обществено осигуряване, а ти и това нямаш. Дори бедната Мелиса ще е по-добре.

— Коя е тази бедна Мелиса?

— Онази сладурана, сестрата отвън, доста хубава е и младее.

— Не е чак толкова хубава и е по-стара от мен.

— Така ли?

— Толкова ли не виждаш?

Към края на втората седмица скроиха заговор и го изхвърлиха от болницата.

Изхвърлиха го с белгиеца от съседната стая. Белгиецът бе финансов магьосник в Европейската икономическа общност. Беше много болен финансов магьосник от Белгия и почти не говореше английски, което нямаше особено значение, защото току-що бяха отстранили част от гърлото му и той изобщо не можеше да говори, освен това и не разбираше английски, което бе от огромно значение за сестрите и неколцината лекари, видели се в чудо как да общуват с него. По цял ден и през по-голямата част от нощта до леглото му седеше неговата миниатюрна восъчна жена белгийка с омачкани модни дрехи, пушеше цигара от цигара, също не разбираше и дума английски, бръщолевеше неспирно и истерично на сестрите и пищеше в пристъп на ужас всеки път, когато мъжът й изстенеше или се задавеше, заспеше или се събудеше. Бе пристигнал в страната, за да го излекуват, и лекарите бяха отстранили голяма част от ларинкса му, защото нямаше да се размине със смъртта, ако не го бяха оперирали. И сега не бе съвсем сигурно, че ще живее. Господи, помисли си Йосарян, как издържа на всичко това?

Господи, помисли си Йосарян, как издържам аз?

Човекът нямаше как да изрази чувствата си, само кимаше или клатеше глава при настойчивите въпроси, изстрелвани от жена му, която не разполагаше с подходящ начин да предава отговорите му. Бе изложен на повече опасности и мъки, отколкото Йосарян можеше да преброи на пръстите на двете си ръце. Още първия път, когато започна да брои, не му стигнаха пръсти и повече не опита. Оттогава не му бяха порасли нови пръсти. Обикновено около белгиеца бе такава олелия, че Йосарян едва намираше време да помисли за себе си. Тревожеше се за него повече, отколкото му се искаше. Бе на ръба на стреса, а знаеше, че стресът не е здравословен. При стрес хората получаваха рак. Разтревожен от своя стрес, Йосарян изпадна в още по-голям стрес и започна да съжалява и себе си.

Мъжът живееше с болка, която Йосарян не можеше да си представи, затова не взимаше болкоуспокояващи за нея и усещаше, че няма да издържи още дълго и да се съвземе. Белгиецът беше упоен. Беше на системи. Беше натъпкан с лекарства и бе стерилизиран. Ангажираше целия персонал, сестра Макинтош почти не намираше време за Йосарян и той нямаше възможност да гали дантелата на гащите й. Работата си беше работа, а болният от Белгия беше сериозна работа. Мелиса се разпъваше на кръст, бе объркана, дъх не можеше да си поеме. Йосарян смяташе, че не постъпва добре, като я подмамва при себе си, докато в съседната стая стават толкова сериозни неща, но се бе разглезил и се чувстваше ограбен без нея. Никой не можеше да я замести.

Всички се въртяха на пета около белгиеца, който едва се движеше. Хранеха го изкуствено с тръба, пъхната в шията му, за да не умре от глад. Преливаха интравенозно вода на бедния човек, за да не се обезводни, изсмукваха течности от дробовете му, за да не се задуши.

Този човек създаваше работа през цялото денонощие. Имаше сонда и в гръдния кош, и в стомаха и трябваше да бъде под непрекъснато наблюдение, така че на Йосарян почти не му оставаше време да си мисли за военния свещеник Тапман и неговите проблеми, за Майлоу и Уинтъргрийн, за техните ескадрили от невидими бомбардировачи или за високата австралийка съквартирантка с белите сенки за очи, тънките токчета и едрите гърди, за никого. По няколко пъти на ден се осмеляваше да излезе в коридора, за да хвърли поглед в другата стая, колкото да зърне какво става там. Всеки път, щом се върнеше, се стоварваше върху леглото, закрил очи с ръка, и потъваше в лепкав унес.

Когато отново вдигнеше избистрен поглед, по-тайнственият от частните детективи се взираше в него. Този таен агент бе изискан мъж с добре скроени костюми от меки вълнени платове и вратовръзки в убити тонове, с чуждестранна външност и тъмни очи върху изсеченото волево лице, което изглеждаше смътно ориенталско и напомняше бадем с черупка.

— Кой си ти, по дяволите? — искаше да изкрещи в лицето му Йосарян, и то неведнъж.

— Хей, кой сте вие? — попита все пак един ден много внимателно и се насили да се усмихне.

— На мен ли говорите? — бе високомерният отговор, даден с приятен глас и съвършено произношение.

— С какво мога да ви бъда полезен?

— Не виждам с какво. Просто се чудя къде е набитият оплешивяващ господин с русата коса, който допреди няколко дни непрекъснато висеше в коридора.

— Другият частен детектив ли?

— Нямам представа за кого говорите — отвърна мъжът и изчезна.

— Кой си ти, по дяволите? — наистина кресна след него Йосарян точно когато познатият вик проехтя отново в коридора и пак задумкаха обувки с гумени подметки.

— Кой знае френски? Кой знае френски?

Продраният стон ехтеше по няколко пъти на ден, зовеше сестра Макинтош, сестра Крамър или друга сестра, или някой от безбройните дежурни лекари, специалисти или санитари афроамериканци, латиноамериканци и родени по тихоокеанските острови, или някой от другите икономически бежанци, обслужващи белгиеца срещу заплащане в странната, неестествена болнична цивилизация, което бе напълно естествено. Сега, когато имаше автомати за обмяна на пари на всеки етаж, наред с автоматите за бонбони и безалкохолни напитки, всеки пациент с кредитна карта и солидна здравна осигуровка можеше изобщо да не си подава носа от болницата.

Тайният агент със съвършеното произношение и безупречния английски костюм нито веднъж не се издаде, че знае френски, макар Йосарян да бе готов да се обзаложи, че знае езика, както знае и да разшифрова шифри.

Йосарян знаеше няколко думи на френски, но реши да не се намесва. Притесняваше се да не обърка нещо. Кой знае? Една грешка в превода можеше да му докара обвинение, че практикува медицина, без да има право на това. Йосарян бе убеден: бе убеден, че ако някога му се наложи да преживее всичко това, особено на тази възраст, било за четири или четиринайсет дни, дори при условие че това е единственият начин да остане жив, със или без гласов апарат, би възразил категорично. Би предпочел всичко да приключи. В края на краищата животът се свежда до най-прости неща. Не бе способен да издържи болките на белгиеца.

Щеше да се наложи да се раздели със сестрата.

Йосарян бе от хората, които си внушават симптоми, и го знаеше. На другия ден прегракна.

— Какво ти е? — загрижено го попита сестра Макинтош още на сутринта, след като се бе явила на работа, беше се гримирала, бе опънала ръба на чорапите си без ръб и бе влязла в стаята в своя най-симпатичен вид, за да се увери, че всичко е наред. — Гласът ти не звучи нормално. Защо не ядеш?

— Знам. Пресипнал съм. Сега не съм гладен. Не знам защо съм толкова пресипнал.

Нямаше температура, чувстваше се добре, липсвали и видими симптоми на възпаление на ушите, носа и гърлото, каза специалистът по уши, нос и гърло, когото повикаха.

На следващия ден гърлото му беше възпалено. Йосарян усещаше и някаква буца, преглъщаше с мъка храната, въпреки че пак липсваха всякакви признаци на инфекция или оток, и той бе повече от сигурен, че скоро ще загуби ларинкса си от нещо злокачествено, ако продължи да виси в болницата и не изчезне моментално.

Сестра Мелиса Макинтош изглеждаше съкрушена. Нямало нищо лично, увери я той. Галантно й обеща скоро да я заведе на вечеря в хубав ресторант, а също и в Париж, Флоренция и Мюнхен, където щели да зяпат витрините с дантелено бельо, ако откриели, че си пасват, и ако тя нямала нищо против да бъде следена от частни детективи, докато са заедно. Сестрата помисли, че се шегува за частните детективи, и каза, че щял да й липсва. Той отвърна кавалерски, че няма да й даде тази възможност, и докато се взираше искрено в сериозните й сини очи и нежно стискаше ръката й за сбогом, се зачуди дали някога изобщо ще му се прииска да я види отново.

[1] Герой на Томас Ман. — Б.пр. ↑

[2] Щатски или федерални здравни програми, по които частично се покриват медицинските разходи на хора с ниски доходи. — Б.пр. ↑

ВТОРА КНИГА

4

ЛУ

Роден съм силен и безстрашен. И досега не знам какво е да се страхуваш от друго човешко същество. Мускулите, яките кости и огромният гръден кош не са ми от балите стари вестници и от това, че като дете вдигах какви ли не тежки неща във вехтошарския магазин на баща ми. Ако не бях толкова силен, той нямаше да ме кара да го върша. Щях да му водя сметките и да изпълнявам поръчки като сестрите ми и по-големия ми брат Айра. Бяхме четирима синове и две момичета в семейството, а от момчетата съм втори отзад напред. Майка ми разправяше на хората, че съм бил най-здравото пеленаче, което била виждала, също и най-гладното. Трябвало да ме тегли от гърдата с две ръце.

— Като Херкулес в люлката — каза веднъж Са̀ми Сингър.

— Кой?

— Херкулес. Невръстният Херкулес.

— Какво за него?

— Когато се родил, изпратили две големи змии в люлката му да го убият. Той ги удушил с голи ръце.

— При мен такива неща няма, всезнайко такъв.

Малкият Са̀ми Сингър знаеше такива истории още когато бяхме хлапета в трети-четвърти клас. Или може би в шести-седми. Целият клас пишеше съчинения за „Том Сойер“ и „Робинзон Крузо“, Са̀ми пишеше за „Илиада“. Той бе умен, аз бях досетлив. Той четеше за всичко. Аз се досещах. Той бе добър на шах, аз — на карти. Спрях да играя шах, той продължи да губи пари от мен на карти. Кой от двама ни бе умният? Когато отидохме на война, той държеше да бъде летец изтребител и избра авиацията. Аз избрах сухопътните войски, защото исках да се бия с германците. Надявах се да стана танкист и да ги мачкам със стотици. Той стана заден стрелец, аз се озовах в пехотата. Свалиха го в морето и се върна вкъщи с медал, аз бях военнопленник и прекарах отвъд океана до края на войната. Може пък той да беше по-умният. След войната влезе в колеж с държавна стипендия, аз купих склад за дървен материал извън града. Купих парцел, построих къща, рискувах в съдружие с неколцина от клиентите си, които разбираха повече от мен от строителство. Мен повече ме биваше в търговията. С печалбата вече сам вдигнах втора къща. Открих какво е кредит. В Кони Айланд не знаехме, че банките умират да дават пари назаем. Са̀ми ходеше по опери, аз — на лов за патици и канадски гъски с местни водопроводчици и банкери северняци. Като военнопленник в Германия се притеснявах всеки път, когато преминавахме от едни ръце в други, а новата охрана забиваше поглед в личния ми знак с името и откриваше, че съм евреин. Притеснявах се, но не си спомням някога да ме е било страх. Навсякъде — а ни пращаха все по-навътре в страната, към Дрезден — правех всичко възможно да намеря начин да им го съобщя, преди сами да са го разбрали. Не исках да остават с впечатлението, че съм човек, който крие нещо. Едва по-късно, когато Са̀ми ме попита, осъзнах, че са могли да ми плюят в лицето, да ми размажат главата с приклад или просто да ме отведат настрана в храстите и да ме наръгат с щикове или да ме застрелят. Повечето бяхме деца и си мислех, че ще ме удрят или обиждат, докато счупя няколко ченета и ги науча да се въздържат. Никога не съм си задавал въпроса дали съм способен да го сторя. Аз бях ЛР, Луис Рабиновиц от Мърмейд авеню в Кони Айланд, в Бруклин, Ню Йорк, и по онова време бях твърдо убеден, че никой не ме превъзхожда в нищо и ще успея във всичко, с което се заловя.

Като хлапе неизменно вярвах в това. Откакто се помня, все съм едър и плещест, имам силен глас, а тогава се чувствах по-едър и по-плещест, отколкото бях в действителност. В училище виждах ясно, че има по-големи момчета, които са по-едри от мен, може би и по-силни, но никога не съм ги смятал за такива. Никога не съм се страхувал и от момчетата в няколкото италиански семейства, които живееха в квартала, разните там Бартолиновци и Палумбовци, за които всички останали се бояха дори да продумат, освен ако не си бяха вкъщи. Тия жабари носеха ножове, така поне се мълвеше шепнешком. Аз самият никога не съм виждал подобно нещо. Не ги закачах и те ме оставяха на мира. Както и всички останали, доколкото си спомням. Само веднъж един ми посегна. Мършав, по-голям от мен, в осми клас, той бавно ме подмина и ме настъпи нарочно, докато седях на бордюра в началото на редицата, след като бяхме обядвали и чакахме да отворят вратите за следобедните часове. Беше по гуменки. Не ни позволяваха да ходим на училище с гуменки освен в часовете по физкултура, но всичките Бартолиновци и Палумбовци ги носеха когато си искат. „Ааа“, рекох си, щом усетих какво става. Бях видял как се приближава. Бях забелязал как ми хвърля подъл и невинен поглед. Дори не успях да забележа кога ръката ми се е стрелнала — сграбчих го за глезена, стиснах го леко, колкото да го спра, той се задърпа да се освободи и да продължи, без дори да извърне поглед, сякаш имаше някакво право, сякаш аз изобщо не съществувах. Беше истински изненадан, когато разбра, че няма да го пусна. Взе да се прави на нахакан. И двамата нямахме тринайсет.

— Какво искаш бе? — озъби се той.

Моят поглед обаче бе по-нахакан.

— Изпусна си нещо — отвърнах с хладна усмивка.

— Така ли? Какво?

— Подметките.

— Много смешно, няма що. Пусни ми крака.

— И една падна върху мен.

С другата ръка тупнах по мястото, където ме бе настъпил.

— Така ли?

— Така.

Той се дръпна по-силно. Аз стиснах по-силно.

— И да съм го направил, не е било нарочно.

— Мисля, че беше нарочно — казах му. — Ако се закълнеш и повториш, че не е било нарочно, може и да ти повярвам.

— Ти за какъв се мислиш бе? За много як ли?

— Аха.

Останалите момчета наблюдаваха, момичетата — също. Беше ми хубаво.

— Е, добре, не беше нарочно — каза той и спря да се дърпа. — От мен да мине, ще ти повярвам.

След това станахме приятели за известно време.

Един ден Са̀ми реши да ме учи как да се бия и да ми покаже колко го бива в бокса.

— Не можеш да разчиташ само на мускули, Лу.

Имал някакво ръководство, изчел го, взел назаем боксови ръкавици. Волю-неволю се усмихвах, докато си ги връзвахме един на друг. Показа ми стъпките, стойката, научи ме какво е кроше, къс удар, „ъперкът“.

— Добре, тигре, показа ми вече. А сега какво?

— Боксираме се три минути, почиваме една и ти показвам къде грешиш, после ще изкараме още един рунд. Помни: не спирай да се движиш. И никакви удари при клинч, никакво боричкане. Това е забранено. Вдигни лявата ръка, по-високо, задръж така, още я изпъни. Иначе ще ти разбия защитата и ще те фрасна. Така. Започваме.

Той зае стойка и затанцува напред-назад. Пристъпих право към него и с лекота извих с лявата си ръка неговите две. С дясната сграбчих лицето му с разтворена ръкавица и закачливо го разклатих наляво-надясно.

— Клинч — викна той. — Не е позволено да се хваща за лицето. Или ще удряш, или няма да правиш нищо. Сега се разделяме и започваме отново. Запомни, трябва да се опиташ да ме удариш.

Този път той затанцува още по-бързо, фрасна ме по главата със страничен удар и отскочи. За втори път се насочих право към него, бързо бутнах надолу ръцете му с една лапа и започнах леко да го потупвам по лицето с другата. Не можех да удържа смеха си при вида му. Хилех се, а Са̀ми пъхтеше.

— Хайде стига вече — каза отчаяно. — От тебе боксьор не става.

Преди понякога се тревожех за малкия Са̀ми, защото не бе особено о̀правен и обичаше да дразни хората. Но той беше умен и се оказа, че дразни само хора, за които е сигурен, че няма да му се разсърдят. Като мен.

— Хей, Лу, какво прави твоята приятелка с големите цици? — подхвърляше ми той през войната, когато започнах да излизам с Клер.

— Голям умник се пишеш — процеждах през зъби с пресилена усмивка.

Имам един нерв в задната част на челюстта и отстрани на врата, който започва да трепери, когато ми кипне кръвта. Случваше се понякога при игра на карти, когато залагах твърде високо и вкарвах всичките си номера в действие.

— Хей, Лу, поздрави от мен жена си с големите цици — подмяташе той, когато се ожених за Клер.

Уинклър също започна да се заяжда, а аз не можех да го смачкам, ако не смачках и Са̀ми, а сърце не ми даваше да смачкам Са̀ми. Смятах да ми стане и шафер, но нашите настояха за братята ми, а в моето семейство всички правехме това, което се искаше от нас.

Кръстили са ме Луис, а ми викаха Луи — не виждах никаква разлика, докато Са̀ми не ми я обясни. Но пак не виждам особена разлика.

Са̀ми четеше вестници. Обичаше цветнокожите и казваше, че трябва да получат избирателни права и в Юга и да бъдат свободни да живеят там, където искат. За мен бе все едно къде живеят, стига да не е наблизо. Никога не съм харесвал хора, които не познавам лично. Известно време харесвахме Рузвелт, когато го избраха за президент, но това бе главно защото не беше Хърбърт Хувър или някой друг гаден републиканец, или някой от селяндурите антисемити от Юга или Средния запад, или оня отец Коклин от Детройт. Само че му нямахме доверие и не му вярвахме. Не вярвахме и на банките и банковите сметки и въртяхме търговия, доколкото бе възможно, с пари в брой. И преди Адолф Хитлер не обичахме германците. Сред германците, които нямаха място в нашата къща, бяха и германските евреи. Това продължи и след Хитлер. Детството ми мина сред разговори за тях.

— В живота си не съм пожелавала никому зло — повтаряше мама. Непрекъснато го повтаряше, а не беше вярно. Сееше навред ужасните си клетви, дори върху нашите глави. — Но ако има народ, който да заслужава наказание, това са те. Когато пристигнахме от Полша в Хамбург, не ни погледнаха. За тях бяхме измет. Срамуваха се от нашите куфари и дрехи, а ние не знаехме дума немски. До един се срамуваха от нас и не го криеха. Крадяха ни парите, когато можеха. Имаше ли свободно място в трамвая или на улична пейка, слагаха там шапките си, за да мислим, че е заето, та да не седнем до тях. Караха ни да стоим прави с часове дори когато бяхме с децата. Всички, които имаха пари, бяха такива. И до един се правеха, че не разбират идиш.

Неотдавна Са̀ми дойде на гости у дома и спомена как си мислел, че германските евреи не разбират идиш. Мама сигурно би се направила, че недочува, ако подобни думи стигнеха до ушите й.

Когато войната заля Европа, ние бяхме с две години по-малки от наборната възраст. В гимназията се отказах от испанския и се прехвърлих на немски — започнах да се подготвям — и влудявах момчета като Са̀ми с моите achtung, wie geht, hallo, nein и jawohl. Когато ми крещяха да си затварям устата, аз им сервирах по едно-две danke schön. Не прекъснах немския дори в армията. Когато се записах доброволец, го знаех достатъчно, за да тормозя военнопленниците, които заварих във Форт Дикс, Форт Сил, Форт Райли и Форт Бенинг. Като военнопленник край Дрезден можех да разговарям по малко с охраната и понякога да превеждам на останалите американци. Заради немския ме изпратиха в Дрезден, където станах отговорник на работна команда, въпреки че бях сержант и не би трябвало да отивам.

Търговията с отпадъци процъфтяваше още докато бях хлапе. Майката на Са̀ми събираше стари вестници и ни даваше пробитите си алуминиеви тенджери и тигани, а баща ми ги продаваше. После старият надуши, че в отпадъците има хляб, и то доста, и че прекупвачите на отпадъчни метали вече правят малки състояния. Търчахме насам-натам, за да открием сгради, обявени за разрушаване. Дебнехме пожарникарите. Големите пожари в Кони Айланд винаги се оказваха златна мина — за нас медна или оловна, заради тръбите, които отмъквахме. Когато малко след войната изгоря лунапаркът, извадихме оттам купища отпадъци. Платиха ни да ги разчистим, после още веднъж, когато ги продадохме на прекупвачите. Всичко, което пареше, го опаковахме в азбест, отмъквахме и азбеста и също го правехме на бали. След тази акция доста се замогнахме и старият ми даде назаем десет хиляди, за да купя един склад за дървен материал, но и лихвата беше жестока, защото си беше такъв, а и самата идея не му хареса. Не искаше да излизам от търговията с отпадъци, не искаше да се местим на почти три часа път. Особено доходни бяха старите училища и болници. Купихме втори камион и наехме яки мъжаги от квартала, които хем да носят, хем да разгонват другите вехтошари. Наехме дори един огромен shvartza, як кротък негър, казваше се Сони, който един ден дойде да търси работа. Смъквахме с метални куки и чукове мазилката от стените и азбестовата изолация и се нахвърляхме върху медните и оловните тръби с куките за бали, лостовете и ножовките. После баща ми изхвърли от работа Смоуки Рубин.

Аз се погрижих да се разчуе. Смоуки ми го върна с новината, че бил тръгнал да ме търси и по-добре да не ме намирал. На другата вечер отидох в закусвалнята на Хапи на Мърмейд авеню и седнах да го чакам. Дойдоха Са̀ми и Уинклър, изглеждаха доста зле, когато ме видяха. Помислих, че всеки момент ще припаднат.

— Какво правиш тук? — попита Уинклър. — Измитай се веднага.

— Толкова ли не знаеш, че Смоуки те търси под дърво и камък? — додаде Са̀ми. — Повел е и неколцина от приятелчетата си.

— Помагам му да ме намери. Ще ви купя сода и сандвичи, ако искате да чакате с мен. Ако не, сядайте където искате.

— Ако си решил да се правиш на луд, поне повикай братята си — каза Са̀ми. — Да изтичам ли до вас?

— Я по-добре пийни едно уиски.

Не се наложи да чакаме дълго. Смоуки ме съзря още от вратата — бях седнал с лице към нея — и се запъти право към сепарето, следван от един тип на име Бени Червения и от странната птица, известна като Уили Майната.

— Теб търся. Трябва да си поприказваме.

— Слушам те — казах. Погледите ни бяха приковани един в друг. — Затова съм тук.

— Тогава излез навън. Искам да си поговорим насаме.

Замислих се. Те бяха по на трийсет, че и отгоре, а ние — на седемнайсет и половина. Смоуки се бе качвал на ринга. Бе лежал в затвора и поне веднъж беше наръгван лошо в бой с ножове.

— Добре, Смоуки, щом искаш — реших аз. — Само че кажи на приятелчетата си да седнат тук, ако искаш да излезем двамата.

— Разправял си лоши работи за мен, така ли е? Не извъртай. Баща ти също.

— Какви лоши работи?

— Че сте ме били изхвърлили, защото съм крадял. Баща ти не ме е изхвърлял. Да сме наясно. Аз напускам. Няма да работя повече за вас.

— Смоуки. — Почувствах, че оня нерв отстрани на бузата и врата започва да трепка. — Старият каза на всяка цена да ти предам, че ако още веднъж се веснеш в магазина, ще ти строши врата.

Смоуки млъкна. Познаваше стария. Щом го беше казал, щеше да го направи. Баща ми бе нисък човек с най-широките плещи, които съм виждал, и с малки сини очи върху лице, което напомняше на торпедо или артилерийски снаряд. С луничките, изсечените черти и тъмните петна приличаше на къс желязо, на наковалня, висока метър и шейсет и пет. Бил е ковач. Всички в семейството имаме големи глави с масивни квадратни челюсти. Приличаме на поляци и знаем, че сме евреи. В Полша с един удар с юмрука в челото баща ми убил някакъв казак, защото повишил глас на майка ми, а в Хамбург насмалко да направи същото с чиновник от имиграционната служба, който допуснал същата грешка и се държал грубо с майка ми, но успял да се разкара навреме. Никой не се е отървавал след обида на член от нашето семейство, с изключение май на Са̀ми Сингър с приказките му за големите цици на жена ми.

— Как е баща ти, Марвин? — попита Бени Червения Уинклър, останалите в заведението само наблюдаваха, а Смоуки имаше още една причина да бъде внимателен.

Уинклър потропваше с пръсти по масата и мълчеше.

Баща му събираше облози за конните надбягвания и печелеше повече от всички в квартала. Дори по едно време имаха пиано. Бени Червения беше контрабандист, бияч, който събираше пари от длъжници, спекулант и взломаджия. Едно лято с някаква банда претарашил всички стаи на един курортен хотел с изключение на стаята на Уинклърови и оставили гостите на хотела да се чудят с какво ли се занимава бащата на Уинклър, та е единственият пощаден.

Смоуки вече се бе поукротил.

— Ти и баща ти… разправяте навсякъде, че съм ви откраднал сграда, нали? Тази къща не съм я крал. Намерих портиера и сам си направих сделката.

— Направил си я, докато си работел при нас — отвърнах. — Или ще работиш за нас, или започваш сам. Но не и двете едновременно.

— Сега прекупвачите няма да вземат от мен нищо. Баща ти няма да им позволи.

— Те сами решават какво да правят. Но ако купуват от теб, няма да могат да купуват от него. Само това каза.

— А, няма да стане. Искам да говоря с него. Искам да говоря веднага. И да се разберем.

— Смоуки — започнах аз бавно и изведнъж се почувствах много, много самоуверен, — ако повишиш глас, ако кажеш и дума на баща ми, пиши се умрял. А само ако ме докоснеш и с пръст, ще те пречука той.

Това май му направи впечатление.

— Добре — предаде се и помръкна. — Ще се върна на работа при него. Но му кажи, че вече искам по шейсет седмично.

— Май не разбра. Може да не те вземе и за петдесет. Трябва първо да поговоря с него и да се застъпя за теб.

— Кажи му, че ще получи къщата, която намерих, ако ми брои петстотин.

— Сигурно ще ти даде обичайните двеста.

— Кога мога да започна?

— Почакай до утре, да се опитам да го убедя.

И наистина се наложи да убеждавам стария, че Смоуки е работяга и двамата с нашия негър се справят чудесно с това да държат конкуренцията на разстояние.

— Луи, ще ми заемеш ли петдесетачка? — примоли се Смоуки. — Отвън предлагат чудесен тютюн от Харлем и няма да е зле да вложа малко пари.

— Само двайсет. — Можех да му дам и повече. — Чудна работа — казах аз, щом Смоуки и момчетата му излязоха, и заразтривах пръсти. — Какво ми стана на ръката? Докато му подавах парите, едва си сгънах пръстите.

— Ами нали през цялото време стискаше захарницата — рече Уинклър.

Зъбите му тракаха.

— Каква захарница?

— Не помниш ли? — сряза ме Са̀ми почти гневно. — Стискаше я, сякаш се канеше да го претрепеш с нея. За малко да я пръснеш на парчета.

Разсмях се и поръчах сладкиш и сладолед и за тримата. Не, не помнех, че съм стискал тежката захарница по време на разговора. Мозъкът ми бе хладен и съсредоточен, гледах Смоуки право в очите, а ръката ми била готова за действие, без дори да зная. Са̀ми изпъшка и пребледня, после вдигна ръка от коленете си — беше държал под масата ножа за хранене.

— Тигре, защо го криеше? — засмях се аз. — Как щеше да ми помогнеш с това чудо?

— Не исках да виждат, че ми треперят ръцете — прошепна той.

— И какво щеше да правиш с него?

Той поклати глава.

— Не искам и да узнавам. Нека, Лу, да ти кажа нещо още сега. Ако някога сме заедно и теб те сърбят ръцете да се сбиеш, знай, че не можеш да разчиташ на мен.

— И на мен — рече Уинклър. — Бени Червения нямаше да ми направи нищо, но не съм чак толкова сигурен за останалите.

— Момчета, този път не разчитах на вас.

— Наистина ли смяташе да го праснеш със захарницата?

— Са̀ми, ако се наложеше, щях да го ударя с цялата закусвалня. И с вас двамата също.

Преди две години, тъкмо бях станал на шейсет и пет, спипах онзи джебчия, висок чевръст момък малко над двайсетте. Запомнил съм го заради рождения си ден. Като подарък за мен трябваше да заведа Клер в центъра на музикално представление, което тя държеше да види, а аз — не. Отидохме рано и застанахме отвън сред тълпата, под козирката на театъра, близо до автогарата на пристанището. Още ми е смешно, като си спомня как веднъж там на Са̀ми му пребъркали джобовете на връщане от нас и как едва не го арестували, защото крещял на полицаите, че трябва да направят нещо. По онова време вече бях сключил примирие с германците и карах мерцедес. И Клер имаше мерцедес, шикозен, с гюрук. Най-неочаквано една жена нададе geshrei. Зърнах двама младежи, които тичаха точно покрай мен. Сграбчих единия, без да се замислям. Завъртях го, вдигнах го и го тръшнах по лице върху капака на някаква кола. И чак тогава забелязах, че е млад, висок и силен. Беше мулат.

— Само да мръднеш, и ще ти счупя врата — прошепнах му в ухото.

Той не мръдна.

Забелязах колко внимателно го претърсват ченгетата и заклатих глава, сякаш ме беше страх. Те преровиха с пръсти косата му за ножче за бръснене или друго острие. Провериха яката и джобовете му, всички шевове на ризата и панталоните, претърсиха го от глава до пети за пистолет, нож или нещо малко и остро. Осъзнах, че е могъл да ме убие. Едва когато стигнаха до маратонките и приключиха, всички наоколо се отпуснаха.

— Голям късметлия сте, господине — рече едно младо ченге, май най-възрастното от всичките.

Хората продължаваха да ми се усмихват, аз продължавах да им отвръщам с усмивка. Чувствах се герой.

— Хайде, Лу, твоето представление свърши — рече сухо Клер. Бях сигурен, че ще каже нещо такова. — Да влизаме за истинското.

— Само минутка, Клер — отвърнах високо и се изпъчих. — Ей там стои една страхотна млада блондинка и знаеш ли, струва ми се, че ще й хареса да ме опознае по-отблизо.

— Лу, за Бога, идваш ли, или да влизам сама?

Засмяхме се и влязохме. Само след две седмици симптомите се възобновиха и отново постъпих в болницата за химиотерапия.

5

ДЖОН

Извън болницата всичко си продължаваше постарому. Мъже полудяваха и ги награждаваха с медали. Декораторите на жилища бяха почитани като титани на културата, а модните дизайнери стояха по-високо в обществото от своите клиенти.

— Защо не? — отвърна Франсес Бийч на забележката на Йосарян със съвършено произношение, заради което околните често се замисляха как е възможно някой да говори английски толкова безукорно, без да звучи така, сякаш го болят сливиците. — Забравил ли си как изглеждаме голи?

— Джон, ако мъж каже подобно нещо — рече мъжът й Патрик Бийч, за пореден път доволен от нея, — жив ще го одерат.

— Скъпи, казват го и мъжете — каза Франсес — за пролетните и за есенните си колекции и печелят милиарди, като ни обличат.

Все още бе пълно с бедни.

Йосарян погледна подозрително тълпата, изпълнила тротоара пред болницата, докато крачеше към бордюра и дългата лимузина с тъмни стъкла, която го чакаше, за да го откара в луксозния му апартамент в небостъргача в другия край на града, където сега бе неговият дом. Беше дал поръчка за обикновена кола, а пак му бяха пратили лимузината, без да му искат допълнителна такса. Небостъргачът, в който живееше, минаваше за луксозна сграда, защото наемите там бяха високи. Стаите бяха тесни. Таваните бяха ниски, нямаше прозорци в двете бани, нито място за маса или стол в кухнята.

На десетина преки оттам бе Автогарата при Управлението на пристанището на Ню Йорк, здание, натъпкано с площадки и високо седем етажа. На партера имаше полицейски участък с три големи килии, които постоянно бяха пълни и преливаха от нови арестувани по няколко пъти на ден и където преди една година Майкъл Йосарян бе прибран при опит да излезе от метрото, а после да се върне обратно, понеже се сетил, че е слязъл прекалено рано — пътувал към центъра, към архитектурната фирма, за която правеше чертежи.

— Този ден — още си спомняше той — ти ми спаси живота и погуби духа ми.

— Да не искаше да стоиш в една килия с онези?

— Щях да умра, ако се бе случило. Но не ми беше леко да гледам как ругаеш и баламосваш ченгетата, за да ме измъкнеш. И да знам, че никога не бих могъл да го направя.

— Майкъл, ядосваме се толкова, колкото сме принудени. Нямах кой знае какъв избор.

— Това ме потиска.

— Имаш по-голям брат, който те тормозеше. Може би това е разликата.

— Защо не го спряхте?

— Не знаехме как. Не искахме да го тормозим.

Майкъл отвърна с горчив смях.

— Беше страхотна гледка, нали? — завистливо го обвини той. — Имаше публика. Дори ти ръкопляскаха.

После и двамата се умърлушиха.

В автогарата живееха хора, едно постоянно население от мъже и жени, своенравни момчета и момичета, повечето от които през нощта спяха в по-тъмните ъгли и всеки ден излизаха, все едно отиват на работа, за да свършат кой каквото има да върши.

В тоалетните на различните нива имаше топла и студена вода, гъмжеше от проститутки и хомосексуалисти за всеки вкус, имаше множество магазинчета за най-необходимите неща като дъвка, цигари, вестници и понички. Тоалетната хартия беше безплатна. Многодетни майки, избягали от идеализирани родни градчета, прииждаха непрекъснато с невръстните си рожби и се настаняваха тук. Автогарата бе чудесно свърталище за проститутки, просяци и младежи, избягали от къщи. Хиляди хора, които всеки ден отиваха на работа, наред със стотиците други пътуващи се опитваха да не им обръщат внимание, когато минаваха покрай тях всяка сутрин на път за службата, а после на връщане към къщи в края на деня. Не бяха богати, защото никой, който е богат, не ходи на работа с автобус.

От високите панорамни прозорци в луксозния си апартамент Йосарян разполагаше с чудесен изглед към друг луксозен жилищен небостъргач, по-висок и от неговия. Между тези гиганти минаваше широк булевард, който гъмжеше все по-чудовищно от гневни кланове войнствени отвратителни просяци, проститутки, наркомани, наркопласьори, сводници, джебчии, търговци на порнография, извратени типове и побъркани психопати, прилагащи престъпните си умения на улицата сред все по-гъстите потоци от изпаднали мръсни хора, които пък наистина живееха на улицата. Между бездомните вече се мяркаха и бели, те също пикаеха по стените и серяха в страничните улички, където други като тях нощем спяха.

Йосарян знаеше, че и в по-приличен квартал на Парк авеню могат да се видят жени, клекнали да се облекчат в грижливо поддържаните лехи с цветя по пешеходните алеи в средата на шосето.

Беше трудно човек да не ги намрази всичките.

И това бе Ню Йорк, Голямата ябълка[1], Великия град на Великия щат, финансовото сърце, умът и мускулите на страната, градът с най-голямата слава, който може би засенчваше Лондон в културния живот на земното кълбо.

Волю-неволю Йосарян често си спомняше, че никога през живота си, дори във военновременните Рим и Пианоза, дори в разрушените Неапол и Сицилия, не се е сблъсквал с подобна ужасяваща мизерия, която избуяваше около него в тези прочути владения на упадъка. Нито дори — добавяше неведнъж той цинично пред Франсес Бийч, с която навремето бе ходил — на безполовите благотворителни обеди и официални вечерни приеми, които посещаваше много по-често, отколкото би желал, като единствения представителен висш служител на „М и М, предприемачи и съдружници“, като мъжкар, който хваща окото, и човек, способен да бъбри с лекота за неща извън сделките с добре осведомени събеседници, егоистично въобразили си, че влияят върху световните събития само като ги обсъждат.

Естествено, никой не беше виновен.

— Божичко, какво е това? — викна Франсес Бийч, когато двамата си тръгнаха с нейната лимузина под наем и с нейния шофьор под наем от поредното вяло тържество с чай и вино за попечителите и приятелите на попечителите на Нюйоркската градска библиотека, които все още бяха в града и след продължително колебание бяха решили, че наистина държат да се появят там.

— Автогарата — обясни Йосарян.

— Ужасна е, нали? За какво служи, по дяволите?

— За автобуси. За какво мислиш, че може да служи, по дяволите? Знаеш ли, Франсес — заяде се с любезен тон Йосарян, — защо не организираш следващото си модно ревю тук? Или може би някой от блестящите си благотворителни балове. Познавам се с Макбрайд.

— Какви ги дрънкаш? Кой е този Макбрайд?

— Бивше ченге, сега работи тук. А защо не и сватба? — продължи той. — Някоя тежка сватба, а? Ще бъде истинска сензация. Правила си ги…

— Не съм.

— … в музея и в операта. Автогарата е по-живописна.

— Светска сватба в тази автогара? — отвърна тя и се ухили самодоволно. — Сигурно си полудял. Знам, че се шегуваш, така че ме остави да помисля. На Оливия и Кристофър Максън може би скоро ще им трябва ново място. Я ги виж тия! — изпъна се внезапно тя на седалката. — Това мъже ли са или жени? А онези там — защо трябва да го правят направо на улицата? Не могат ли да изтраят, докато се приберат у дома?

— Много от тях нямат дом, скъпа Франсес. — Йосарян й се усмихна добродушно. — А опашките пред тоалетните на автогарата са дълги. За върховите часове се налага да се правят резервации. Без резервация е невъзможно да се добереш вътре. В ресторантите и хотелите има табели, че тоалетните са само за клиенти. Забелязала ли си, скъпа Франсес, че мъжете, които пикаят по улиците, пикаят много дълго?

Не, не била забелязала, осведоми го тя ледено.

— Напоследък си много язвителен. Преди беше по-забавен.

Преди години, когато и двамата не бяха женени, бяха изживели нещо, което днес може да се нарече връзка, въпреки че тогава никой от тях не би и помислил да употреби подобна благопристойна дума за нещата, които вършеха така пламенно и ненаситно, но без никакви обещания или сериозна загриженост за общо бъдеще. После той бързо се отказа от перспективната работа като начинаещ в борсовите игри и инвестиционното банково дело, за да се отдаде отново на преподаването, а след това се върна в рекламата, сетне в обществените връзки, стана и писател на свободна практика и изобщо започна да върши всичко освен едно — да създава нещо, което може да се види, докосне, използва или консумира, нещо, което да заема място и от което да има нужда. С любознателност, напористост и известен вроден талант тя пък откри, че е привлекателна за театрални режисьори и други господа, които можеха да й бъдат полезни на сцената, на екрана и в телевизията.

— А ти — припомни й Йосарян — беше много по-състрадателна. Забравила си миналото.

— Ти също.

— И радикална.

— Ти също. А сега отричаш всичко — отбеляза тя почти с безразличие. — И все се заяждаш, нали? Нищо чудно, че хората невинаги се чувстват удобно с теб. Към всичко се отнасяш пренебрежително и те никога не са сигурни, че наистина си съгласен с тях. Освен това флиртуваш непрекъснато.

— Не флиртувам.

— Флиртуваш, и още как — настоя Франсес Бийч, без дори да извърне глава, за да подсили твърдението. — Почти с всички, само не с мен. Знаеш кой флиртува и кой не. Патрик и Кристофър не знаят. Ти знаеш. Винаги си го знаел.

— Така се шегувам.

— Някои жени мислят, че имаш любовница.

— Любовница ли? — Йосарян се заля в гръмогласен кикот. — Това би ме довършило.

Франсес Бийч също се засмя и нотките на напрежение в гласа й изчезнаха. И двамата бяха прехвърлили шейсет и пет. Той я познаваше от времето, когато я наричаха Франи. Тя го помнеше още когато му викаха Йо-Йо. Оттогава не бяха подновявали старата връзка, дори между браковете никой не беше обладаван от желание да опита удобствата в живота на другия.

— Изглежда, такива хора има навсякъде и те стават все повече — измърмори тя хрисимо и с отчаяние, за което обаче даде да се разбере, че може лесно да овладее. — Правят какво ли не, и то на обществени места. Патрик го нападнаха точно пред входната ни врата, ден и нощ по ъглите ни има проститутки, противни, в грозни дрехи, като тези там, при онази сграда.

— Остави ме при нея — рече Йосарян. — Сега живея там.

— Там ли? — Когато той кимна, Франсес добави: — Премести се.

— Току-що се преместих. Какво й е на сградата? На върха на моята вълшебна планина има два салона за масаж, единият е храм на любовта. В партера има девет киносалона, два за филми, забранени за лица под осемнайсет години, един за хомосексуалисти, имаме кантори на борсови агенти, юридически фирми и рекламни агенции. Всевъзможни лекарски кабинети. Има банка с банкови автомати, също и огромен супермаркет. Предложих да направят и старчески дом. Ако ме послушат, ще се преместя там до края на дните си и изобщо няма да си подавам носа навън.

— За Бога, Джон, спри да се шегуваш с всичко. Премести се в добър квартал.

— Къде да го намеря? В Монтана? — Той пак се засмя. — Франсес, този квартал е добър. Да не мислиш, че ще ида в лош?

Лицето на Франсес изведнъж стана уморено и отчаяно.

— Джон, едно време знаеше всичко — каза тя, изоставила преструвките на изтънчената реч. — Какво може да се направи?

— Нищо — услужливо я успокои той.

Защото положението е добро, напомни й, и според официалните критерии рядко е било по-добро. Само дето този път бедните са много по-бедни, а нуждата от нови килии в затворите е много по-голяма от нуждите на бездомните. Проблемите са безнадеждни — прекалено много хора, които се нуждаят от храна, и прекалено големи запаси от храна, за да могат тези хора да бъдат хранени изгодно. Това, от което има нужда, добави Йосарян с тънка усмивка, е повече дефицит. Не спомена, че сега и той е представител на заможната средна класа и не умира от желание да му повишават данъците, за да се облекчи мъката на онези, които изобщо не плащат данъци. Предпочиташе повече затвори.

Йосарян беше на шейсет и осем и бе доста суетен, защото изглеждаше по-млад от много мъже на шейсет и седем и по-добре от всички жени на неговата възраст. Втората му жена още се развеждаше с него. Той не мислеше, че ще има трета.

Всичките му деца бяха от първата.

Дъщеря му Джилиан, съдийката, се развеждаше с мъжа си, който въпреки че имаше доста по-висок доход от нея, не постигаше кой знае какво и нямаше изгледи да стане нещо повече от благонадежден съпруг, баща и глава на семейството, който си храни децата.

Синът му Джулиан, самохвалкото и най-големият, бе някаква малка голяма клечка на Уолстрийт все още с недостатъчни доходи, за да се пресели величествено в Манхатън. Заедно с жена си живееха в отделни крила на достолепна старовремска къща извън града, докато адвокатите им подготвяха делата за развода и тяхното обжалване и се опитваха, без изгледи за успех, да се договорят за подялба на имуществото и децата, която да задоволи напълно и двамата. Съпругата му бе хубава противна жена с модни вкусове, произхождаше от семейство, което безразсъдно пилееше пари, бе не по-малко свадлива от Джулиан и също толкова деспотична, а дъщеря им и синът им също бяха непоносими и скандално необщителни.

Йосарян надушваше назряващия конфликт и в брака на другия си син, Ейдриън, химик, който така и не се бе дипломирал — работеше за производител на козметика в Ню Джърси и прекарваше по-голямата част от работното време в търсене на формула за сива боя за коса. Жена му го бе ударила на образователни курсове за възрастни.

Йосарян се тревожеше най-много за Майкъл, който явно все не можеше да се насили да пожелае нещо конкретно и бе сляп за опасностите, заложени в тази липса на цел. Веднъж Майкъл се бе пошегувал, че смята да спести пари за развода си още преди да започне да пести за сватбата, а Йосарян се сдържа и не каза, че шегата му не е шега. Майкъл не съжаляваше, че никога не е правил истински опит да успее като художник. Тази роля също не го привличаше.

Жените, особено онези, които вече се бяха омъжвали веднъж, харесваха Майкъл и живееха с него, защото беше кротък, отзивчив и непретенциозен, но бързо им дотягаше да живеят с него точно защото бе кротък, отзивчив и непретенциозен. Категорично отказваше да влиза в спорове и при караници потъваше в мълчание и тъга. Изпълнен с уважение, Йосарян подозираше, че мълчаливият Майкъл наистина знае какво върши и с жените, и с работата си. Но не и с парите.

За пари Майкъл работеше като художник на свободна практика с агенции и списания, случваше се да се хване на договор и с някоя студия, с чиста съвест приемаше според нуждите си помощ от баща си и не искаше да повярва, че неминуемо ще дойде ден, когато тези поръчки на свободна практика ще секнат, а Йосарян може би няма да иска вечно да го предпазва от евентуални финансови трагедии.

Общо взето, заключи Йосарян, това бе типично съвременно семейство от края на двайсети век, в което не всичко вървеше по вода и единствена майката обичаше останалите или поне намираше основателна причина да го прави, а всички други, подозираше Йосарян, бяха като него — тайно и периодично тъжни и изпълнени с угризения.

Семейният му живот бе съвършен, обичаше да се оплаква той. Подобно на Густав Ашенбах, героя на Томас Ман, Йосарян нямаше семеен живот.

Още го наблюдаваха. Не можеше да каже колко души. В края на седмицата имаше дори един правоверен евреин, който се разхождаше напред-назад по тротоара срещу небостъргача, и съобщение на телефонния секретар на Йосарян, оставено от сестра Мелиса Макинтош, за която той съвсем беше забравил — известяваше, че я местят за известно време нощна смяна, в случай че смята да я заведе на вечеря — както и в Париж и Флоренция за бельо, напомни му тя с язвителен смях — и че колкото и да е невероятно, белгиецът още е жив, но го мъчели болки и температурата му била спаднала почти до нормалната.

Йосарян бе готов да заложи живота си, че онзи вече е умрял.

От всички, които го следяха, можеше да опише само неколцина: наетите от адвоката на отблъснатата му съпруга и от отблъснатия сприхав съпруг на една жена, майка на пораснали деца, с която веднъж, не много отдавна, бе спал на пияна глава. Помисли си без особен ентусиазъм, че не би имал нищо против да преспи с нея още няколко пъти, стига някога отново бъде благословен с желанието да легне с жена, чийто съпруг изпраща детективи по петите на всеки мъж, когото тя познава, в манията си да събере доказателства за изневяра, та да неутрализира доказателствата за изневяра, които тя вече е събрала срещу него.

С мисълта за чуждите мъки и след още няколко пристъпа на все по-голямо огорчение Йосарян хвана бика за рогата и се обади в службата.

— Нещо ново? — попита той сина на Майлоу.

— Нищо, доколкото знам.

— Истината ли казваш?

— Доколкото мога.

— Да не криеш нещо?

— Нищо, доколкото мога да кажа.

— Щеше ли да ми кажеш, ако криеше?

— Да, стига да можех.

— Когато баща ти се обади днес, M 2 — рече Йосарян на Майлоу Майндърбайндър II, — кажи му, че ми трябва добър частен детектив. Лично е.

— Той вече се обади — каза Майлоу младши. — Препоръча един, Джери Гафни от агенция „Гафни“. В никакъв случай не споменавай, че го е препоръчал баща ми.

— Вече ти е казал ли? — Йосарян бе възхитен. — Откъде е знаел, че ще го моля?

— Не ми е възможно да кажа.

— Как се чувстваш, М 2?

— Не съм съвсем сигурен.

— В общи линии. Ходи ли пак до автогарата да видиш телевизионните монитори?

— Трябва да ги разгледам още малко. Искам да отида още веднъж.

— Мога пак да го уредя.

— Майкъл ще дойде ли с мен?

— Ако му платиш за деня. Нещата наред ли са?

— Нима нямаше да ти кажа, ако са?

— И ще ми кажеш ли?

— Зависи.

— От какво?

— Дали мога да ти кажа истината.

— А ще ми кажеш ли истината?

— А знам ли каква е тя?

— Би ли ме излъгал?

— Само ако знаех истината.

— Честен си с мен.

— Баща ми държи на това.

— Господин Майндърбайндър спомена, че ще ме потърсите — каза жизнерадостният любезен глас, притежаван от мъжа на име Джери Гафни, когато Йосарян му се обади.

— Странно. Кой от двамата?

— Господин Майндърбайндър старши.

— Тогава е много странно — отвърна по-остро Йосарян. — Защото Майндърбайндър старши настоявал да не споменавам името му, като ви се обадя.

— Това беше проверка дали умеете да пазите тайна.

— Не ми дадохте възможност да я издържа.

— Имам доверие в клиентите си и държа всички те да знаят, че винаги могат да имат доверие на Джери Гафни. Когато липсва доверие, какво остава? Аз казвам всичко направо. Сега ще ви дам доказателства. Трябва да знаете, че този телефон се подслушва.

Йосарян затаи дъх.

— Как, по дяволите, сте разбрали?

— Това е моят телефон и аз искам той да се подслушва — обясни разумно господин Гафни. — Е, виждате ли? Можете да разчитате на Джери Гафни. Аз съм единственият, който записва.

— А моят подслушва ли се? — Йосарян реши, че трябва да попита. — Имам много делови разговори.

— Нека проверя. Да, подслушват ви от службата. Апартаментът ви може би също се подслушва.

— Господин Гафни, откъде знаете всичко това?

— Наричайте ме Джери, господин Йосарян.

— Откъде знаете всичко това, господин Гафни?

— Знам го, защото именно аз го подслушвам, пък съм и сред хората, които може би са сложили подслушвателните устройства, господин Йосарян. Нека ви дам един съвет. Всяка стена може да има уши. Ако искате разговорът ви да е поверителен, пускайте водата. Ако ви се люби, правете секс само в банята или в кухнята, или под климатичната инсталация с вентилатор, насочен нагоре към… Точно така! — похвали го той, след като Йосарян влезе в кухнята с преносимия телефон и пусна докрай двата крана, за да говори поверително. — Нищо не улавяме. Почти не ви чувам.

— Не съм казал нищо.

— Научете се да разбирате по устните.

— Господин Гафни…

— Наричайте ме Джери.

— Господин Гафни, значи подслушвате телефона ми и сте сложили подслушвателни устройства в моя апартамент?

— Може и да съм сложил. Ще пратя някой от хората си да провери. Не крия нищо. Господин Йосарян, имате домофон за връзка с портиера долу във входа. Сигурен ли сте, че в момента не е включен? И че няма видеокамери, които ви следят?

— Кой би го направил?

— Аз например, ако са ми платили. Сега, когато знаете, че говоря истината, виждате, че можем да станем близки приятели. Само така се работи. Мислех, че знаете — телефонът ви се подслушва, в апартамента ви може би има подслушвателни устройства, а вашата поща, пътувания, кредитни карти и банкови сметки може би се наблюдават.

— Майната му, не знам какво знам.

Йосарян попи неприятната информация с дълга въздишка.

— Гледайте оптимистично на нещата, господин Йосарян. Винаги. Доколкото знам, скоро ви предстои поредното брачно дело. Можете да го смятате за уредено, стига основните действащи лица да имат пари да ни платят.

— И с това ли се занимавате?

— До голяма степен и с това. Но само за фирмата. Защо се тревожите какво чуват в „М и М“, щом никога не казвате нищо, което не искате да чуят? Съгласен ли сте?

— Не.

— Не? Господин Йосарян, имайте предвид, че записвам всичко, въпреки че бих се радвал да изтрия колкото и каквото пожелаете. Как можете да имате съмнения в „М и М“, щом допринасяте за напредъка на фирмата? Нали всички допринасят?

— Тези неща никога не ги документирам, господин Гафни, няма да го направя и сега. Кога можем да се срещнем, за да започнем?

— Аз вече съм започнал, господин Йосарян. Сеньор Гафни е от стара коза яре. Поръчах да ми изпратят официалното ви досие в съответствие със Закона за свобода на информацията и получавам данните за вас, с които разполага една от най-добрите агенции за проучване на потребителското доверие. Имам и номера на обществената ви осигуровка. Дотук харесва ли ви?

— Не ви наемам да разследвате мен!

— Искам да разбера какво знаят за вас хората, които ви следят, преди да разбера кои са те. Колко казахте, че са?

— Не съм казвал нищо. Преброих поне шестима, но двама или четирима може би работят по двойки. Забелязах, че карат евтини коли.

— Икономични коли — педантично го поправи Гафни, — за да не бият на очи. Вероятно затова сте ги забелязали. — На Йосарян му се стори, че Гафни е безкрайно точен. — Значи шест. Шест е добро число.

— За какво?

— За делови цели, разбира се. В числата има сигурност, господин Йосарян. Например ако един-двама решат да ви убият, вече имаме свидетели. Да, шест е много добро число — продължи щастливо Гафни. — А би било още по-хубаво да ги увеличим до осем или десет. Засега забравете за среща с мен. Не бих искал някой от тях да разбере, че работя за вас, освен ако не се окаже, че те работят за мен. Обичам да разполагам с решенията, преди да съм се сблъскал с проблемите. Моля ви, спрете тази вода, освен ако не правите секс. Почти пресипнах от викане, а и лошо ви чувам. Всъщност нямате нужда от тия чешми, когато говорите с мен. Вашите приятели ви наричат Йо-Йо, нали? А някои — Джон?

— Само близките, господин Гафни.

— Моите ми викат Джери.

— Трябва да ви кажа, господин Гафни, че разговорът с вас ме вбесява.

— Надявам се това да се промени. Ще прощавате, но бе насърчително да чуя доклада на вашата сестра.

— Каква сестра? — сопна се Йосарян. — Нямам сестра.

— Казва се госпожица Мелиса Макинтош, господине — поправи го Гафни с покашляне, в което прозвуча укор. — Медицинската сестра.

— Подслушвали сте и телефонния ми секретар?

— Това го направи вашата фирма. Аз съм само изпълнител. Не бих си позволил, ако не ми плащаха. Пациентът се връща към живот. Няма признаци за инфекция.

— Мисля, че това е невероятно.

— Щастливи сме, че сте доволен.

* * *

А военният свещеник още не се появяваше — бе задържан някъде за проучване и разпит, след като бе издирил Йосарян в болницата чрез Закона за свобода на информацията и отново бе цъфнал в живота му с проблем, с който не бе в състояние да се справи.

Предишния път военният свещеник го бе намерил в болницата: Йосарян лежеше по гръб и чакаше с възмутена враждебност, понеже не отвърна на плахото почукване, но въпреки това вратата на стаята леко се открехна и той видя блага конска физиономия с изпъкнало чело и редеещи кичури сламеноруса коса, изсветляла до матовосребристо. Очите бяха с розови клепачи и се озариха в мига, когато човекът го съгледа.

— Сигурен бях! — ахна възторжено собственикът на лицето. — И бездруго исках да се видим отново. Знаех си, че ще те открия! Знаех си, че ще те позная. Колко добре изглеждаш! Колко съм щастлив, че и двамата още сме живи! Иде ми да викна „ура“!

— Кой си ти, да те вземат мътните? — попита студено Йосарян.

Отговорът бе мигновен.

— Военен свещеник Тапман, военен свещеник Албърт Тапман, военният свещеник? — забърбори разгорещено военният свещеник Албърт Тапман. — Пианоза? Въздушната ескадрила? Втората световна война?

Йосарян най-после си позволи лъч просветление.

— Ей, проклет да съм! — заговори той по-сърдечно, когато най-после оцени, че след повече от четирийсет и пет години при него отново е военният свещеник Албърт Т. Тапман. — Влизай. И ти изглеждаш добре — подхвърли великодушно на мъжа, който изглеждаше отслабнал, недохранен, измъчен и остарял. — Седни, за Бога.

Свещеникът седна покорно.

— Но, Йосарян. Съжалявам, че те намирам в болница. Много ли си зле?

— Изобщо не съм зле.

— Значи си добре, така ли?

— Да, добре съм. А ти как си?

Изведнъж свещеникът се смути.

— Не съм добре, започвам да си мисля, да, може би не съм много добре.

— Значи си зле — рече Йосарян, радостен, че почти веднага са си дошли на думата. — Е, отче, казвай какво те води насам? Ако пак е за среща на стари бойни другари, сбъркал си адреса.

— Не е среща.

Свещеникът изглеждаше отчаян.

— Какво тогава?

— Неприятности — рече направо той. — Мисля, че може да се окаже сериозно. Не го разбирам.

Естествено, ходил на психиатър, който му обяснил, че е много подходящ кандидат за депресия на третата възраст и вече е прекалено стар, за да очаква нещо по-добро.

— Това вече го имам.

Подметнали му, че може би само си внушава. Военният свещеник си внушил, че не си внушава, че си внушава.

Това поне било сигурно.

След като никой от неспирния поток застрашителни новопристигащи в Кеноша, материализирали се с официалната задача да го разпитат за проблема му, не изглеждал склонен да му помогне поне да разбере какъв е този негов проблем, той се сетил за Йосарян и за Закона за свобода на информацията.

Според този закон, обясни свещеникът, държавните учреждения се задължавали да предоставят цялата информация, с която разполагат, на всеки, който я поиска официално, с изключение на информацията, с която разполагат, но не желаят да предоставят.

Точно заради този параграф в Закона за свобода на информацията, както Йосарян по-късно установи, на практика никой не бе длъжен да предоставя каквато и да било информация. Всяка седмица стотици хиляди страници поемаха редовно към молителите и в тях бе зачеркнато всичко с изключение на препинателните знаци, предлозите и съюзите. Според експертното становище на Йосарян това бе един чудесен параграф, защото според него властите не бяха задължени да огласяват никаква информация за информацията, която са преценили да не огласяват, и бе невъзможно да се разбере дали някой спазва толкова либералния федерален Закон за свобода на информацията.

Най-много ден-два след като свещеникът се прибрал в Уисконсин, неколцина здравеняци — тайни агенти — се изтърсили у тях без предупреждение, за да го отведат. Заявили му, че задачата им е толкова деликатна и важна за държавата, че дори нямат право да му съобщят кои са, без да изложат на риск секретността на институцията, за която работят. Нямали заповед за арестуване. Законът не ги задължавал да имат. Кой закон? Същият, според който им било забранено да се позовават на него.

— Много странно, нали? — отсъди Йосарян.

— Странно ли? — рече изненадано жената на свещеника, докато разговаряха по телефона. — Защо?

— Продължете, ако обичате.

Прочели правата му и му обяснили, че няма права. Нима искал да създава неприятности? Не, не иска да създава неприятности. Тогава да си държал устата затворена и да тръгвал с тях. Нямали заповед и за обиск, но се запретнали да обискират къщата. След това същите и други агенти идвали още няколко пъти, придружавани от цели екипи специалисти със значки и бели престилки, с ръкавици, гайгерови броячи и хирургически маски, които взимали проби от почвата, мазилката, дървенията, водата и почти всичко останало и ги слагали в стъкленици, епруветки и други специални съдове. Разкопали от край до край двора. Съседите недоумявали.

Проблемът на свещеника бил тежката вода.

Той я пикаел.

— Опасявам се, че е истина — довери Леон Шумахер на Йосарян, след като получи всички резултати от изследването на урината. — Откъде взе тази урина?

— От онзи приятел, дето беше миналата седмица при мен, видя го, когато се отби. Беше наш военен свещеник в армията.

— А той откъде я е взел?

— Предполагам, от пикочния си мехур. Защо?

— Сигурен ли си?

— Как мога да бъда сигурен? — каза Йосарян. — Не съм му светил. Откъде другаде, по дяволите, може да я вземе?

— От Гренобъл, Франция. От Джорджия, Тенеси или Южна Каролина. Произвеждат я главно там.

— Кое произвеждат главно там?

— Тежката вода.

— Леон, какво означава всичко това? — продължи да пита Йосарян. — Съвсем сигурни ли са? Да няма грешка?

— В това, което чета тук, няма. Почти веднага се вижда, че е тежка. Двама души едва повдигнаха капкомера. Разбира се, че са сигурни. Във всяка водородна молекула вода има по един допълнителен неутрон. Знаеш ли колко молекули има само в една десета от литъра? Този твой приятел сигурно тежи двайсет и пет кила повече, отколкото изглежда.

— Слушай, Леон — рече тихо и предпазливо Йосарян. — Няма да издавате тайната, нали?

— Разбира се, че няма. Тук е болница. Няма да кажем на никого, освен на федералните власти.

— На властите? Нали точно те го тормозят! Той се страхува най-много от тях!

— Длъжни са, Джон. — Леон Шумахер заговори механично, като с болен. — От лабораторията я изпратиха в радиологията, за да се уверят, че е безопасна, а оттам трябваше да уведомят Комисията за контрол на атомната енергия и Министерството на енергетиката. Джон, няма страна на света, която да допуска притежаването на тежка вода без разрешение, а тоя тип произвежда по един литър няколко пъти на ден. Тази тежка вода е все едно динамит, Джон.

— Опасна ли е?

— От медицинска гледна точка ли? Кой знае? Да ти призная, досега не съм чувал подобно нещо. Но той би трябвало да разбере. Може би се превръща в ядрена електроцентрала или в атомна бомба. Предупреди го незабавно.

Когато Йосарян се обади на военния свещеник Албърт Т. Тапман от Военновъздушните сили на САЩ, вече в запас, за да го предупреди, намери единствено госпожа Тапман, истерична и разплакана. Преди броени часове военният свещеник бил изчезнал безследно.

Оттогава нямаше вест от него, въпреки че съвсем редовно, всяка седмица госпожа Карън Тапман била посещавана и уверявана, че мъжът й е добре, и получавала сума, доста надвишаваща дохода, който той би внасял вкъщи, ако бе на свобода. Агентите греели от въодушевление, когато тя им казвала през сълзи, че няма вест от него. Това било потвърждението, което търсели — че Тапман не контактува с никого навън.

— Ще продължа да го търся, госпожо Тапман — обещаваше Йосарян при всеки разговор. — Въпреки че вече направо не знам къде да питам.

Адвокатите, към които жената се обърнала за съвет, не й повярвали. Полицаите в Кеноша също били скептични. И децата й се съмнявали, макар и да не надавали ухо на полицейските твърдения, че баща им, както мнозина други, водещи се безследно изчезнали, бил избягал с друга жена.

Всичко, което Джон Йосарян успя да научи оттогава, бе, че колкото и важен да е свещеникът за своите официални похитители, тази важност е единствено финансова, военна, научна, промишлена, дипломатическа и международна.

Узна това от Майлоу.

Най-напред отиде при влиятелни добри приятели във Вашингтон — адвокат, специалист по набиране на средства, журналист от вестник и специалист по връзки с обществеността — които заявиха, че не желаят и да чуват за това, а после не му се обадиха повече по телефона и не го искаха вече за приятел. Един лобист и един съветник по връзки с обществеността поискаха тлъсти хонорари и гарантираха, че не гарантират, че могат да свършат нещо, за да си заслужат парите. Неговият сенатор бе безполезен, неговият губернатор — безпомощен. Американският съюз за граждански права също се отдръпна от „Случая с изчезналия военен свещеник“ — споделяше становището на полицията в Кеноша, че вероятно е избягал с друга жена. Най-накрая, отчаян, Йосарян отиде при Майлоу Майндърбайндър, който захапа горната, после долната си устна и каза:

— Тежка вода ли? По колко върви тежката вода?

— Различно, Майлоу. Доста. Проверих. Има един газ, който се отделя от нея, той струва още по-скъпо. Сигурно в момента върви около трийсет хиляди долара грамът. Но не това е важното.

— Колко е един грам?

— Една хилядна от килограма. Но не това е важното.

— Трийсет хиляди долара за една хилядна от килограма? Почти колкото наркотиците. — Майлоу втренчи замислено разногледи очи в пространството, всеки кафяв ирис сочеше в различна посока, сякаш двата заедно обхващаха на хоризонта всичко видимо за човечеството. Всяка половина на мустаците му потрепваше с различен ритъм, рижите косми се поклащаха закачливо като сензори, приемащи електронни сигнали. — Има ли голямо търсене на тежка вода? — заинтересува се той.

— Всички държави я търсят. Но не това е важното.

— За какво се използва?

— Главно за атомна енергия. И за ядрени бойни глави.

— Това изглежда по-добро и от наркотиците — продължи Майлоу възхитен. — Нима тежката вода е доходна, колкото и незаконните наркотици?

— Не бих нарекъл тежката вода доходна — отвърна кисело Йосарян. — Майлоу, ти не слушаш какво ти говоря. Искам да разбера къде е той.

— Кой?

— Тапман. Този, за когото ти говоря. Беше военен свещеник с нас на фронта.

— На фронта съм бил с много хора.

— Той ти даде препоръка, когато загази, защото насмалко да бомбардираш собствената ни въздушна база.

— Получавам много препоръки. Тежка вода значи. Така ли се нарича? Какво е тежка вода?

— Тежка вода.

— Ясно. А какъв е този газ?

— Тритий. Но не това е важното.

— Кой произвежда тежка вода?

— Свещеник Тапман например. Майлоу, искам да го открия и да го върна, преди да му се е случило нещо.

— А аз искам да помогна — обеща Майлоу, — преди Харолд Стрейнджлъв, „Дженеръл Електрик“ или някой от другите ми конкуренти да го е сторил. Не знам как да ти се отблагодаря за новината, Йосарян. Цената ти е равна на килограмите, но в злато. Я ми кажи, кое е по-скъпо, златото или тритият?

— Тритият.

— Тогава цената ти е равна на килограмите, ама в тритий. Днес съм зает, но трябва да открия този военен свещеник и да внедря човек сред учените, които го разпитват, за да взема патента.

— Как ще го уредиш?

— Просто ще кажа, че е от национален интерес.

— Как ще го докажеш?

— Като го кажа два пъти — отвърна Майлоу и взе самолета за Вашингтон за второто представяне на новия секретен бомбардировач, който бе замислил и който щеше да бъде безшумен и невидим.

[1] Прозвище на град Ню Йорк. — Б.пр. ↑

6

МАЙЛОУ

— Не може нито да се види, нито да се чуе. Ще е по-бърз от звука и по-бавен от звука.

— Затова ли го наричате досвръхзвуков?

— Да, майор Боус.

— Кога бихте искали да лети по-бавно от звука?

— Когато се приземява и може би когато излита.

— Безспорно, нали, господин Уинтъргрийн?

— Несъмнено, капитан Хук.

— Благодаря, господин Майндърбайндър.

Съвещанието се провеждаше едно ниво под земята, в сутерена на БАССОП, новото Бюро за авангардни специални секретни отбранителни проекти, в кръгла зала със стени от прозрачна пластмаса в морскосиньо, осветени от огънати паралели и меридиани върху деформирани континенти и украсени с живописна сцена с ярки фигури, в която хищна риба се отбранява от връхлитащи грабливи птици. На стената зад извитата редица от подстригани глави на питащите имаше кондор с огромни криле и криви златни нокти. Всички присъстващи бяха мъже. Воденето на бележки бе забранено. Това бяха мъже с остър ум и колективната им памет бе достатъчна препоръка. Двама вече сподавяха прозевките си. Всички смятаха за естествено помещението да се подслушва. Съвещания като това бяха твърде поверителни, за да останат в тайна.

— Ще бъде ли по-бърз от светлината? — попита един полковник от полукръга експерти, обградил в мъртва точка водещия заседанието, чийто стол бе по-висок от останалите.

— Ще бъде почти толкова бърз.

— Можем да го форсираме да лети дори по-бързо и от светлината.

— Ще има известно увеличение в разхода на гориво.

— Само минута, господин Майндърбайндър, моля, почакайте само минута, нека да попитам нещо — проточи един озадачен цивилен с държание на специалист. — Защо вашият бомбардировач ще бъде безшумен? И сега имаме свръхзвукови самолети, но те определено вдигат шум, нали?

— Ще бъде безшумен за екипажа.

— Какво значение има това за врага?

— Би могло да има значение за екипажа — натърти Майлоу, — а никой не е по-загрижен от нас за тези момчета. Някои от тях няма да слизат на земята с месеци.

— Дори и години със зарежданите във въздуха самолети, които препоръчваме.

— Ще бъдат ли и невидими?

— Стига да искате.

— И няма да вдигат шум?

— Екипажът няма да ги чува.

— Освен ако не намали скоростта и не позволи на звука да го настигне.

— Разбирам, господин Уинтъргрийн. Всичко е измислено много умно.

— Благодаря, полковник Пикъринг.

— Колко души ще бъде вашият екипаж?

— Само двама. Двама се обучават по-евтино, отколкото четирима.

— Безспорно, нали, господин Майндърбайндър?

— Несъмнено, полковник Норт.

Офицерът в средата, генерал, прочисти гърло, за да привлече вниманието. Всички застинаха. Той извънредно много ценеше напрежението.

— Светлината движи ли се? — попита накрая генералът. Настъпи оловна тишина.

— Светлината се движи, генерал Бингам — реагира най-после Майлоу Майндърбайндър с облекчение, че е успял.

— По-бързо от всичко — добави услужливо бившият ефрейтор Уинтъргрийн. — Светлината е може би най-бързото нещо.

— И едно от най-светлите.

Бингам се обърна с подозрение към мъжете вляво. Някои кимнаха. Той се намръщи.

— Сигурни ли сте? — попита и извъртя строгата си физиономия към специалистите отдясно.

Неколцина също кимнаха страхливо. Някои извърнаха поглед.

— Странно — изрече бавно Бингам. — Виждам онази светлина на масата в ъгъла и тя ми изглежда съвсем неподвижна.

— Това е, защото се движи много бързо — обясни Майлоу.

— По-бързо от светлината — каза Уинтъргрийн.

— Може ли светлината да се движи по-бързо от светлината?

— Разбира се.

— Не можете да видите светлината, докато тя се движи, сър.

— Безспорно, нали, полковник Пикъринг?

— Несъмнено, генерал Бингам.

— Можете да видите светлината само когато нея я няма — каза Майлоу.

— Нека ви покажа. — Уинтъргрийн скочи нетърпеливо и угаси лампата. — Виждате ли? — Отново я светна. — Забелязвате ли разликата?

— Разбирам какво искаш да кажеш, Джийн — рече Бингам. — Да, започвам да виждам светлината. — Генерал Бингам се усмихна и се отпусна на страничната облегалка на стола. — Майлоу, обясни с две думи как всъщност изглежда твоят самолет.

— На радар ли? Врагът няма да го види. Дори когато самолетът е натоварен с пълно ядрено въоръжение.

— На нас. В снимки и чертежи.

— Това е тайна, сър, докато не ни отпуснете някакви средства.

— Невидим е — добави Уинтъргрийн и намигна.

— Разбирам, Юджин. Невидим? Започва да ми прилича на стария „Стелт“.

— Е, вярно, прилича малко на стария „Стелт“.

— На „Б-2 Стелт“ ли? — извика стъписан Бингам.

— Съвсем малко!

— Но е по-добър от „Стелт“ — бързо вметна Майлоу.

— И много по-красив.

— Не, не е като стария „Стелт“.

— Няма нищо общо със стария „Стелт“.

— Това ме задоволява. — Бингам се отпусна отново на стола. — Майлоу, мога уверено да заявя, че всички тук харесваме това, което чувам днес от теб. Как се нарича новият чудесен самолет? Поне това трябва да знаем.

— Нашият нов чудесен самолет се нарича „Досвръхзвуков невидим безшумен дефанзивно офанзивен щурмови бомбардировач за втори удар «М и М»“.

— Прилично име за дефанзивно офанзивен щурмови бомбардировач за втори удар.

— Името отразява същността, сър.

— Момент, господин Майндърбайндър — възрази кльощав цивилен от Националния съвет за сигурност. — Говорите за врагове, сякаш имаме такива. Ние вече нямаме врагове.

— Винаги имаме врагове — възрази на свой ред заядлив геополитик, който носеше очила без рамки и се смяташе за не по-малко умен. — Задължително е да имаме врагове. Ако нямаме, трябва да си ги създадем.

— Сега обаче срещу нас няма велика сила — намеси се и един шишко от Държавния департамент. — Русия се сгромоляса.

— Значи отново е време на Германия — каза Уинтъргрийн.

— Да, Германия си е Германия. Разполагаме ли с необходимите пари?

— Заем — каза Майлоу.

— Германците ще дадат — каза Уинтъргрийн. — И японците. А пипнем ли парите им — добави той тържествуващо, — те трябва да направят всичко, за да са сигурни, че ще спечелим всяка война срещу тях. А това е друга добра секретна дефанзивна черта на нашия чудесен офанзивно дефанзивен щурмови бомбардировач.

— Радвам се, че изтъкна това, Джийн — каза генерал Бингам. — Майлоу, искам да извоювам златната палма с този самолет и ще го препоръчам.

— На малкия негодник ли? — викна Майлоу обнадежден.

— О, не — отвърна Бингам, искрено развеселен. — Твърде рано е за Малкия негодник. Ще се наложи поне още едно съвещание със стратези от другите служби. А след това ни чакат и ония проклети цивилни, дето се въртят около президента, например Нудълс Кук. Ще ни трябва също изтичане на информация, за да гръмнат и вестниците. Искам да си осигурим подкрепа. Сам разбираш, че не си единственият, който се занимава с това.

— Кои са другите?

— Единият е Стрейнджлъв.

— Стрейнджлъв ли? — попита Майлоу. — Некадърник.

— Лайнар — потвърди Уинтъргрийн.

— Той пробутваше „Стелт“.

— Сега какво предлага?

— Разполага с онази чудесия, наречена „Универсален направи-си-сам дефанзивен неразрушим фантастичен артистичен опасен офанзивен щурмови бомбардировач за първи, втори и трети удар «Стрейнджлъв»“.

— Въздух под налягане — каза Уинтъргрийн. — Нашият е по-добър.

— Неговото име е по-добро.

— Ние работим върху нашето име.

— Неговият „Универсален направи-си-сам дефанзивен неразрушим фантастичен артистичен опасен офанзивен щурмови бомбардировач за първи, втори и трети удар «Стрейнджлъв»“ не може да се сравнява с нашия „Досвръхзвуков невидим безшумен дефанзивно офанзивен щурмови бомбардировач за втори удар «М и М»“ — каза рязко Майлоу.

— Никога не е направил нещо, което да работи, нали?

— Радвам се да го чуя — каза генерал Бингам, — защото, момчета, подкрепям вас. Ето новата му визитна картичка. Един от нашите агенти по сигурността я е задигнал от един агент по сигурността в друг отдел за доставки, с който сме на път да започнем открита война. Вашият бомбардировач ще ни бъде от полза.

Визитната картичка, която вървеше от ръка на ръка, бе украсена с двуглавия орел на Австро-унгарската империя и релефен текст в златистокафяво, който гласеше:

ХАРОЛД СТРЕЙНДЖЛЪВ И СЪДРУЖНИЦИ

ВИСОКОКАЧЕСТВЕНИ ВРЪЗКИ И СЪВЕТИ

ПОКУПКО-ПРОДАЖБИ НА ВЛИЯНИЕ ВТОРА УПОТРЕБА

ВИСОКОПАРНОСТ ПО ПОРЪЧКА

ЗАБЕЛЕЖКА: ИНФОРМАЦИЯТА ВЪРХУ ТАЗИ КАРТИЧКА Е ЗА СЛУЖЕБНО ПОЛЗВАНЕ

Майлоу посърна. Картичката бе по-добра от неговата.

— Майлоу, всички ние участваме в надпреварата на века за съвършеното оръжие, което ще доведе до края на света и ще донесе вечна слава на победителя, използвал го пръв. Който отгледа тази рожба, ще се издигне до Съвета на началник-щабовете и аз, Бърнард Бингам, държа да съм този човек.

— Браво, браво! — припяха в хор офицерите от двете страни на генерал Бингам, който грейна в свенлива изненада, а двамата цивилни — дебелият и тънкият — мълчаха умърлушено.

— Тогава по-добре действайте бързо, сър — грубо подкани Уинтъргрийн. — Защо да си чешем задниците, след като разполагаме с такова страхотно изделие. Ако вие, момчета, не го искате…

— Ама разбира се, Юджин, разбира се. Само ми намери нещо свястно за реклама, да знаем за какво говорим, когато говорим с хората за това, за което ти ни говори днес. Без много подробности, защото ще ни вкараш в беля. Само няколко силни реда как ще хвърчат продажбите и може би няколко цветни рисунки, за да добием представа как ще изглежда. Няма нужда да бъдат точни, достатъчно е да правят впечатление. А ние ще се размърдаме незабавно. Бърз като светлината значи? А, Майлоу, има още един неприятен въпрос, който трябва да ти задам.

— И аз — каза дебелият.

— И аз — каза Хърбата.

— Деликатно е, затова предварително се извинявам. Твоите самолети ще летят ли? Ще вършат ли работата, която казваш, че ще вършат? Бъдещето на света може да зависи от това.

— Нима ще ви лъжа? — попита Майлоу Майндърбайндър.

— Когато бъдещето на света може да зависи от това? — намеси се бившият ефрейтор Уинтъргрийн. — По-скоро бих лъгал бившата си жена.

— Дадохте ми уверенията, от които се нуждаех.

— Генерал Бингам — каза Уинтъргрийн с горчивата тържественост на обиден, — знам какво е война. През Втората световна копах изкопи в Колорадо. Служих отвъд океана като ефрейтор. Подреждах пощата в Средиземноморието по време на десанта в Нормандия. Бях там точно в деня на дебаркирането, в пощенската канцелария, малко по-голяма от помещението, където сме днес. Рискувах да ми счупят врата заради запалките „Зипо“, откраднати в името на нашите бойци в Италия.

— Аз също, само че заради яйцата — каза Майлоу.

— Не е необходимо да ни се напомня всичко, което залагаме. Никой тук не осъзнава по-силно от мен своите отговорности, нито е изпълнен с по-голяма готовност да ги изпълни.

— Извинете, сър — рече смирено генерал Бингам.

— Освен ако това не сте вие, генерале, или господин Майндърбайндър. Или вашите колеги на масата, сър. Божичко, знаех си, че тия скапани копелдаци ще поискат нещо — оплака се Уинтъргрийн, когато двамата излязоха от заседателната зала.

Тръгнаха из спираловидния комплекс на сутерена, гъмжащ от забързани мъже и жени в цивилно облекло или униформа, които сновяха превъзбудено по служебни задачи. Цялата тази скапана сган, изръмжа полугласно Уинтъргрийн, му изглеждала охолна и чистичка, стерилна и гадно самоуверена. Жените в униформа до една изглеждали дребни, с изключение на офицерите, които сякаш били цели канари. И всички до една, курвите им с курви, мърмореше Уинтъргрийн с виновно сведени очи, имали страшно съмнителен вид.

Продължиха към асансьорите и подминаха стрелка, която сочеше към Министерство на правосъдието. В следващия коридор друга стрелка, този път черна, сочеше към пряк път за новото Национално военно гробище. Зоната със свободен достъп в новата сграда на БАССОП със своя грейнал търговски център в извисилия се атриум вече бе станала втората туристическа забележителност в столицата — първата бе най-новият военен паметник. Човек трябваше да има специално, свръхсекретно удостоверение от БАССОП, за да се движи по етажите над или под множеството галерии и открити мецанини с будки за вестници в стил съвременен сецесион, щандове за закуски, магазинчета за сувенири с прочутите им живи атракции, диорами и стрелбища с виртуална реалност, вече отличени на международни архитектурни конкурси.

Отдясно в сутерена една яркочервена стрелка, която приличаше на избухнал снаряд, насочи погледите им към друга, върху която пишеше:

ПОДЗЕМИЯ А — Я

Тя се пречупваше рязко надолу към затворена метална врата с надпис:

АВАРИЕН ВХОД

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО

СТРЕЛЯ СЕ БЕЗ ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ

Охраняваха я двама униформени, явно сложени пред аварийния вход, за да не пускат никого. Огромната жълта буква С на лъскав черен фон успокояващо напомняше, че за удобство и защита на посетители и служители е направено ново старомодно противобомбено скривалище.

При асансьорите имаше други постове, които не обелваха дума дори помежду си. Вътре в асансьора имаше телевизионен монитор. Майлоу и Уинтъргрийн не помръднаха, не казаха нищо дори когато се изкачиха в централното фоайе на реалния свят, където екскурзоводи водеха туристи от туристически автобуси, паркирани оттатък летящите врати на главния вход. Не продумаха, докато не излязоха под лекия пролетен дъждец и не се отдалечиха от августейшата сграда за специални секретни проекти, в която току-що бе приключило съвещанието.

— Уинтъргрийн — прошепна накрая Майлоу, — тия наши самолети всъщност ще летят ли?

— Отде да знам, по дяволите?

— Как ще изглеждат?

— Май трябва да разберем и това.

— Ако бъдещето на света ще зависи от тях — отсъди Майлоу, — мисля, че трябва да сключим сделката, докато светът все още съществува. Иначе може никога да не ни платят.

— Трябват ни няколко чертежа. Проклетият Стрейнджлъв!

— И нещо за реклама. Кого да наемем?

— Йосарян?

— Може да възрази.

— Тогава да върви на майната си — избухна Уинтъргрийн. — Нека възразява. Пак ще го прескочим тоя скапаняк. Ама че скапаняк! Какво ми дреме дали възразява? Ще го прескочим този скапаняк още веднъж. Голям праз.

— Бих искал да не ругаеш толкова в столицата на държавата — рече Майлоу.

— Не ме чува никой освен теб.

Майлоу изглеждаше разколебан. Лекият слънчев дъждец ръсеше капки край него през призматична мараня, която виеше венец около челото му.

— Напоследък Йосарян пак възразява много. Иде ми да убия сина си, задето му е казал, че става дума за бомбардировач.

— Не убивай сина си.

— Иска ми се да наема някой по-посредствен печалбар с положение във властта, който да няма толкова скрупули, стигне ли се до правене на пари.

— Нудълс Кук?

— Точно Нудълс Кук имах предвид.

— Нудълс Кук е прекалено едра риба за тази работа. А и пак ще опрем до Йосарян, за да се свържем с него.

— Йосарян ме безпокои. — Майлоу беше мрачен. — Не съм сигурен, че му вярвам. Боя се, че още е честен.

ТРЕТА КНИГА

7

АКАКАММА

Йосарян прекоси града с такси до музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ за месечната сбирка на АКАКАММА и пристигна навреме за четенето на едно анонимно предложение да бъде създаден фонд за разрушаване с цел да се намалят фарсовите размери, до които музеят безсмислено се е разраснал. Чу как предложението отпада от дневния ред, видя, че Оливия Максън се обръща, за да впие строго искрящите си черни очи в него, докато той поглежда със сподавена усмивка Франсес Бийч, която вдигна възхитено и недоумяващо вежди към Патрик Бийч, а той се взря в ноктите си, без да обръща внимание на Кристофър Максън, който при целия брътвеж и кикот наоколо започна да мачка въображаема пура между пръстите си, а после навлажни въображаемото й връхче, вдъхна от въображаемия аромат, тикна въображаемата пура в устата си, която бе истинска, и запуфка издълбоко в сънено опиянение.

АКАКАММА, или Асоциираният комитет за активна координация на авангардните мероприятия и междуведомствените акции към музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, бе подбрано общество със седемдесет-осемдесет членове, от които този ден присъстваха едва трийсет-четирийсет, за да се занимаят с вечния наболял въпрос — дали и как да повишат приходите чрез използване на помещенията за светски прояви като сватби, годежи, курсове по бридж, модни ревюта, рождени дни, или пък тези неуместни церемонии да се прекратят като пълна глупост.

Както винаги имаше крещяща нужда от пари.

За по-подробно обсъждане на бъдещи сбирки бяха предложени и включени теми като изкуството да се набират средства, изкуството на сделката, изкуството на рекламата, изкуството да се издигаш в обществото, изкуството на модния дизайн, изкуството на костюма, изкуството да даваш приеми и изкуството да ръководиш без разногласия и да приключиш навреме двучасова сбирка, която е приятна, спокойна, скучна и излишна.

Всички възникнали разногласия бяха умело изгладени.

Едно последно анонимно предложение да не се разглеждат дори бегло никакви анонимни предложения бе препратено за разглеждане в Изпълнителния комитет.

В бара на близкия хотел, където след сбирката Йосарян избяга заедно с Патрик и Франсес Бийч, Франсес си поръча джин с тоник, а Патрик Бийч изглеждаше отегчен.

— Естествено, че съм отегчен — осведоми той жена си със сприхаво достойнство. — Вече съм намразил живописта точно толкова, колкото и разговорите за нея. О, Франсес — въздишката му бе капризно оплакване на мъченик, — защо трябва постоянно да набутваш и двама ни в подобно обкръжение?

— Има ли нещо по-добро, с което да се занимаваме? — попита тя нежно съпруга си. — Така ни канят на толкова други места, където е още по-зле, нали? Пък и по този начин имената ни не слизат от вестниците и хората знаят кои сме ние.

— Така самите ние научаваме кои сме.

— Мисля, че това е божествено.

— Обещал съм да я убия, ако употребява тази дума.

— Нека говорим по същество — каза сериозно Франсес.

— Той едва ли е имал предвид това.

— Напротив. Джон, това ли имаше предвид, когато предложи сватба на онази автогара?

— Разбира се — излъга Йосарян.

— И смяташ, че е възможно? Голяма сватба?

— Не се и съмнявам — излъга повторно той.

— Оливия Максън. — Франсес направи кисела физиономия. — Ще вдига сватба на някаква далечна племенница или нещо подобно и търси свежи идеи за оригинален сборен пункт. Точно така се изрази. Музеят не бил подходящо място, откакто ония двама евреи организирали там прием, а другите двама евреи станали членове на управата. Пак я цитирам дословно. Клетата Оливия, просто не се сеща, че и аз може да съм еврейка.

— Защо не й го напомниш? — попита Йосарян.

— Не искам да научава.

И тримата се изкискаха.

— Но определено искаше аз да науча — смъмри я нежно Патрик. — И всички от моето семейство.

— Тогава бях бедна и гневна актриса — отвърна тя, — която живееше от драматични конфликти. Сега, когато съм омъжена за богат човек, аз съм вярна на неговата класа.

— С талант за високопарни остроумия — каза Патрик. — Двамата с Франсес сме най-щастливи заедно, когато аз замина сам с яхтата.

— Това, което винаги ми се е струвало невероятно в светската комедия, е, че хората говорят смешни неща, а останалите не се смеят — отсъди Йосарян. — Дори не подозират, че са част от комедия.

— Като нас — каза Патрик.

— Да се върнем на темата — разпореди се Франсес. — Интересно ми е да видя тази сватба на вашата автогара — заради Оливия. Колкото до мен, иска ми се това да е катастрофата на века.

— Мога да помогна за сборния пункт — рече Йосарян. — За катастрофата не гарантирам.

— Оливия ще има грижата. Убедена е, че може да привлече най-новия ни президент. Кристофър е готов на всичко, понеже получи по-малка присъда и избегна общественополезния труд.

— Това е добро начало.

— Ще дойде кметът.

— И това ще помогне.

— И кардиналът ще се натиска.

— У нас са всички козове — каза Йосарян. — Ако наистина държите, ще опипам почвата.

— Кого познаваш там? — полюбопитства Франсес.

— Макмахън и Макбрайд, ченгето и един шеф. Макбрайд е бил детектив в тамошния полицейски участък…

— Там има полицейски участък? — възкликна Патрик.

— Би било оригинално — отбеляза Франсес. — Ще имаме кой да ни пази.

— Освен това е и удобно — каза Йосарян. — Могат да взимат отпечатъци от пръстите на всички гости още щом пристигнат. Макбрайд сигурно знае дали може да се уреди. Станахме много близки, след като арестуваха там сина ми Майкъл.

— За какво? — попита Патрик.

— Слязъл от метрото, а после се върнал, защото бил сбъркал спирката. А те му турили белезниците.

— Мили Боже! — реагира гневно Патрик. — Сигурно е било ужасно.

— Почти ни довърши и двамата — отвърна Йосарян с нервен измъчен смях. — Хайде с мен, Патрик. Смятам да отскоча, за да видя нещо ново. Ще ти покажа още една страна на съвременния живот. Той не се свежда само до музея.

— По-добре да изкарам яхтата.

Патрик Бийч, с четири години по-възрастен и от двамата, се бе родил богат, интелигентен и още от малък бе станал мързелив, защото бе осъзнал собствената си безполезност. Във Великобритания, беше подметнал той пред Йосарян, в Италия или в някое от малкото останали републикански общества с истинска аристократична традиция той би могъл да опита да се изяви в академичното поприще. Но тук, където интелектуалните усилия обикновено се оценяваха като слугински, по рождение бе орисан да бъде или дилетант, или дипломат от кариерата, което му се струваше почти едно и също. След три кратки повърхностни брака с три повърхностни жени накрая се спря окончателно на Франсес Розенбаум, чийто сценичен псевдоним бе Франсес Ролф и която бързо преглътна периодичните му увлечения по самотата и работния кабинет.

— Наследил съм парите си — обичаше да повтаря той с пресилена любезност на новите си познати, с които се чувстваше длъжен да бъде учтив. — Не ми се е налагало да работя много, за да съм тук с вас.

Не се притесняваше, че мнозина не го харесват. Но патрицианското му лице се вледеняваше, а изящните му устни потреперваха от безсилно разочарование при срещи с хора, прекалено глупави да различат обидата в неговата снизходителност или прекалено груби, за да й обръщат внимание.

— Оливия Максън — обобщи Франсес — ще се съгласи с всичко, което поискам, ако я оставя да си мисли, че инициативата е нейна.

— А Кристофър Максън винаги е съгласен — гарантира Патрик, — стига да му предлагаш нещо, с което да се съгласява. Често обядваме заедно, когато искам да се нахраня сам.

Когато искаше да се нахрани с някого, той често се сещаше за Йосарян, който на драго сърце бъбреше пренебрежително с него за почти всичко от днешния живот, и двамата си припомняха своите преживелици през Втората световна война, Йосарян като награден с медал командир на самолет на остров край Италия, а Патрик — в Бюрото за оперативна информация във Вашингтон. Патрик бе все така почтително възхитен от разговорите с мъж, когото харесва и който знае как да чете вестник скептично като него, който е бил ранен в битка, бил е наръган с нож в ребрата от местна проститутка, противопоставил се е на преките си командири и ги е принудил в края на краищата да го върнат у дома.

Франсес продължи в добро настроение:

— Оливия ще бъде очарована, като научи, че ще ни помагаш. Проявява любопитство към теб, Джон — добави лукаво тя. — Вече цяла година си разделен с жена си, а още не си си намерил друга. И аз се учудвам. Казваш, че те е страх да живееш сам.

— Още повече ме е страх да живея с някого. Просто знам, че и следващата ще обича филми и телевизионни новини! Пък и не съм убеден, че ще мога да се влюбя отново — каза той с копнеж. — Боя се, че подобни чудеса вече са минало.

— А как мислиш, че се чувства една жена на моята възраст?

— А какво би отговорила — подразни я Йосарян, — ако ти кажа, че съм влюбен в една медицинска сестра на име Мелиса Макинтош?

Франсес прие играта с удоволствие.

— Бих ти напомнила, че на нашата възраст любовта рядко оцелява до втория уикенд.

— Освен това ме привлича една руса австралийка със страхотно тяло, нейна съквартирантка и приятелка — Анджела Кур.

— И аз бих могъл да се влюбя в нея — престраши се Патрик. — Наистина ли се казва така? Кур?

— Мур.

— Стори ми се, че каза Кур.

— Казах Мур, Питър.

— Той наистина каза Кур — рече Франсес с упрек. — Освен това бих те обвинила, че използваш безмилостно невинни млади работещи момичета за перверзни сексуални цели.

— Нито е невинна, нито е толкова млада.

— Тогава защо не се хванеш с някоя от нашите вдовици или разведени? Тях можеш да ги будалкаш, но не и да ги използваш. Те имат адвокати и финансови съветници, които няма да позволят с тях да злоупотребява някой друг освен те самите.

Патрик направи физиономия.

— Джон, как говореше тя, преди да се качи на сцената?

— Като мен сега. Някои биха казали, Патрик, че си щастлив със съпруга, която винаги говори с афоризми.

— И ни кара да говорим по същия начин.

— Това е божествено.

— О, майната ти, скъпа — рече Патрик.

— Това е неприлично, миличък, Джон никога не би се изразил така пред нас.

— Той ми говори мръсотии.

— И на мен. Но никога пред двама ни.

Патрик зяпна изненадано Йосарян.

— Вярно ли е?

— Можеш да заложиш сладкия си задник — засмя се Йосарян.

— Нали ще поразучиш? За сватбата на автогарата.

— Смятай, че съм започнал.

Пред хотела нямаше таксита. На следващата пряка бе погребално бюро „Франк Камбъл“, зловеща морга, която обслужваше мнозина видни покойници на града. Отпред двама мъже — единият в строго облекло на служител, другият с плебейски външен вид, с раница и туристически бастун — стояха настръхнали един срещу друг в мълчалив спор и не обърнаха внимание на Йосарян, когато той вдигна ръка и спря едно такси.

8

„ТАЙМ“

Седалището на „М и М“, където Йосарян щеше да отиде по-късно същия ден, беше в сравнително малка постройка в притежавания от японците комплекс, известен сега като Рокфелеров център. Навремето там се бяха помещавали „Тайм Лайф“ и издателство „Тайм Инкорпорейтед“, за което в същата тази сграда Са̀ми Сингър бе работил доста отдавна като автор на реклами, малко след като се бе отказал от преподавателското място в Пенсилвания, защото го задължиха да подпише клетва за вярност към щата само срещу три хиляди и двеста долара годишна заплата, и където се запозна с жената, пет години по-късно станала негова съпруга. Гленда бе една година по-голяма от Са̀ми, с което щеше да падне в очите на майка му, ако тя бе жива, и не беше еврейка, което би разстроило възрастната женица дори повече.

Беше и разведена. Имаше три малки деца, едното от които за жалост бе обречено да развие почти шизофренично слабоволие с влечение към наркотиците и подчертана склонност към самоубийство, а другите две, които го надживяха, проявиха симптоми за изключително висок риск от тумори. Единственото, за което Са̀ми съжаляваше в дългия си брак, бе неговият трагичен и неочакван край. Той не ценеше високо клетвите за вярност и изпитваше ненавист към хората, които ги защитават. Същото беше и с Корейската, и с Виетнамската война — и двата пъти не само му липсваха дълбоки убеждения, но разви и злостно отвращение към демагозите и от двете политически партии, които заканително настояваха да споделя техните убеждения. През 1948 година, по време на победоносната кампания на Хари Труман той ликуваше заедно с него, но после го намрази, по-късно не даваше пет пари за Айзенхауер и Никсън. Интересуваше се от Кенеди не повече, отколкото от Айзенхауер, и престана да гласува на президентски избори. Скоро въобще престана да гласува и в дни на избори изпитваше задоволство от себе си. Гленда бе спряла да гласува години преди да се запознаят и според нея всички кандидати за държавна служба бяха пошли, скучни и противни.

В списание „Тайм“ Са̀ми постъпи със заплата девет хиляди годишно, почти три пъти повече, отколкото би получавал като преподавател в колеж, и имаше право на едномесечен летен отпуск. В края на третата година с радост научи, че има вложени пари в щедрия пенсионен фонд на фирмата и дялово участие в печалбата. С университетско образование, платено и станало възможно благодарение на държавата по силата на Закона за правата на гражданите, служили в армията, и с работа в такава голяма, прочута в цялата страна фирма, на двайсет и пет години Са̀ми бе смятан от приятелите си от детството в Кони Айланд за човек, постигнал баснословен успех. Когато се премести в собствен малък апартамент в Манхатън, той се изкачи с Божията благословия в царството на елита и дори Лу Рабиновиц го гледаше с благородна завист. Са̀ми харесваше средата си, харесваше и живота си. След като се ожени, обичаше жена си и доведените си деца и макар че Лу отказваше да повярва, не бе лягал с друга, докато бяха заедно с Гленда.

На работното си място в центъра на града Са̀ми се оказа заобиколен от републиканци за първи път през живота си. Нищо в произхода или висшето му образование не му бе дало повод да очаква, че някой, освен ако не е престъпник, социопат или профан, ще поиска да стане републиканец. Но неговите колеги не бяха профани, нито престъпници или социопати. Са̀ми пиеше мартини на дългите обеди с други мъже и жени от редакцията, няколко години вечер редовно пушеше хашиш със стари и нови приятели и оплакваше познатите си от едно време в Бруклин, които вече се бяха пристрастили към хероина. На мъжете и жените неевреи, с които пиеше уиски и пушеше марихуана, им се струваше невероятно, че младежите евреи в Бруклин могат да бъдат наркомани. Водеше приятели от Манхатън в Бруклин, за да ги запознае с тях, да ядат миди в Шийпсхед Бей и хотдог в Кони Айланд, да се качат на Парашутната кула и Вълшебното колело, да наблюдават другите смелчаци на страховитите увеселителни влакчета. Водеше ги в парк „Стийпълчейс“ на Джордж С. Тилю. По светло и по тъмно лягаше с млади жени, които си слагаха диафрагми и противозачатъчна влагалищна пяна, и все не успяваше да свикне. За разлика от приятелите, с които бе израснал, не се ожени веднага щом се върна жив от войната, а едва когато бе почти на трийсет. Като ерген често бе самотен, но почти никога нещастен.

Шефът му бе изискан превзет мъж, говореше сладкодумно и изпитваше презрение към редакторите главно защото не беше редактор и защото бе по-начетен от всички, по съвещанията изтъкваше красноречиво, че журналистите, които пишат за рекламата в неговия отдел, са по-добри от ония в редакционната колегия и знаят много повече от тях. По това време всеки, който се занимаваше с реклама там, включително Са̀ми, пишеше или говореше за писане на книги, статии, разкази и сценарии, в почивните дни хората от отдел „Оформление“ се занимаваха с живопис и скулптура и мечтаеха за изложби. Заядливият шеф, с когото всички се гордееха, накрая бе изхвърлен и се пенсионира преждевременно. Не след дълго почина от рак. Веднага след като той напусна издателството, Са̀ми, евреин от Кони Айланд, озовал се сред протестанти, предимно мамини дечица от богатските предградия, стана шеф на един от по-малките отдели и втори баща на три деца на протестантка от Средния запад с непоклатимо душевно равновесие, която една сутрин бе отишла да й прекъснат тръбите, за да не ражда повече в несполучливия си брак с мъж женкар, с когото бе разбрала, че трябва да скъса. Можела да свикне с изневерите, твърдеше тя — а Са̀ми не й вярваше — но мразела нетактичността му. Скоро след развода той заболя от меланом. Все още беше жив, когато Са̀ми се пренесе при Гленда, беше жив и когато се ожениха.

Са̀ми бе доволен в „Тайм“, пишеше материали, за да разширява рекламната дейност на списание, което ценеше само като първокачествен потребителски продукт и като нищо друго. Харесваше работата си, харесваше хората, с които работеше, радваше се на все по-добра заплата и на приятната увереност, че е материално осигурен. Когато започна да работи и за изданията за чужбина на „Тайм“ и „Лайф“, получи възможност да пътува и да установи трайни приятелства с хора в чужбина. Подобно на други от своето поколение, бе откърмен с прагматичния идеал, че най-добрата работа, която човек може да свърши, е да си намери най-добрата работа.

Остана в редакцията, докато накрая също бе притиснат да се пенсионира по-рано, на шейсет и три, от една процъфтяваща фирма, която предпочиташе да процъфтява още по-бурно, като съкращава персонала и се отървава от стари изсъхнали клони като него, така че той си тръгна с оптимизъм и с добър доход до края на дните си, осигурен от либералната пенсионна програма и дяла в печалбата, с три хиляди акции от фирмата на стойност над сто долара всяка и с щедра здравна застраховка, покрила почти всички сметки на Гленда за последното й заболяване, всички негови бъдещи нужди, докато е жив, както и нуждите на двете останали живи доведени деца до деветнайсетгодишна възраст или докато завършат колеж.

9

АУП

Носачите по тротоара се взряха ледено през него, когато се появи без багаж. Вътре в автогарата нещата изглеждаха както обикновено. Пътници се носеха към целта, заминаващите слизаха надолу към автобусите, които ги откарваха във всички посоки, или се качваха нагоре, на второ, трето и четвърто ниво, към други автобуси, които ги откарваха във всички други посоки.

— Ще те оправя за един никел, господине — стеснително го заговори слабо момче на около четиринайсет.

Никел означаваше пет долара, а на Йосарян не му даде сърце да каже на хлапето, че според него едва ли струва толкова.

— Ще те оправя за един никел, господине — каза веднага след момчето плоскогърдо момиче, няколко години по-голямо, но без заоблените очертания на напъпила женска зрялост, докато някаква дебелана с гримирани клепачи, руж по страните и гънки тлъстина около месестите колене, открити от тясната пола, го гледаше и се усмихваше на себе си.

— Ще ти оближа топките — предложи тя и кокетно завъртя очи, докато Йосарян я подминаваше. — Можем да го направим на аварийното стълбище.

Той се напрегна от обида. На шейсет и осем съм, каза си. Какво у него караше тези хора да мислят, че е дошъл на автогарата, за да го оправят или да му оближат топките? Къде, по дяволите, беше Макмахън?

Капитан Томас Макмахън от полицейския участък при Управлението на пристанището беше в кабинета си с цивилния заместник-директор Лорънс Макбрайд и двамата наблюдаваха как Майкъл Йосарян рисува с молив върху голям лист — гледаха го с благоговение, каквото някои хора без опит изпитват спрямо обикновеното умение на артистичната личност, липсващо на тях самите. Йосарян можеше да им каже, че Майкъл сигурно няма да довърши скицата и ще я зареже. Имаше склонност да не довършва нещата и благоразумно не се захващаше с много.

Сега се бе заел да рисува свой мрачен автопортрет с белезници, с които бе прихванат за халката върху стената, както го бе заварил Йосарян, когато бе нахълтал като фурия в участъка в деня на арестуването му. С едри щрихи бе превърнал правоъгълните форми на затворническата килия в пълна с кал яма с въртящи се стени, където, гледана под ъгъл, неговата вдървена кльощава фигура, която току-що бе скицирал, стоеше унила и самотна.

— Оставете го там, където е! — беше изкрещял Йосарян по телефона преди половин час на полицая, който се бе опитал да установи самоличността на Майкъл, защото секретарката в архитектурната фирма, където чертаеше фасади, не знаеше, че е нает на граждански договор. — Да не сте посмели да го тикнете в килия!

— Един момент, господине, един момент, господине! — прекъсна го обиденото ченге с писклив глас. — Искам само да установя самоличността. Тук си имаме ред.

— Майната му на вашия ред! — изкомандва Йосарян. — Разбрахте ли? — Беше достатъчно бесен и достатъчно уплашен, чувстваше се достатъчно безпомощен, за да убие човек. — Прави каквото ти казвам или ще ти пръсна задника! — изрева грубо той, убеден, че е способен да го направи.

— Ей, ей, ей, чакай малко, приятел, чакай малко! — Младото ченге пищеше почти истерично, като обезумяло. — Ти за какъв се мислиш?

— Аз съм майор Джон Йосарян от „М и М“ и разработвам проект за Военновъздушните сили на Пентагона — отвърна Йосарян с твърд строг тон. — Нахален минетчия. Къде ти е началникът?

— Капитан Макмахън на телефона — каза по-възрастен мъж с безстрастна изненада. — Какъв е проблемът, господине?

— Аз съм майор Джон Йосарян от „М и М“ и разработвам проект за Военновъздушните сили на Пентагона, капитане. Задържали сте сина ми. Не го докосвайте, не го местете, не го оставяйте с хора, които да му навредят. Включително и с вашите ченгета. Разбрахме ли се?

— Аз ви разбрах — отвърна хладно Макмахън. — Но не мисля, че вие ме разбирате. Кой казахте, че сте?

— Джон Йосарян, майор Джон Йосарян. Ако продължавате да ме мотаете, вашият задник също ще пострада. След шест минути ще бъда при вас.

Подаде на шофьора на таксито стодоларова банкнота и каза учтиво, макар да чувстваше блъскането на сърцето си:

— Моля, подминавайте всеки светофар, където е безопасно. Ако ви спре ченге, ще ви дам още сто и ще измина пеша останалия път. Детето ми е в беда.

Нямаше значение, че въпросното дете е на трийсет и седем години. Важното бе, че е беззащитно.

Майкъл обаче все още беше в безопасност, бе прихванат за стената с белезници, сякаш ако не бяха те, ще се строполи на пода, и бе блед като призрак.

Участъкът беше с главата надолу. Навсякъде се блъскаха и крещяха хора. Килиите гъмжаха от ръце, от потни лица, от блеснали очи и уста, коридорът също, въздухът вонеше на какво ли не, полицаите и надзирателите също се потяха и сновяха навсякъде, трудеха се до изнемога, хващаха, теглеха, бутаха и вдигаха арестуваните, които изтикваха навън към камионетките, за да ги откарат и предадат в други ръце в центъра на града. От всички присъстващи само Майкъл и Йосарян показваха усещане за нещо необичайно. Дори арестантите сякаш бяха приспособени отлично към неспокойното обкръжение и насилието. Мнозина бяха отегчени, други се забавляваха и гледаха с презрение, някои дърдореха като луди. Няколко млади жени се смееха гръмогласно, безсрамно сипеха мръсотии с подигравателна разпасаност и тормозеха и вбесяваха разстроените надзиратели, принудени да търпят и да се справят с тях, без да си отмъщават.

Макмахън и дежурният сержант го чакаха с каменни лица.

— Капитан… как беше? — започна Йосарян направо, със суров поглед, вперен в светлосините стоманени очи на Макмахън. — Свикнете с тази мисъл! Няма да го бутнете в ония килии. И не искам да го виждам в камионетка с останалите. Може патрулна кола, но държа и аз да пътувам с него. Ако предпочитате, ще наема автомобил, а вие можете да пратите и неколцина от вашите полицаи, които да ни придружават.

Макмахън слушаше със скръстени ръце.

— Това ли е всичко? — попита той спокойно. Беше слаб, изпънат, висок над метър и осемдесет и пет, с кокалесто лице и дребни черти, а високите му скули бяха леко порозовели, сякаш предвкусваше назряващия конфликт. — Повторете, господине. Кой казахте, че сте?

— Майор Джон Йосарян. Работя в „М и М“ по проект на Военновъздушните сили на Пентагона.

— И смятате, че това превръща вашия син в изключение?

— Той е изключение.

— Така ли?

— Сляп ли сте? — избухна Йосарян. — Погледнете по-добре, за Бога. Той единствен тук е със сух чатал и сух нос. Й е единственият бял.

— Не, не е, капитане — плахо се намеси сержантът. — Имаме отзад и други двама бели, пребили са едно ченге по погрешка. Търсели са пари.

Сега всички съзерцаваха Йосарян, все едно е някакво чудо невиждано. А когато той най-сетне разбра защо — беше застанал пред тях с вдигнати ръце, в глупава боксьорска поза, сякаш готов да се бие — му идеше да захленчи от иронично самосъжаление. Бе забравил на колко години е. Майкъл също го наблюдаваше учудено.

Точно в този миг на безсилно себеоткриване се появи Макбрайд и едновременно строг и доброжелателен, попита любезно:

— Какво има, момчета?

Йосарян видя среден на ръст як мъж със зачервено лице и костюм от полиестер в блудкаво светлосиво, с гръден кош, така издут напред и надолу, че между врата и кръста приличаше на вълнолом.

— Кой сте вие, по дяволите? — изпъшка отчаяно Йосарян.

Макбрайд отговори меко, с безстрашната увереност на човек, вещ в потушаването на размирици.

— Здравейте, аз съм заместник-началник Лорънс Макбрайд от Автогарата при Управлението на пристанището. Здравей, Томи. Какво става?

— Мисли се за голяма работа — отвърна Макмахън. — Казва, че е майор. И си въобразява, че може да ни нарежда какво да правим.

— Майор Йосарян — представи се Йосарян. — Той е задържал сина ми, господин Макбрайд, и го е приковал към стената.

— Арестували са го — обясни любезно Макбрайд. — Какво искате да направят с него?

— Искам да го оставят там, където е, докато решим какво ще правим. Това е всичко. Той няма криминално досие. — Йосарян ревна заповеднически към полицая, застанал най-близо до Майкъл: — Отключете белезниците веднага. Ако обичате, веднага.

Макмахън се позамисли и кимна.

Йосарян продължи дружелюбно:

— Кажете къде искате да го закарате. Няма да избягаме. Не искам неприятности. Да наема ли кола? Прекалявам ли с приказките?

Майкъл бе огорчен.

— Те дори не ме запознаха с правото ми да мълча.

— Може би не са ви питали нищо — обясни Макбрайд. — Разпитваха ли ви?

— А от тия ръкавели боли адски! От белезниците де, проклети да са. Това е варварство.

— Томи, в какво е обвинен? — попита Макбрайд. Макмахън наведе глава.

— Бил е без билет в метрото.

— О, глупости, Томи — рече умолително Макбрайд.

— Къде е Гонсалес? — попита Макмахън сержанта.

— Точно той ме довлече тук — обади се Майкъл.

Сержантът се изчерви.

— Върна се при изхода на метрото, капитане, изпълнява си нормата.

— Така си и помислих, тия имат някаква скапана норма! — викна Майкъл.

— Майоре, не можете ли да усмирите сина си, докато се разберем? — помоли Макмахън.

— Томи — рече Макбрайд, — защо не му връчиш призовка и не го пуснеш? Сигурни сме, че ще дойде.

— Какво според теб щяхме да направим, Лари? — отвърна Макмахън. После се обърна към Йосарян за помощ, сякаш бяха съюзници: — Чувате ли, майоре? Аз съм капитан, той беше сержант, а сега ми казва как да си гледам работата. Наистина ли сте майор, господине?

— От запаса — призна Йосарян и порови във визитните картички, които носеше, докато откри своята. — Моята картичка, капитане. И една за вас, господин Макбрайд… Макбрайд бяхте, нали?… Дано имам възможност да ви върна услугата. Изпрати ви провидението.

— Ето моята, майоре — рече Макбрайд, после подаде още една на Майкъл. — И една за вас, ако някога отново имате неприятности тук.

Когато излязоха с Макбрайд, Майкъл бе унил.

— Хубаво е, че още те има, за да се грижиш за мен, нали? — обвини той намусено. Йосарян сви рамене. — Чувствам се като някакъв скапан мухльо.

Макбрайд се намеси.

— Хей, момче, ти постъпи както трябва. — Той се подсмихна, после избухна в смях. — Как би могъл ти да ни убедиш, че ще ни спукаш от бой, след като беше с белезници?

— Аз това ли направих? — попита уплашено Йосарян.

Макбрайд се засмя отново.

— Знае ли човек? Нали, майор Йосарян?

— Наричайте ме Йо-Йо, за бога — каза весело Йосарян. — Сигурно съм забравил на колко години съм.

— Определено — потвърди Майкъл. — Бях се уплашил, по дяволите. А вие се смеете. Беше страхотен, татко — продължи язвително той. — А аз дори нямам силен глас. Преди ченгето да ме спре, ръцете ми трепереха така, че той се уплаши да нямам сърдечна криза и почти ме пусна да си вървя.

— Всички сме така, когато сме ядосани или уплашени, Майкъл. Аз откачам и прекалявам с приказките.

— Не можах дори името си да напиша като хората, та да ми повярват. А ти кога си бил майор, по дяволите?

— Искаш ли визитна картичка? — изкикоти се лукаво Йосарян и се обърна към Макбрайд. — За около минута и половина — обясни той. — Повишиха ме за малко накрая, защото не знаеха какво друго да ме правят. После ме изпратиха у дома, върнаха ми постоянното звание и ме освободиха с почести от военна служба. Получих медали, получих привилегии, получих дори „Пурпурно сърце“.

— Вие сте раняван? — извика Макбрайд.

— Да, бил е също и луд — отвърна гордо Майкъл. — Веднъж тръгнал да се разхожда гол.

— Разхождали сте се гол? — извика Макбрайд.

— А те му дали медал — похвали се Майкъл, вече напълно спокоен. — Медал за храброст.

— Имате медал за храброст? — извика Макбрайд.

— Но не могли да му го закачат.

— Защото е бил гол ли?

— Да, все още е бил гол.

— Не се ли смущавахте? Те не направиха ли нещо?

— Бил е луд.

— За какво получихте медала, майоре? Как ви наградиха с „Пурпурно сърце“? Защо сте се разхождали гол?

— Стига с това „майоре“, Макбрайд — каза Йосарян, понеже не му се говореше за втория стрелец, южняка, убит над Авиньон, и за дребния заден стрелец Са̀ми Сингър от Кони Айланд, който припадаше всеки път, щом се съвземеше и видеше как другият стрелец умира, а Йосарян повръща върху себе си, бинтова го и напразно се опитва да го спаси.

Картината бе толкова чудовищно гротескна, че понякога му се струваше смешна. Раненият втори стрелец бе премръзнал, болеше го, а Йосарян не успяваше да стори нищо, за да го стопли. Когато Сингър се свестяваше, виждаше, че Йосарян пак прави нещо — повръща, завива мъртва плът, реже с ножици — от което припадаше отново. Умиращият стрелец зъзнеше на пода в петно средиземноморска слънчева светлина, Са̀ми Сингър продължаваше да припада, а Йосарян бе съблякъл всичките си дрехи, тъй като от вида на повръщано и кръв по бойната униформа му се повдигаше отново и той усещаше с гнуслива увереност, че никога вече няма да може да облече каквато и да било униформа, никога вече, а когато се приземиха, лекарите не знаеха кого от тримата да вкарат най-напред в линейката.

— Нека поговорим за вас.

Сега Йосарян вече знаеше, че жената на Макбрайд го е изоставила, превърнала се е почти за една нощ в гневен образ на чистия бяс, тласкана от злоба, за която мъжът й дори не подозирал, че може да съществува, че дъщеря му се е преместила с приятеля си в Калифорния, където работела като физиотерапевт, и той живеел сам. За Макбрайд неочакваното разпадане на брака му бе поредната смазваща жестокост и той не можеше да я проумее в свят, в чийто варварски кипеж бе свидетел на множество други жестокости. Бившият детектив сержант Лари Макбрайд от полицейския участък при Управлението на пристанището бе на петдесет и имаше топчестото момчешко лице на самовглъбен Серафим, който преживява трудни времена. Като ченге така и не успял да превъзмогне съчувствието, което изпитвал към всяка срещната жертва — дори днес го терзаела мисълта за еднокраката жена, която живеела на автогарата — и винаги след приключването на някой случай в свой емоционален ущърб започвал да се измъчва от състрадание към престъпниците, независимо колко закоравели, жестоки или тъпи били, независимо колко гадно било престъплението. Изпитвал към тях съжаление, сякаш са деца. И щом се появила възможност да се пенсионира с пълен размер на пенсията и да стане шеф с добра заплата на автогарата — на която всъщност в една или друга роля на пазител бил прекарал целия си трудов живот — Макбрайд с радост се възползвал.

Краят на един според него задоволителен брак бил удар, от който в началото му се струвало, че няма да се съвземе. Сега, докато Майкъл се приготвяше да чака, Йосарян се чудеше какво ново иска да му покаже Макбрайд.

— Познай — отвърна тайнствено Макбрайд.

Предния път бе споделил плановете си за „майчина“ килия — смятал да преустроят една от двете резервни клетки в дъното, които никога досега не били използвани, в стая за майки, които не си искат децата и най-често се отървават от новородените, като ги оставят по улички и коридори или ги захвърлят в кошчета за отпадъци, кофи за боклук или на бунищата. Вече бил пренесъл на свои разноски някои излишни мебели от апартамента си. Докато слушаше, Йосарян кимаше, всмукваше леко бузи, после пак кимаше. Можеше да му отвърне, че никой не иска тези бебета, че никой не дава пет пари за майките и те само правят услуга на обществото, като ги захвърлят.

В другата клетка, продължи Макбрайд, си бил наумил да направи целодневен детски дом за множеството невръстни хлапета, които живеят постоянно в автогарата, за да предостави на майките им чисто, безопасно място, където да оставят рожбите си, докато обикалят навън да просят и да търсят наркотици, пиене и храна, както и за избягалите деца, които непрекъснато идват в това сърце на големия град, докато установят добри връзки с подходящ наркопласьор или сводник.

Йосарян се намеси тъжно:

— Макбрайд?

— Смяташ ме за откачен ли? — побърза да се защити Макбрайд. — Знам, Томи ме смята за откачен. Но можем да осигурим на малките игри, плюшени играчки, книжки за оцветяване. А за по-големите — телевизори, видеоигри, а защо не и компютри, разбира се, дори текстови редактори, какво им пречи да се научат?

— Макбрайд? — повтори Йосарян.

— Йосарян? — Макбрайд несъзнателно бе възприел нещо от начина, по който говореше Йосарян.

— Игри и текстови редактори за деца, които искат наркотици и секс?

— Само докато се мотаят из автогарата и си уреждат работите. Тук ще са на по-сигурно място, отколкото другаде, нали? Какво лошо има? Йосарян, какво лошо има?

Йосарян въздъхна уморено, чувстваше се отчаян.

— Ти ми говориш за детски център за подрастващи проститутки в полицейски участък. Лари, хората ще нададат вой до небесата. Аз също.

— Какво по-добро би направил? Те така или иначе идват тук, нали?

Макбрайд не отвори повече дума за тези човеколюбиви начинания и Йосарян предположи, че някой ги е осуетил или забранил.

Днес Макбрайд му бе подготвил още изненади и двамата с Йосарян излязоха в огромната сграда на автогарата, където оптимистично кипяха всевъзможни дейности. Хората се движеха забързано, непрекъснато прииждаха нови, носеха се машинално като духове в посока, различна от онази, която биха избрали, ако бяха свободни да избират. Мнозина ядяха вървешком шоколадови блокчета, ябълки, хотдог, пица, сандвичи, пържени картофи и ръсеха трохи и опаковки. Джебчиите бяха запретнали ръкави и прилагаха какви ли не номера, най-способните се озъртаха превъзбудено и търсеха най-подходящите обекти, други се блъскаха грубо в минувачите, за да откраднат каквото им падне, трети, мъже и жени, бели и черни, се щураха с празни погледи, в тъжен унес и изглеждаха не толкова хищници, колкото осакатени жертви.

— Джебчии — каза Макбрайд и посочи с брадичка група от трима мъже и две момичета, всички с приличен вид и латиноамерикански черти. — Бива ги повече от нас. Дори знаят по-добре законите. Погледни.

Неколцина весели травестити се возеха на ескалатора към горния етаж с лица, лъснали от козметика, всичките хермафродити с превзети физиономии и предизвикателно облекло, до един игриви и готови за флирт като съзряващи момичета, които ги е ударил хормонът.

Макбрайд поведе Йосарян през празното пространство под колоните, подпиращи мецанина с наблюдателната стъклена кабина, където неколцината души персонал се тъпчеха с наркотици, докато следяха шейсетте екрана в Диспечерския център на автогарата. Стотиците синеоки неми видеокамери тикаха плоските си муцуни във всеки процеп на всяко ниво от хаотично построения седеметажен комплекс, заел пространството между три пресечки в големия град, пъхаха безсрамно носове дори в мъжките тоалетни и на прословутите аварийни стълбища, където повечето обитатели на автогарата се промъкваха през нощта, за да потърсят сън, приятелство и апатичен секс. Майлоу и Уинтъргрийн вече обмисляха как да превърнат Диспечерския център в доходно предприятие, като увеличат броя на екраните и единиците време, продадено на зажаднели зрители и актьори, които да заменят чиновниците от Управлението на пристанището с техните заплати, високи медицински осигуровки, отпуски и вноски за пенсии. Хората щяха да се тълпят да гледат и да играят на ченгета и воайори. Щяха да го нарекат „Нещо истинско“. Когато престъпленията намалееха, щяха да ги инсценират и така да осигуряват достатъчно секс и насилие, за да задоволят и най-кръвожадните платежоспособни тълпи.

Можеха да включат и японски туристически групи. Рано или късно можеха да пробутат цялото начинание на някоя японска киностудия.

Макбрайд подмина една будка на индуси с вестници и цветни списания като „Тайм Уикли Нюзмагазин“, извели като заглавия на първа страница рухването на руския социализъм, величието на американския капитализъм, най-новите фалити, броя на безработните, продажбата на поредната национална търговска светиня на чужденци, и двамата с Йосарян стигнаха входа на едно от аварийните стълбища. Йосарян нямаше желание още веднъж да прави такава обиколка.

— Само един етаж — обеща Макбрайд.

— Нещо страшно ли?

— Не бих си позволил.

Отгоре отекваха безгрижни медени гласове. Стълбището всъщност бе пусто, подът — почти чист. Но миризмите в тази цивилизация бяха силни, въздухът смърдеше на дим, на некъпани тела и техните нечистотии, носеше се воня на гниене и падение, безкрайно противна и отвратително нетърпима за всички, освен за множеството, което всекидневно я произвеждаше. Към полунощ бе трудно да се открие празно местенце и до всяко тяло бе търколено друго, още по-безпътно и зловонно. Хората се караха. Имаше викове, кавги, наръгвания с ножове, изгаряния, секс, наркотици, пиянство и счупени стъкла, на разсъмване имаше ранени и купища какви ли не отпадъци, освен промишлени. Нямаше вода и клозет. Боклукът не се събираше чак до сутринта, когато местните обитатели ставаха и се отправяха към мивките и тоалетните, за да се подготвят за предстоящата през деня работа, и въпреки разлепените забрани се къпеха и перяха в умивалниците.

По това време на деня хората от служба „Чистота“ с техните предпазни маски и маркучи вече бяха изчистили купчините изпражнения, боклук и хранителни отпадъци от предишната нощ, изгорелите кибритени клечки, празните ампули от дрога, кутиите от газирана вода, иглите, винените бутилки, употребяваните презервативи и старите ивички лейкопласт. Стипчивата миризма на разяждащ дезинфекционен разтвор се стелеше във въздуха като карболов предвестник на безпощадно разложение.

Макбрайд пое надолу по стълбите покрай двама вулгарни, нагли и отегчени мъже, които пушеха марихуана, пиеха вино и замълчаха одобрително, след като го измериха с поглед и някак обективно признаха скритата власт и сила, които излъчваше. До най-долните стъпала спеше самотен мъж, облегнал гръб в перилата.

Стъпиха на бетонната площадка, без да го безпокоят, и внимателно, на пръсти заобиколиха еднокраката жена, която някакъв мъж с мършав белезникав задник и морави тестиси изнасилваше, а на една крачка едра мулатка си бе свалила кюлотите и полата и си бършеше задника и подмишниците с влажни пешкири, наредени върху вестници заедно с няколко сгънати сухи кърпи до два кафяви пазарски плика. Имаше прилични на петна лунички около подпухналите очи и катраненочерни бенки по шията и тила, които навеждаха Йосарян на мисълта за рак. Взря се поред в двамата и им кимна с делова любезност. Увисналите гърди под розовия й комбинезон бяха огромни, а подмишниците — тъмни и обрасли с гъсти косми. Йосарян се постара да не гледа към разголената й вагинална област. Не знаеше коя е, но бе сигурен, че няма за какво да си говори с нея.

На стъпалата преди последната площадка седеше само някаква слаба блондинка с насинено око и дрипав червен пуловер, която унесено кърпеше разпраната си мръсна бяла блуза. Най-долу, където стълбите свършваха и беше изходът към улицата, някой вече се бе изсрал в ъгъла. Двамата извърнаха поглед и продължиха, без да вдигат глава, сякаш с ужасното предчувствие, че навлизат в нещо греховно. Вместо да излезе навън, Макбрайд сви под стълбището, продължи в непрогледния мрак почти до края на най-долната площадка и стигна при една врата без цвят, която Йосарян като че ли помисли за невидима.

Запали мъждива жълтеникава лампа. В малкото помещение, където влязоха, имаше само един метален шкаф с ръждясали врати на счупени панти, изправен до стената. Макбрайд блъсна силно вратите и влезе в похабената вехтория. Тя нямаше гръб. Напипа резе и с натиск отвори врата в стената.

— Намери я един наркоман — измърмори той припряно. — Оставих го да мисли, че само му се е сторило. Влизай.

Йосарян ахна от изненада в тясното преддверие, преградено от широка огнеупорна врата само на няколко педи пред него. Гладката повърхност бе в защитно зелено, а на височината на очите с големи букви бе изписано предупреждение — никой, който знае да чете, не би могъл да го пропусне.

АВАРИЕН ВХОД

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО

СТРЕЛЯ СЕ БЕЗ ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ

Тежката врата изглеждаше нова, а боята на буквите — прясна.

— Влизай. Искам да ти покажа нещо.

— Забранено е.

— За мен също.

— Къде е ключът?

— Къде е ключалката? — ухили се победоносно Макбрайд и отметна глава. — Идвай.

Натисна дръжката, масивната врата се отвори с лекота, сякаш се движеше от противотежести и се въртеше върху безшумни лагери.

— Направили са я да се влиза лесно, нали? — каза тихо Йосарян.

Макбрайд се отдръпна, за да принуди Йосарян да мине пръв. Йосарян отскочи от уплаха, защото се озова на мъничка площадка от ковано желязо близо до тавана на тунел, който изглеждаше много по-висок, отколкото бе в действителност, заради острия ъгъл, по който стълбата, където той бе стъпил, се спускаше надолу. Инстинктивно сграбчи парапета. Тук рамото на стълбата бе късо и рязко завиваше около малка елипсовидна площадка от метални решетки, за да се скрие от погледа под същия почти отвесен ъгъл. Краят на стъпалата не се виждаше в бездната на подземието, чийто тъмен под като че наскоро бе покрит с гумирана настилка. Загледан надолу през плетеницата от ковано желязо с форми на виещи се лозови листа, които сякаш се подиграваха с тежката си конструкция, кой знае защо, Йосарян изведнъж се сети за една от отвесните пързалки в старовремски увеселителен парк, където човек се качваше, лягаше по гръб, със скръстени ръце в тъмнината на цилиндъра и политаше спираловидно надолу все по-бързо, за да бъде изхвърлен накрая върху плоска кръгла арена от полирано дърво с дискове, които се въртяха в противоположни посоки и го понасяха насам или натам, за удоволствие на случайните зяпачи, а после го мятаха встрани, върху неподвижния наклонен парапет, ограждащ кръглата сцена на въпросната атракция. Най-ясно Йосарян помнеше атракцията, наречена „Човешка билярдна маса“, в стария парк „Стийпълчейс“ на Джордж С. Тилю в Кони Айланд. По железния парапет около нея течеше електричество и когато някой от разпоредителите в парка в червена униформа и зелена жокейска шапка решеше, че моментът е подходящ, непредпазливите посетители усещаха как ги жилва ток с безопасен волтаж. Внезапният прилив на боцкащи иглички, които се впиваха в дланите и ръцете, бе нетърпим и незабравим и всички, които наблюдаваха тази мигновена уплаха и паническото объркване на жертвите, се смееха, жертвите също се смееха, но след това. От високоговорителите също гърмеше смях. През няколко пресечки имаше представления с уроди, в които участваха хора с малки глави.

Сега Йосарян бе застанал при върха на нещо, високо почти два етажа, до някаква странна подземна улица с внушителна ширина и неясно предназначение, със сводест таван, изолиран с набраздени и надупчени акустични плочи с цвят на праскова, между които имаше тънки фуги в ябълковозелено. Високите гладки каменни стени бяха тъмночервеникави. Бяха с бели цокли като подземните спирки на метрото. Странната галерия бе широка колкото градски булевард, но без тротоари и бордюри. Би могла да служи и за гара, но не се виждаха релси или перони. Близо до цокъла на отсрещната стена Йосарян съзря дълга червена фосфоресцираща стрелка, която в първия миг му заприлича на огнен пенис, а в следващия — на пламтящ снаряд, политнал ослепително наляво и после хлътнал отвесно надолу към думи в черно, които възвестяваха:

ПОДЗЕМИЯ А — Я

Над стрелката, където белите плочки свършваха, и може би десетина метра вдясно, видя голямо луминесцентно кехлибарено „С“ върху лъскав черен квадрат. Очевидно се намираха в старо бомбено скривалище, реши той, после близо до земята забеляза метална врата със същия маслиненосив оттенък като вратата зад него, с бял надпис, който му се стори невероятен дори след като сложи трифокалните си очила, за да вижда по-ясно надалеч.

ОПАСНО

НИКАКВИ ВЗРИВНИ ВЕЩЕСТВА

— Това би могло да означава най-малко две различни неща, нали? — каза той.

Макбрайд кимна мрачно.

— И аз си помислих същото. — Той неочаквано се изсмя, сякаш бе горд със себе си. — А сега погледни тази плоча.

— Коя плоча?

— С тъмните букви. Вградена е в стената, близо до вратата, и гласи, че тук е бил Килрой[1].

Йосарян го погледна въпросително.

— Килрой ли? Така ли пише? Тук е бил Килрой?

— Познаваш ли Килрой?

— Бях с Килрой в армията.

— Може да не е същият Килрой.

— Точно той е.

— Който е бил в Европа?

— Навсякъде. По дяволите, вече би трябвало да го познавам. Където и да отидех, и той беше там. Винаги го виждах написано на стената. Когато ме арестуваха и ме тикнаха за една седмица в затвора, той вече бе лежал там. След войната, в колежа, когато отидох в хранилището на библиотеката, вече беше минал и оттам.

— Би ли могъл да го намериш?

— Никога не съм го срещал. Никога не съм срещал човек, който да го е срещал.

— Аз бих могъл да го намеря — каза Макбрайд. — Чрез Закона за свобода на информацията. Ще открия номера на обществената му осигуровка и ще го спипам. Ще дойдеш ли с мен да поговорите?

— Още ли е жив?

— Защо да не е жив? — попита Макбрайд, който бе едва петдесетгодишен. — Искам да зная повече за това, искам да зная какво е правил тук. Искам да зная какво, по дяволите, е това тук.

— Колко е дълбоко?

— Не знам. Няма го в плановете.

— Защо те притеснява?

— Сигурно защото още съм си детектив. Слез няколко стъпала — разпореди се Макбрайд. — Опитай още едно.

Йосарян замръзна, когато чу звука. Беше животно, надигащият се гняв на нещо живо, зловещото гъргорене на някакъв ядосан опасен звяр, тътнещо клокочене, преминаващо на талази в протяжно ръмжене. Последва рев, гърлен и ужасяващ, и възбудено потръпване на събудена мощ, сноване на нервни лапи някъде долу, където не се виждаше нищо. Присъедини се и втори звяр, може би бяха три.

— Слез още едно стъпало — прошепна Макбрайд.

Йосарян поклати глава. Макбрайд го побутна с лакът. С върха на пръстите Йосарян докосна следващото стъпало и чу дрънчене, сякаш метал стържеше в камък и метал звънтеше в метал, шумът бързо нарастваше в демоничната кулминация на някакво бедствие и внезапно, сякаш без предупреждение, въпреки че предупрежденията бяха безчет, избухна взрив, експлозия, див вцепеняващ хаос от пронизителен лай, оглушителен рев и тревожно блъскане на силни лапи, които удряха с необуздана свирепост, после милостиво спряха, прекъснати от клокочещ грохот на вериги, от който Йосарян подскочи уплашено, а след това премина в екот от огромна маса дълбоко в сгъстяващия се мрак в двата края на подземната зала, където се намираха. Оглушителната какофония долу гръмна още по-яростно, зверовете гневно беснееха срещу грубите ограничения и се зъбеха с цялата си свръхестествена мощ. Ръмжаха, ревяха, виеха, блъскаха. А Йосарян продължаваше да стои, наострил уши с неистово, безразсъдно желание да слуша още и още. Имаше чувството, че никога повече няма да се помръдне. Веднага щом успя да се раздвижи, отстъпи безшумно назад, затаил дъх, докато застана на площадката до Макбрайд, хвана го за ръката и я стисна. Бе премръзнал и усети, че се поти. Зави му се свят от страх, че сърцето му ей сега ще се свие и ще спре, че някоя артерия в главата му ще се пръсне. Беше сигурен, че може да се сети поне за още осем начина да умре на място, ако не умре, преди да ги изброи. Грубата ярост в жестоките страсти долу сякаш постепенно утихваше. Дивите чудовища разбраха, че са го изтървали, и той с облекчение заслуша как невидимите опасности стихват, а хищните същества, които живееха долу, се теглят и влачат веригите си към тъмните леговища, откъдето бяха излезли. Накрая се възцари тишина, последните звънтящи шумове се стопиха в звук, толкова нежен, че приличаше на камбанен звън, сляха се в глъхнещо ехо, нелепо напомнящо на натрапчивата тътнеща карнавална музика на далечна самотна въртележка, която също изчезна в тишината.

Йосарян си помисли, че вече знае какво чувства човек, разкъсван на парчета. Потрепери.

— Как ти се струва? — попита Макбрайд полугласно. Устните му бяха побелели. — Винаги са тук, така става всеки път, щом докоснеш онова стъпало.

— Запис — каза Йосарян.

За миг Макбрайд остана безмълвен.

— Сигурен ли си?

— Не — отвърна Йосарян и сам се изненада от спонтанното прозрение, което току-що бе изразил. — Само че е прекалено точен. Нали?

— Какво искаш да кажеш?

Сега не му се обясняваше за Данте, Цербер, Вергилий или Харон, нито за реките Ахерон и Стикс.

— Може би е сложен само за да ни уплаши и да се махнем.

— Оня наркоман наистина бе уплашен до смърт — каза Макбрайд. — Беше сигурен, че халюцинира. Оставих всички освен Томи да мислят същото.

Тогава доловиха новия шум.

— Чуваш ли? — рече Макбрайд.

Йосарян чу как се движат колела и погледна към цокъла на отсрещната стена. Някъде иззад нея долиташе глухото търкаляне на колела върху релси, притъпено от разстоянието и преградите.

— Метрото?

Макбрайд поклати глава.

— Твърде далече е. Дали не е — продължи замислено той — увеселително влакче?

— Да не си луд?

— Също може да е запис, нали? — настоя Макбрайд. — Защо да е налудничаво?

— Защото не е увеселително влакче.

— Откъде знаеш?

— Смятам, че мога да го различа. Стига си се правил на детектив.

— Кога за последен път си се возил на такова влакче?

— Преди милион години. Но това тук върви прекалено равномерно. Няма ускорение. Какво още искаш? Не ме разсмивай. Нека го наречем влак — продължи Йосарян, щом возилото се изравни с тях и зави наляво.

Би могло да е подземната железница от Бостън за Вашингтон, но Макбрайд щеше да знае. А когато се сети за увеселителното влакче, наистина избухна в смях, защото си спомни, че вече е живял много по-дълго, отколкото някога се е надявал.

Йосарян спря да се смее, когато по протежение на стената, на около метър от земята видя тясно мостче с парапет, което се губеше в обвития с бяла мъглица златист здрач на загражденията от двете страни.

— През цялото време ли беше там долу? — Бе озадачен. — Помислих, че халюцинирам, когато току-що го забелязах.

— Там си беше — потвърди Макбрайд.

— Тогава сигурно съм халюцинирал, когато ми се стори, че го няма. Хайде да изчезваме.

— Искам да сляза там долу — каза Макбрайд.

— Няма да дойда с теб — рече Йосарян.

Никога не бе обичал изненадите.

— Не ти ли е любопитно?

— Страх ме е от кучетата.

— Ти каза, че било само запис.

— Той може да ме уплаши още повече. Иди с Том. Това му е работата.

— Тук не е районът на Томи. А аз изобщо не трябва да съм тук — призна Макбрайд. — От мен очакват да прилагам забраните, а не да ги нарушавам. Сега забелязваш ли нещо? — добави той, докато се изкачваха обратно по стълбите.

От вътрешната страна на металната врата Йосарян видя две масивни ключалки, едната с пружина, другата с резе. А над ключалките, под лакиран правоъгълник, съгледа бял надпис върху ален фон, обграден с тънка сребърна рамка, който гласеше:

АВАРИЕН ИЗХОД

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО

ВРАТАТА ДА СЕ ИЗПОЛЗВА САМО ЗАКЛЮЧЕНА И ЗАЛОСТЕНА

Йосарян се почеса по главата.

— От тази страна изглежда, сякаш искат хората да не влизат, нали?

— Или да не излизат?

Докато излизаха, предположи как би предположил, че това е старо бомбено скривалище, което не е отбелязано в старите планове. Не можеше да обясни надписите, призна той, а Макбрайд тихо затвори огнеупорната врата и добросъвестно загаси лампата, за да остави всичко, както го бяха намерили. А кучетата, лаят на стражевите кучета убийци?

— За да плашат хората и те да се махнат, както оня наркоман, както ние с теб. Защо искаше да го видя?

— За да знаеш. Имаш вид на човек, който знае всичко.

— Това не го знам.

— Пък си и човек, на когото вярвам.

По гласовете, които идваха отгоре, разбраха, че сега на стълбата е доста оживено. Ясно чуваха пошлия смях, вялите поздрави и цинизми, надушваха пушека от кибрит, наркотици и подпалени вестници, чуха как се троши бутилка, как един етаж по-горе нещо се плиска — пикаеше мъж или жена, миризмата също стигна до тях. На първата площадка видяха еднокраката жена, беше бяла и пиеше вино с един мъж и две жени, и тримата черни. Лицето й бе безизразно, тя говореше замаяно и мачкаше розовото бельо с ръка, отпусната в скута й. Дървените й патерици, стари, очукани, сцепени и мръсни, лежаха на стълбата до бедрото й.

— Има инвалидна количка — вече бе обяснил Макбрайд — и все някой я краде. Тогава приятелите й открадват друга количка от другиго. После някой пак я открадва.

Този път Макбрайд тръгна към изхода и Йосарян се озова на тротоара, при автобусите на подземните рампи, където тътнещите ауспуси и виещите двигатели се чуваха по-силно, а въздухът вонеше на дизелови изпарения и гореща гума, после двамата минаха покрай спирки с автобуси за дълги разстояния, за Ел Пасо и Сейнт Пол с връзка за още по-далеч — на север чак до Канада и на юг през цяло Мексико до Централна Америка.

Макбрайд бе изпълнен с предприемаческо задоволство, че автогарата е толкова удобна — почти петстотин площадки за качване, шест хиляди и осемстотин автобуса и около двеста хиляди пътници, пристигащи и заминаващи всеки обикновен работен ден, лееше се плавно от устата му. Работата все още вървяла, побърза да изтъкне той, автогарата действала и това било важното, нали?

Йосарян не беше сигурен.

Върнаха се с ескалатора на първия етаж. Минаха покрай Диспечерския център и притеснено хвърлиха поглед към тълпите мъжки и женски проститутки, които вече се събираха на средоточията за продан на плът и щяха да продължават да се трупат все повече и повече в коварни сърцераздирателни легиони, като молекули материя в човешка форма, неусетно привличани към основната маса, от която няма да искат да се освободят. Подминаха съсухрена негърка, застанала до стълб между щандове на държавната лотария и лото — беше с развързани гуменки, протягаше мръсна мукавена чашка и глухо припяваше: „Петнайсет цента. Ще дадете ли петнайсет цента? Някаква храна? Някакви отпадъци?“. Белокоса подпухнала жена със зелена барета, зелен пуловер и пола, с язви по изпоцапаните крака пееше с дрезгав глас фалшиво и блажено ирландска песен до заспал на пода мръсен хлапак и висок слаб мъж с шоколадова кожа и див поглед, безукорно чист, само кожа и кости, който с карибски акцент проповядваше християнско избавление на дебела негърка, която кимаше, и на кльощав бял южняк със затворени очи, който току го прекъсваше с развълнувани гръмогласни потвърждения. Щом наближиха полицейския участък, Йосарян със злобен каприз се сети за желанието си да изкопчи нещо съвсем конкретно от своя опитен водач.

— Макбрайд?

— Йосарян?

— Говорих с едни приятели. Смятат да вдигат сватба тук, на автогарата.

Макбрайд пламна целият.

— Разбира се, чудесна идея. Да, Йо-Йо. Ще се запретна и ще помогна. Можем да им направим хубава сватба, мисля, че можем. Все още държа празна онази килия за децата. Можем да я превърнем в параклис. А точно до нея, хм, там още пазя леглото — за първата брачна нощ. Можем да им дадем в някоя от закусвалните голяма сватбена закуска и да им купим билети от лотарията за щастие. Какво смешно има? Защо да не я използват?

На Йосарян му трябваше цяла минута, за да спре да се смее.

— Не, Лари, не — обясни той. — Говоря за голяма сватба, пищна, с висше общество, стотици гости, лимузини до автобусните рампи, журналисти и камери, дансинг с голям оркестър, може би дори два дансинга и два оркестъра.

— Ти луд ли си, Йо-Йо? — Сега пък Макбрайд се засмя. — От Управлението никога няма да позволят!

— Моите хора познават членовете на Управлението. Те ще бъдат поканени като гости. И кметът, и кардиналът, може би дори новият президент. Също и хора от тайните служби, и сто полицаи.

— Ако дойде президентът, ще ни позволят да слезем долу и да погледнем. Тайните служби ще настояват да го направим.

— Разбира се, и на теб също ще ти хареса. Ще бъде сватбата на годината. Твоята автогара ще се прочуе.

— Ще се наложи да разчистим всичко живо оттук! Да спрем всички автобуси!

— Не — поклати глава Йосарян. — Автобусите и тълпите могат да бъдат част от веселбата. Вестниците ще го отразят. Може да излезе твоя снимка с Макмахън, ако ви наглася както трябва.

— Стотици гости ли? — повтори пискливо Макбрайд. — Оркестър и дансинг? И лимузини?

— А защо не и хиляда и петстотин! Ще използват автобусните рампи и ще паркират горе в гаражите. Доставчици, цветари, келнери и бармани. Ще се придвижват по ескалаторите в такт с музиката. Мога да го уредя с оркестрите.

— Невъзможно! — заяви Макбрайд. — Всичко ще се провали. Ще бъде катастрофа.

— Чудесно. Значи няма да се отказвам. Ще бъдеш ли любезен да провериш от мое име? Махни се от пътя ми!

Излая последното към мазен латиноамериканец точно пред него, който с подкупваща усмивка и обидно фамилиарничене изкусително размахваше открадната кредитна карта на „Америкън Експрес“ и щастливо припяваше: „Току-що открадната, току-що открадната. Не излизай от къщи без нея. Можеш да я осребриш, да я осребриш“.

В участъка нямаше съобщения за нови мъртви бебета, а дежурният се натрапи на Макбрайд със закачлива безочливост:

— Няма и никакви живи.

— Мразя го това копеле — промърмори Макбрайд и се изчерви от неудобство. — Смята, че и аз съм откачен.

Макмахън бе излязъл по спешно повикване, а Майкъл, вече завършил незавършената си рисунка, попита небрежно:

— Къде бяхте?

— В Кони Айланд — отвърна Йосарян самодоволно. — И познай какво. Там беше Килрой.

— Килрой ли?

— Нали, Лари?

— Кой е Килрой? — попита Майкъл.

— Макбрайд?

— Йосарян?

— Веднъж във Вашингтон отидох да потърся едно име върху Мемориала в памет на жертвите от войната във Виетнам с имената на всички убити в нея. Там беше Килрой, някой си Килрой.

— Същият ли?

— Отде да знам, по дяволите?

— Ще проверя — обеща Макбрайд. — Хайде да поговорим пак за онази сватба. Може и да успеем да я направим, смятам, че ще успеем. И това ще проверя.

— Каква сватба? — сопнато попита Майкъл, когато двамата с Йосарян излязоха от участъка и си тръгнаха през автогарата.

— Не моята — засмя се Йосарян. — Твърде стар съм да се женя пак.

— Твърде стар си да се жениш пак.

— Точно това казах. А ти още ли си твърде млад? Един брак може да не е добър, но невинаги е лош.

— Прекаляваш с приказките.

Йосарян имаше свой изпитан начин да се провира между просяци — от сгънатата в джоба дневна дажба подаваше еднодоларови банкноти на стеснителните и на онези, които изглеждаха опасни. Едър мъж с възпалени очи и парцал в ръка предложи да му избърше очилата срещу един долар или да ги направи на сол, ако откаже. Йосарян му даде два долара и си махна очилата. В упадъчната епоха на свободното предприемачество нищо изненадващо вече не изглеждаше необичайно. Йосарян знаеше, че е осъден на смърт, но се опита да съобщи новината на Майкъл по-меко.

— Майкъл, искам да продължиш да следваш право — заяви сериозно той.

Майкъл се дръпна.

— О, стига, татко. Нямам такова желание. Пък е и скъпо. Някой ден — продължи той след мрачна пауза — бих искал да работя нещо, което си струва.

— Знаеш ли какво? Аз ще платя следването.

— Не искаш да разбереш какво имам предвид, но нямам желание да се чувствам паразит.

— Напротив, разбирам те. Точно затова зарязах стоките, сделките с валута, сделките с акции, арбитража и инвестициите. Майкъл, давам ти още седем години добро здраве. Най-много толкова мога да обещая.

— Какво ще стане после?

— Питай Арлин.

— Коя Арлин?

— Жената, с която живееш. Не се ли казваше така? Онази с кристалите и картите таро.

— Тя се казва Марлин и се изнесе. Какво ще стане с мен след седем години?

— С мен, глупак такъв. Ще бъда на седемдесет и пет. Майкъл, вече съм на шейсет и осем. Гарантирам ти още седем години, през които аз ще съм здрав, а ти трябва да се научиш да живееш без мен. Ако не успееш, ще пропаднеш. След това не ти обещавам нищо. Не можеш да живееш без пари. След като веднъж си ги опитал, се пристрастяваш. Хората крадат, за да се сдобият с тях. Ще оставя на всеки от вас най-много по около половин милион, след като се платят данъците.

— Долара? — грейна Майкъл. — Това е цяло състояние!

— При осем процента — продължи безизразно Йосарян — ще получаваш четирийсет хиляди годишно. Най-малко една трета ще отива за данъци, значи ти остават двайсет и седем хиляди.

— Хей, това е нищо! Не мога да живея с толкова!

— И това знам. Затова прекалявам с приказките. Къде е бъдещето ти? Виждаш ли го изобщо? Дръпни се.

Махнаха се от пътя на млад мъж с маратонки, бягащ на живот и смърт от шестима полицаи, които тичаха също толкова бързо и го пресрещаха от различни страни, защото току-що бе убил с нож човек в друга част на автогарата. Сред тях думкаше с тежките си черни обувки Том Макмахън, полужив от напрежение. Пъргавият младеж внезапно се изплъзна, кривна рязко и потъна в същото аварийно стълбище, в което Йосарян бе влязъл с Макбрайд, и вероятно, представи си той, никога вече нямаше да чуят за него или, още по-добре, той пак бе излязъл на техния етаж и ни лук ял, ни лук мирисал, сега вървеше с маратонките зад полицаите. Подминаха мъж, който спеше, седнал на пода в локва собствено производство, после един хлапак, съвсем вцепенен, накрая пътя им препречи мършава жена около четирийсетте със сплъстена руса коса и белезникава пришка на устните.

— Ще те оправя за един никел, господине — предложи тя.

— Извинете — каза Йосарян, докато я заобикаляше.

— И двамата ще ви оправя за по един никел. И двамата ще ви оправя едновременно за по един никел. Татенце, и двамата ще ви оправя само за един никел.

Майкъл притича покрай нея с крива усмивка. Тя се вкопчи в ръкава на Йосарян и продължи:

— Ще ти оближа топките.

Йосарян се отскубна унизен. Лицето му пламтеше. А Майкъл бе изумен, че вижда баща си толкова потресен.

[1] Американските войници са пишели това по стените в Европа през Втората световна война. — Б.пр. ↑

10

ДЖОРДЖ С. ТИЛЮ

Много етажи по-надолу господин Джордж С. Тилю, предприемач от Кони Айланд, покойник от почти осемдесет години, броеше парите си на едно бюро със сгъваем капак и се чувстваше господар на света. Приходите му никога не намаляваха. Пред очите му бяха началната и крайната спирка на увеселителното влакче, което бе докарал долу със себе си от увеселителния парк „Стийпълчейс“. Никога релсите не бяха изглеждали толкова лъскави — изкачваха се към връхната точка на най-високата извивка в началото и изчезваха в приличния на пещера тунел, където се намираше и той. Изпълваше се с гордост, докато гледаше страховитата въртележка, своето „Елдорадо“. Бе изработена в Лайпциг специално за Вилхелм Втори, императора на Германия, и вероятно още бе най-величествената на света. Върху трите платформи имаше кончета, гондоли и издълбани отвътре, патета и прасенца, които се въртяха с различна скорост. Господин Тилю често пускаше своето „Елдорадо“ да се върти без хора, просто за да наблюдава отраженията на сребърните огледала в лъскавата главина и да се наслаждава на гръмкия глас на фисхармониката, който, обичаше да се шегува той, бе музика за ушите му.

Беше преименувал влакчето в „Пастта на ламята“. Имаше и „Пещера на фуриите“, а на входа се въртеше неговата „Бъчва на смеха“, която поваляше несвикналите на колене направо върху въртящото се дъно и ги подмяташе един срещу друг в невъобразим хаос, докато изпълзят от другия край, където се изправяха сами или с помощта на някой от персонала и на посетители с по-голям опит. Който знаеше как, можеше да премине без суетене, като просто върви леко по диагонал срещу посоката на въртене, но така не беше забавно. Или да крачи и крачи нагоре по спускащия се под, без да стига никъде, като остава все на същото място, но и това не бе кой знае колко по-забавно. Зяпачи от двата пола изпитваха особено удоволствие да наблюдават смущението на привлекателни дами, които, изгубили равновесие, отчаяно придърпваха полите си надолу в дните, преди панталонът да завоюва уважение като подобаваща дреха в дамския гардероб.

— Ако Париж е Франция — спомняше си той своите изявления като най-важен представител и импресарио на увеселителния парк, — тогава от юни до септември Кони Айланд е светът.

Парите, които броеше всеки ден, никога нямаше да се развалят или да остареят. Те бяха неуязвими и винаги щяха да имат стойност. Зад гърба му се издигаше чугунена каса, по-висока и от него. Тук имаше и пазачи, и разпоредители от едно време, облечени в червени куртки и зелени жокейски шапки, и те от едно време. Мнозина му бяха приятели от самото начало и бяха прекарали с него цяла вечност.

С упорита необикновена гениалност той бе предизвиквал и опровергавал експертите, своите адвокати и банкери, и бе успял лека-полека да отнесе със себе си, да запази всичко, което особено цени и смята да задържи. Завещанието му осигуряваше достатъчно средства на неговата вдовица и децата. Нотариални актове, ценни книжа и пари в брой в големи количества бяха запечатани според инструкциите в непромокаема каса и бяха заровени заедно с него в гробницата в Грийн-Уд в Бруклин, а на надгробната му плоча пишеше:

ТУК СА ПОГРЕБАНИ МНОГО НАДЕЖДИ

Докато наследници и изпълнители на завещанието се караха помежду си и с данъчните служби, „Стийпълчейс“ („С първия рейс“) неумолимо изчезваше част по част от лицето на земята с изключение на фалическия, стоманен, банкрутирал скелет на „Парашутната кула“, която се появи много след като господин Тилю си бе отишъл и която той би отхвърлил като атракция. Беше скучна и порядъчна и не плашеше, нито хвърляше във възторг посетители и зяпачи. Господин Тилю харесваше неща, които носят изненада, смущават хората, сриват достойнството, нетактично тласкат момчета и момичета в прегръдка, а при повече късмет откриват за миг прасец и фуста, понякога дори и дамски гащи пред възхитената публика, която гледаше комедията на тяхната безкрайна абсурдна безпомощност със смях и веселие.

Господин Тилю винаги си спомняше с усмивка за надписа върху надгробната си плоча.

Не се сещаше за нищо, което да му липсва. Сега притежаваше второ влакче, наречено „Торнадо“. Над главата си непрекъснато чуваше как спира и тръгва метрото, което през лятото всяка неделя бе изсипвало стотици хиляди хора на плажа, пращящите ауспуси на автомобилите и по-големите превозни средства, пътуващи във всички посоки. След като долови ромола и плискането на изкуствен канал с течаща вода едно равнище по-високо, бе свалил долу плоскодънните си лодки и бе възстановил своя „Тунел на любовта“. Имаше „Камшик“ и „Въртоп“, с които да прави за смях посетителите и да ги мята насам-натам, „Човешка билярдна маса“ с пързалка и подвижни дискове на дъното, които да въртят хората в една или друга посока, докато те се разпищят от злощастно удоволствие и започнат да се молят всичко да свърши по-скоро. Имаше електрически ток по парапета, който удряше непредпазливите, а за обикновените — огледала, които ги разкривяваха в нелепи и смешни чудовища. Имаше и своята ухилена розовобузеста запазена марка, онова демонично плоско лице с плоска глава и коса, разделена на път, с широка уста, пълна с кубични зъби като бели тухли, пред което при първа среща хората се дръпваха невярващо, но следващия път го възприемаха добродушно като нещо естествено. От някакво незнайно равнище по-долу често чуваше как минават плавно движещи се железопътни вагони, чиито колела се търкалят ден и нощ, но не проявяваше любопитство. Интересуваше го само това, което можеше да притежава, а искаше да притежава само това, което можеше да види, да наблюдава и да управлява с най-простото задвижване на ключ или лост. Обичаше миризмата на електричество и хрущящото пукане на електрически искри.

Имаше повече пари, отколкото някога би могъл да похарчи. Никога не бе имал доверие на доверителните фондове и не бе виждал нищо дружеско в дружествата. Сега Джон Д. Рокфелер идваше редовно да го моли за някой и друг цент и да си изпроси безплатно возене, а Дж. П. Морган, който бе поверил душата си на Бога без никакво съмнение, че ще бъде приета, искаше услуги. Тъй като живееха с малко, те нямаха кой знае за какво да живеят. Децата не им пращаха нищо. Господин Тилю често им казваше, че е могъл да им каже. Без пари животът понякога е ад. Господин Тилю смътно се досещаше, че е нормално винаги и във всичко да има търговия, и им казваше, че е могъл да им го каже.

Беше спретнат, елегантен, стегнат, винаги нащрек. Бомбето, с което се гордееше, висеше безукорно чисто на закачалката. Всеки ден той обличаше бяла риза с обърната яка, слагаше тъмна широка вратовръзка, безупречно пристегната и грижливо пъхната в жилетката на костюма, а връхчетата на тънките му кафяви мустаци винаги бяха напомадени.

Неговият пръв голям успех бе виенското колело, два пъти по-малко от онова, което бе харесал в Чикаго, и смело обяви своето за най-голямото в света още преди то да е изработено. Украси го с ослепителни гирлянди от стотици от новите крушки с нажежаващи се жички на господин Едисон, а омаяните посетители се забавляваха и вълнуваха.

— Никога не съм мамил никого за нищо — имаше навик да заявява той, — никога не съм давал на мухльовците равни шансове.

Харесваше атракции, които се въртят в кръг и отвеждат участниците обратно на мястото, откъдето са тръгнали. Струваше му се, че почти всичко в природата, от най-дребното до най-голямото, се движи в кръг и се връща там, където е създадено, може би за да се възроди отново. Смяташе хората за по-забавни от стадо маймуни и обичаше да ги използва в тази роля, предизвиквайки безобидно обществено объркване с номера, които доставяха удоволствие на всички и за които всички бяха готови да платят — отнесена от въздушна струя шапка, поли, вдигнати до кръста, движещи се подове и пропадащи стълбища, двойки, омазани с червило, които се появяваха на светло от прикриващата тъмнина в „Тунела на любовта“ и се чудеха защо зяпачите се превиват от смях на представлението, докато накрая цинични шегаджии не им изкрещят причината.

Все още притежаваше и своя дом. Господин Тилю бе живял на Сърф авеню, срещу увеселителния си парк „Стийпълчейс“, в голяма дървена къща с тясна алея и ниски каменни стъпала и скоро след неговото погребение всичко сякаш започна да потъва в земята. Бе платил на каменоделец да изсече върху отвесната страна на първото стъпало, което свързваше стълбището с тротоара, фамилното му име, ТИЛЮ. Постоянно живеещите в квартала, които минаваха край къщата на път за киното или метрото, първи забелязаха по мястото на буквите, че стъпалото хлътва в настилката. Когато изчезна цялата къща, никой не обърна особено внимание на поредния празен парцел в този порутен квартал, вече изживял своя разцвет.

В северната част на тясната ивица земя, образуваща Кони Айланд, който всъщност не бе остров, а издаден нос, дълъг около осем километра и широк по-малко от един, се простираше водна площ, наречена Грейвсенд Бей. Фабриката за бои там поглъщаше много сяра. Хлапетии, които наближаваха пубертета, докосваха със запалени кибритени клечки жълтите буци по земята край сградата и се чудеха и радваха, че пламват лесно и горят със синкав пламък и серен мирис. Наблизо имаше фабрика за лед и навремето тя се превърна в сцена на зрелищен въоръжен грабеж — извършителите успяха да се измъкнат с бързоходна моторница, която отлетя по водите на Грейвсенд Бей. И така, имаше огън и имаше лед, преди да се появят домашните хладилници.

Огънят бе постоянна заплаха и на Кони Айланд периодично избухваха големи пожари. Часове след като господин Тилю видя първия си увеселителен парк унищожен от пламъци, той закачи обяви, че предлага най-новата си атракция, своя „Пожар Кони Айланд“, и разпоредителите му пак се запретнаха да събират по десет цента входна такса от посетителите, жадни да влязат в опустошения участък и да хвърлят поглед върху димящите развалини. Как не се сетих пръв за това, размишляваше Дяволът. Дори Сатаната го наричаше „господин Тилю“.

ЧЕТВЪРТА КНИГА

11

ЛУ

Ние със Са̀ми отидохме доброволци в армията в един и същи ден. Бяхме общо четирима. И четиримата ни изпратиха в Европа. И четиримата се върнахме, въпреки че мен ме плениха, Са̀ми го свалили в морето, а друг път кацнал принудително с един разсеян пилот, Джоу Гладника, който забравил да дръпне аварийния лост и да свали колесника. Никой не бил ранен, разправя Са̀ми, а пилотът Джоу Гладника получил медал. Прякор като този остава. Тогава Майлоу Майндърбайндър бил началник на офицерския стол, а не голям герой от войната, за какъвто се пише. Са̀ми имал командир на ескадрила на име майор Майор, който никога не бил там, където имали нужда от него, и един командир на бомбардировач, който според него щял да ми допадне, Йосарян, та той махнал униформата си, след като едно момче от техния самолет умряло от загуба на кръв, и дори отишъл на погребението гол, и седял на едно дърво, казва Са̀ми.

Отидохме с метрото да се запишем доброволци в големия наборен център на спирка Гранд Сентръл в Манхатън. Повечето от нас не бяха стъпвали в тази част на града. Имаше медицински преглед, знаехме за него от по-големите момчета, които вече бяха ходили. Въртяхме глави, кашляхме, опъвахме пишките си, навеждахме се, разтваряхме задните си бузи и не спирахме да се чудим какво търсят ония там. Бяхме чували за хемороиди от нашите чичовци и лели, но нямахме представа какво е това. Един психиатър разговаря с мен насаме и попита дали ми харесват момичетата. Толкова много ми харесват, че ги чукам, отвърнах.

Явно ми завидя.

И Са̀ми ги харесваше, но не знаеше как.

Бяхме минали осемнайсет и ако сме изчакали да навършим деветнайсет, сме щели да получим повиквателни, каза онзи от наборния център и точно тази причина изтъкнахме пред родителите си, които не бяха много щастливи, че заминаваме. Четяхме за войната по вестниците, слушахме за нея по радиото, виждахме я пищно представена по холивудските филми — изглеждаше и звучеше много по-привлекателно, отколкото да стоим вкъщи, във вехтошарския магазин на баща ми или като Са̀ми в архива на застрахователната компания, където той работеше, или като Уинклър в магазина за пури, прикритие на залаганията, които баща му тайно правеше. В крайна сметка наистина се оказа по-добре за мен и за повечето от останалите.

След като се записахме, се върнахме в Кони Айланд, хапнахме по някой хотдог, за да отпразнуваме, и се отбихме за малко на увеселителните влакчета „Торнадо“, „Циклон“ и „Мълния“. Повозихме се на голямото „Колело на чудесата“, ядохме пуканки с карамел и гледахме отвисоко Грейвсенд Бей в едната посока и океана в другата. Потапяхме подводници и сваляхме самолети на игралните автомати в галериите за по едно пени, изтичахме за малко и в „Стийпълчейс“, търкаляхме се в бъчвите и се въртяхме във „Въртопа“ и на „Човешката билярдна маса“, бяхме и на голямата въртележка, най-голямата в квартала. Возихме се на плоскодънка в „Тунела на любовта“ и крещяхме и пищяхме нарочно, за да разсмиваме околните.

Знаехме, че в Германия има антисемитизъм, но не знаехме какво означава това. Знаехме, че правят разни неща на хората, но не знаехме какви.

По онова време не познавахме добре Манхатън. Когато все пак се случеше да идем дотам, бе главно в кино „Парамаунт“ или „Рокси“, за да слушаме големите оркестри и да гледаме големите нови филми, които щяха да се появят в нашия квартал половин година по-късно, в „Кони Айланд“ на Лоу или при Тилю. Тогава големите кина в Кони Айланд бяха безопасни, доходни и удобни. Днес са фалирали и не работят. Понякога по-големите ни взимаха в събота вечер с колите си до Манхатън и ни водеха в джазклубовете на Петдесет и втора улица или в Харлем, в залите за танци и в кината на цветнокожите, или да си купят марихуана, да ядем евтини ребра, да хванат някое момиче да им направи минет или да го изчукат за един долар, ако им се прииска, но аз не си падах много по тези неща, дори по музиката. Щом избухна войната, мнозина започнаха да правят пари, ние също. Скоро след войната тук, в Кони Айланд, можехме да си осигурим същите онези минети и всичко останало от бели момичета еврейки, пристрастени към хероина и омъжени за други местни боклуци, също без пари, но цената вече бе два долара и те печелеха най-много от бояджии, мазачи и други работници, които не бяха от нашия квартал, не бяха ходили на училище с тези момичета и затова не им пукаше. Някои от моята компания като Са̀ми и Марвин Уинклър Готиния, малкия син на събирача на облози, започнаха да пушат марихуана още преди войната и човек можеше да усети сладникавата миризма на трева по местата за пушене в кината на Кони Айланд веднага щом се научеше да я разпознава. Аз не участвах и в това, а моите приятели никога не пушеха в мое присъствие, макар и да им казвах да си пушат, ако искат.

— За кой дявол? — току пъшкаше Уинклър със зачервени притворени очи. — Ти ме скапваш.

Един тип на име Тилю, може вече и да е умрял, ме изпълни с уважение, щом разбрах що за човек е бил. Когато всички бяхме бедни, той притежаваше цяло кино, притежаваше и голям увеселителен парк — „Стийпълчейс“, и собствена къща през улицата, но аз така и не свързвах всичко това с неговото име, докато наскоро Са̀ми не ми го каза при едно от милостивите си посещения у дома, когато всичките тези неща вече са си отишли, включително и самият Джордж С. Тилю. Са̀ми започна да се отбива често, след като жена му почина от рак на яйчниците и той се чудеше какво да прави през почивните дни, особено след като и аз излизах за пореден път от болницата и също нямах кой знае какво да правя, освен да се мотая насам-натам и да се възстановявам след още една серия облъчвания или химиотерапия. Между отделните постъпвания в болницата отново се чувствах бодър като кукуряк и здрав като бик. Когато нещата се влошаваха, ходех в една болница в Манхатън при онколога Денис Тиймър заради лечението, което прилагат там. Когато се чувствах добре, бях страхотен.

Сега обаче нещата вървят зле. И всички знаят, че съм болен от нещо, от което другите понякога си отиват. Никога не го назоваваме по име или пък го споменаваме като нещо прекалено голямо, за да има име. Ние с Клер не изричаме името му дори пред лекарите. Нямам желание да питам Са̀ми, но не ми се вярва, че сме го заблудили и за миг с всичките ми лъжи през годините — с всичките мои лъжи, както би ме поправил той, както и често става, ако му позволя. Понякога се сещам, но напук му говоря както си искам.

— Тигре, наясно съм — казвам му и се смея. — Още ли ме мислиш за глупак? Будалкам те, защото така искам, дано някой ден го схванеш.

Са̀ми е умен и забелязва дребните неща, например името Тилю, както и белега на устната ми, преди да си пусна рунтавите мустаци, за да го скрия, или когато си пуснах по-дълга малкото коса, която ми е останала, за да покрие разрезите отзад или синкавите белези от изгорено върху жлезите отстрани на врата. Може би съм пропуснал много в този живот, защото не съм бил в колеж, но никога не съм имал желание да следвам и не смятам, че съм пропуснал нещо, което да е от значение за мен. С изключение може би на колежанките. Но пък никога не са ми липсвали момичета. Никога не съм се плашел от тях, знаех как да ги свалям, да им говоря, да им се радвам, дори на по-големите. Са̀ми ми каза, че винаги съм бил разпасан.

— Разбрал си го, тигре — отвърнах. — А сега ми обясни какво означава това.

— Беше само кур — каза той, сякаш му бе приятно да ме обижда, — без всякакви противоречия.

— Противоречия ли?

— Никога не си имал проблеми.

— Никога не ми е пукало.

Никога не съм имал колебания. Първото ми момиче бе по-голямо от мен, живееше на съседната улица и се казваше Блосъм. И втората беше по-голяма, викахме й Изстисквачката. Друга свалих в застрахователната компания, където работеше Са̀ми, тя също беше по-голяма, знаеше, че съм по-малък, но все не можеше да ми се насити и за Коледа ми купи две ризи. Мисля, че в ония дни го правех с всяко момиче, което пожелаех. Установих, че момичетата, дори в армията, както и всички останали, ако им кажеш какво искаш да направиш и изглеждаш сигурен, че ще го направиш, най-вероятно ще ти позволят. Още когато бях ефрейтор в Европа, сержантът скоро ме остави да взимам решенията и за двама ни. Никога обаче не съм спал с колежанка като ония, дето ги дават по филмите. Преди войната никой от познатите ни не ходеше в колеж, дори и през ум не им минаваше. След войната пък всички тръгнаха. Момичетата, с които се запознах чрез Са̀ми в списание „Тайм“, преди той да се ожени, а и след това, не бяха очаровани от мен, колкото очаквах, та престанах да се срещам с тях, за да не го притеснявам, пък в началото и жена му Гленда не беше луда по мен и Клер, за разлика от хората, с които се виждахме в Бруклин и Ориндж Вали. Клер си беше наумила, че Гленда се прави на снобка, защото не е еврейка и не е от Бруклин, но се оказа, че не е права. Щом започнахме да боледуваме, първо аз, после и Гленда, станахме много близки, даже преди това, когато се самоуби момчето им, Майкъл. Ние бяхме най-близкото семейство, към което можеха да се обърнат, а Клер бе жената, с която Гленда можеше да споделя най-много.

В Кони Айланд, в Брайтън Бийч и навсякъде другаде винаги имах момичета, щом ми се приискаше, а покрай себе си уреждах и други, дори Са̀ми. Особено в армията, в Джорджия, Канзас и Оклахома, също и омъжени, чиито мъже отсъстваха. По-късно жени от тоя тип винаги малко ме разочароваха, но това никога не ме е възпирало да си прекарам добре, когато мога. „Не го вкарвай“, опитваха се понякога да ме накарат да обещая, преди да го вкарам и да направя и двама ни щастливи. В Англия, преди да ни прехвърлят на континента, жени имаше колкото искаш. През войната всеки американец в Англия, дори самият Айзенхауер, можеше да си намери жена, понякога и във Франция, в село или ферма, докато напредвахме с бойната линия, после се наложи да се оттеглим, тогава ме плениха заедно с мнозина други в сражение, което, както разбрах по-късно, било Битката за Ардените. Жени нямаше само в Германия, може би с изключение на Дрезден, където като военнопленник работех във фабриката за течни витамини, произвеждаше сиропи за бременните германки, които имаха нужда от храна, но нямаха какво да ядат. Беше към края на войната, мразех германците повече от всякога, но не можех да го покажа. Дори там насмалко да се уредя — все се шегувах с надзирателите, с полякините и другите жени, които работеха принудително във фабриката, и може би наистина щях да придумам приятелски настроените надзиратели — всичките бяха или старци, или войници, тежко ранени на руския фронт — да си затворят очите, докато се вмъкна в някоя стая или килер с някоя от работничките. На жените не им беше до секс, но не личеше и да имат нещо против мен — до оная нощ на голямата бомбардировка, когато всичко бе пометено за броени часове заедно с всички жени. Другите момчета си мислеха, че не съм с всичкия си, та не ме свърта, но това ни даваше още нещичко, с което да се занимаваме, докато войната свърши и се приберем у дома. Англичаните пък от военнопленническия отряд изобщо не можеха да ме разберат. И надзирателите бяха уморени и също започнаха да се забавляват с мен. Знаеха, че съм евреин. Подчертавах го навсякъде.

— Herr Reichsmarschall — непрекъснато се шегувах с редниците германци и се обръщах по този начин към тях всеки път, когато трябваше да им превеждам или да моля за нещо.

„Проклет Фриц“, си казвах наум, вече без да се шегувам. Или „Нацистко зелево копеле“.

— Herr Rabinowitz — отговаряха те уж с уважение.

— Mein Name ist Lew — връщах им винаги от сърце. — Моля, наричайте ме така.

— Рабиновиц, ти си луд — ми каза моят помощник Вонегът от Индиана. — Така ще те пречукат.

— Не искаш ли да се забавляваме? — Непрекъснато се опитвах да повдигам духа на всички. — Как издържате на тая скука? Обзалагам се, че мога да организирам и танци, ако успеем да ги убедим за малко музика.

— Без мен — рече старият приятел на име Швейк. — Аз съм добър войник.

Тези двамата знаеха немски повече от мен, но Вонегът бе свит и стеснителен, а Швейк, който вечно се оплакваше от хемороиди и болки в краката, не искаше да се забърква.

После една седмица видяхме, че в града пристига цирк. Бяхме забелязали афишите, докато марширувахме към фабриката от спалните помещения в един железобетонен сутерен — приземен склад на кланицата, когато все още е имало животни за клане. По онова време охраната се страхуваше повече и от нас. Нощем чувахме над главите си самолетите откъм Англия на път за военните обекти в околността. И понякога с радост слушахме тътена на стотиците бомби, които избухваха някъде наблизо. Знаехме, че руснаците идват от изток.

Когато зърнах афишите, ми хрумна нещо велико.

— Хайде да поговорим с началника, може пък да ни пусне. Заедно с жените. Имаме нужда от почивка. Ще поговоря с него. — Бях развълнуван от тази възможност. — Да идем и да опитаме.

— Без мен — заяви добрият войник Швейк. — Може да си докарам достатъчно неприятности и само като изпълнявам заповедите.

Жените, с които работехме, бяха също толкова бледи, изпити и мръсни, пък и не мисля, че у някого от нас имаше жива полова жлеза. Бях отслабнал и през повечето време ме мъчеше диария, но с това по-късно щях да дразня Клер, а сега — да се хваля. Можех и да излъжа, но не обичам лъжите.

С Клер се оженихме още преди да се уволня от армията, веднага щом във Форт Дикс ме оперираха от двойната херния, която бях донесъл от Европа и от лагерите в Германия, а веднъж, още докато бяхме сгодени, почти откачих при вида на двама германски военнопленници в Ню Джърси, които се хилеха похотливо, говореха нещо на немски и я гледаха как ме чака за свиждане.

Видях за първи път немски военнопленници в Оклахома и не повярвах на очите си. Бяха излезли навън с лопати, имаха по-добър вид от нас и изглеждаха по-щастливи в онази голяма армейска база. Това ли беше войната? Не и според мен. Смятах, че военнопленниците трябва да са затворени, а не да се забавляват навън и да се подиграват с нас. Побеснях, докато ги гледах. Охраняваха ги двама разпасани редници, лениви и отегчени, а и пушките, които носеха, изглеждаха прекалено тежки. Зелките уж работеха нещо, но всъщност се мотаеха. Имаше и американски пленници дезертьори, караха ги да копаят дупки заради самото наказание, после да ги запълват и те винаги работеха много повече, от швабите. Докато ги наблюдавах, все повече се ядосвах и един ден, без дори да съзнавам какво върша, реших да поупражнявам с тях своя немски и се запътих право към групата.

— Хей, войнико, това е забранено — обади се постовѝят, застанал най-близо до двамата, при които отидох, и скочи нервно към мен — говореше с един от онези южняшки акценти, с които тъкмо бях започнал да свиквам.

Дори понечи да вдигне пушката.

— Приятел, имам роднини в Европа — казах му, — няма нищо нередно. Само слушай и ще разбереш. — Още преди да ми е отговорил, започнах направо с моя немски, колкото да опитам, но той не разбра. — Bitte. Wie ist Ihr Name? Danke schön. Wie alt sind Sie? Danke vielmals. Wo Du kommst hier? Danke!

Приближиха се още неколцина, дори други двама от охраната, и започнаха да слушат и да се подсмихват, сякаш се забавляваха на някое от представленията на ООЗВ[1]. Това също не ми хареса. Какво е това, по дяволите, помислих си, война или мир? Продължих да говоря на немски. Когато не можеха да ме разберат, изменях начина, по който изговарях думите, докато схванат, после всички кимаха и се смееха, а аз се правех, че се разтапям от щастие, като виждам как ми пишат добри бележки. „Bitte schön, bitte schön“, отвръщаха те на моето „Danke, danke“ за тяхната оценка, че съм „Gut, gut“. Но преди да свършим, направих всичко възможно да им покажа, че между тях има един човек, който не се забавлява много, и че този човек съм аз.

— So, wie geht jetzt? — попитах и махнах към базата. — Du, gefällt es hier? Schön, ja? — Когато ми казаха, че там им харесвало, както и че всички сме си упражнявали немския, им зададох следния въпрос: — Gefällt hier besser wie zuhause mit Krieg? Ja? — Бях сигурен, че при нас им харесва повече, отколкото у тях в Германия през войната. — Естествено — казах им на английски, те престанаха да се усмихват и се смутиха. Взрях се в лицето на първия, с когото бях говорил. — Sprechen Du? — Пронизвах го с поглед, докато в отговор той започна да кима едва-едва. Когато го видях как се свива, ми идеше да се изсмея, макар че не намирах нищо смешно. — Dein Name ist Fritz? Dein Name ist Hans? Du bist Heinrich? — После им разказах за себе си. — Und mein Name ist Rabinowitz. — Повторих го, както би го казал германец. — Rabinowitz. Ich bin Lew Rabinowitz, LR, von Coney Island in Brooklyn, New York. Du kennst? — А после обърнах на идиш. — Und ich bin ein Yid. Farshstest? — А после на английски. — Аз съм евреин. Разбираш ли? — А после пак на моя никакъв немски. — Ich bin Jude. Verstehst? — Те вече не знаеха къде да гледат, но мен определено не искаха да ме гледат. Имам сини очи, които могат да се превръщат в ледени шишове, все ми казва Клер, а също и бяла, европейска кожа, която бързо става алена, когато се заливам от смях или побеснея, и не бях сигурен, че ми вярват. Затова разкопчах опърпаната униформа, измъкнах личния знак и им показах буквата „Е“, ударена с щемпел до кръвната ми група. — Sehen Du? Ich bin Rabinowitz, Lew Rabinowitz, und ich bin Jude. Разбрахте ли? Добре. Danke — казах саркастично и започнах да се взирам поред в очите им, докато всички погледи се сведоха. — Danke schön, danke vielmals, für alles, че и bitte и bitte schön също. Заклевам се в живота на майка си, че ще ви платя за всичко. Благодаря, приятел — казах на ефрейтора, преди да си тръгна. — Радвам се, че и на теб ти беше забавно.

— За какво беше всичко това?

— Просто си упражнявах немския.

Във Форт Дикс с Клер обаче не се упражнявах. Когато ги видях да се хилят и да подмятат нещо за нея, моментално побеснях, бях готов да ги смажа и по-бесен, отколкото съм бил дори в сражение, тръгнах право към тях. Гласът ми беше тих и много спокоен, онази жила на врата и челюстта ми цъкаше като часовников механизъм на бомба, която всеки момент ще избухне.

— Achtung — казах тихо и бавно, провлачих думата колкото може по-дълго и спрях пред тях — бяха застанали с лопатите на тревата до непавираната алея, която прокопаваха.

Двамата се спогледаха с едва прикрита усмивка, сигурно си мислеха, че няма да се разсърдя.

— Achtung — повторих и натъртих на втората сричка, сякаш водех любезен разговор с някой недочуващ чичо в гостната на майката на Клер в северната част на щата Ню Йорк. Почти натиках лице в техните. Устните ми бяха изпънати, сякаш всеки миг щях да се разсмея, но дори не се усмихвах, а те, изглежда, все още не загряваха. — Achtung, aufpassen — казах по-ясно.

Понеже не го изкрещях, те застинаха. Започнаха да усещат, че не се шегувам. И тогава цялото им самодоволно безгрижие изчезна и те изпаднаха в някакво недоумение, сякаш не ме разбраха. Чак по-късно видях, че съм стискал юмруци, разбрах го, когато забелязах кръв по дланите си, където се бяха забили ноктите ми.

Сега вече не бяха толкова нахакани, за разлика от мен. Войната в Европа бе приключила, но още бяха военнопленници и бяха тук, а не там. Беше лято, бяха голи до кръста и загорели от слънцето, какъвто навремето, преди войната бях и аз на плажа в Кони Айланд. Изглеждаха силни, мускулести, а не като стотиците хиляди пленници, които бях виждал в Европа. Тия бяха пристигнали с първите, като пленници се бяха възстановили и заякнали с американска храна, докато заради мокрите чорапи и обувки в окопите аз вечно бях с премръзнали крака и бях целият в гадини, каквито никога преди не бях виждал — въшки. Сигурно бяха пленени рано, бяха от едрите побойници щурмоваци от началото на войната, от онова поколение, което вече бе попаднало в плен, бе избито или ранено, а за моя вкус изглеждаха твърде добре и твърде охранени, само че съществуваше Женевска конвенция за военнопленниците и ето ги тия тук. Двамата, пред които стоях, бяха по-едри и по-възрастни от мен, но не се съмнявах, че ако се наложи, ще ги смажа, колкото и да бях изнемощял от операцията и измършавял от войната, и вероятно грешах. Докато бях пленник, мен не ме хранеха толкова добре.

— Wie gehts? — попитах небрежно и ги огледах един по един така, та да разберат, че не съм толкова дружелюбен, колкото изглеждам. Дотук моят немски излезе добър. — Was ist Dein Name?

Единият се казвал Густав, другият — Ото. Помня имената. — Wo kommst Du her?

Единият бил от Мюнхен. Никога не бях чувал родното място на втория. Говорех властно и забелязах, че се притесняват. Не ме надвишаваха по чин. Не можеше да са офицери, щом ги бяха пратили да работят, дори сержанти, освен ако не бяха излъгали, както направих аз, само и само да се измъкна от последния пленнически лагер и да отида някъде на работа.

— Warum lachst Du wenn Du siehst Lady hier? Ти също — посочих другия. — Защо се смеехте току-що, докато гледахте това момиче, и какво му каза за него, та той се смя?

Последното забравих да го кажа на немски и го изрекох на английски. Те разбираха за какво говоря, това добре, но не бяха много сигурни за думите. Не ми пукаше. Беше трудно да се оправяш на чужд език, но знаех, че ще схванат, ако се напъна.

— Warum hast Du gelacht wenn Du siehst mein приятелка тук?

Сега всички видяхме, че са разбрали, защото не искаха да отговарят. Войникът с пушката не загряваше какво става, нито знаеше как да постъпи. Изглеждаше по-уплашен от мен, отколкото от тях. Знаех, че нямам право дори да ги заговарям. Клер явно искаше да млъкна. Нямах такова намерение. Нищо не можеше да ме спре. Някакъв млад офицер с военни отличия бързаше към нас, но спря, когато зърна лицето ми.

— По-добре стойте настрана — чух Клер да го предупреждава.

Аз също носех военни отличия, дори „Бронзова звезда“, с която ме бяха наградили във Франция, понеже заедно с едно момче на име Дейвид Крейг унищожихме танк „Тигър“. Мисля, че офицерът отгатна мислите ми и излезе достатъчно умен да не ми се пречка. Приличах на офицер и говорех грубо. Моят немски беше отблъснал всички настрани, а и аз се стараех да говоря високо.

— Antworte! — казах. — Du verstehst was ich sage?

— Ich verstehe nicht.

— Wir haben nicht gelacht.

— Keiner hat gelacht.

— Ото, ти си лъжец — казах му на немски. — Ти разбираш и освен това се смееше. Gustav, sag mir, Gustav, was Du sagen — посочих аз Клер — über meine Frau hier? Beide lachen, was ist so komisch? — Още не бяхме женени, но нямах нищо против да вмъкна, че ми е съпруга, просто за да затегна още малко хватката. — Тя ми е жена — повторих на английски, за да чуе и офицерът. — Какви гадости говорехте за нея?

— Ich habe nichts gesagt. Keiner hat gelacht.

— Sag mir! — изкомандвах аз.

— Ich habe es vergessen. Ich weiss nicht.

— Gustav, Du bist auch ein Lügner, und Du wirst gehen zu Hölle für Deine Lüge. И двамата ще се пържите в ада заради лъжата си и мръсотиите по адрес на тази млада дама, дори да се наложи лично да ви пратя там. Готови. Schaufeln hinlegen!

Посочих. Те покорно оставиха лопатите и зачакаха. Аз също чаках.

— Schaufeln aufheben! — казах без усмивка.

Огледаха се, бяха жалки. Вдигнаха лопатите и застанаха, без да знаят какво да правят с тях.

— Dein Name ist Gustav? — казах след още половин минута. — Dein Name ist Otto? Jawohl? Du bist von München? Und Du bist von… Ach wo! — Изобщо не ми пукаше откъде, по дяволите, е онзи. — Mein Name ist Rabinowitz. Луис Рабиновиц. Ich bin Lewis Rabinowitz, от Кони Айланд, Западна двайсет и пета улица между Рейлроуд авеню и Мърмейд авеню, bei Karussell, въртележката при плажа. — Чувствах как пулсът ми тупти в пръстите, когато извадих личния си знак, за да им навра в очите оная буква „Е“ и още веднъж да се уверя, че ще разберат какво им говоря на идиш: — Und ich bin ein Yid. — А после на немски: — Ich bin Jude, jüdisch. Verstehst Du jetzt? — Те вече не изглеждаха толкова загорели и не бяха толкова яки. Чувствах се спокоен, доколкото бе възможно, и по-самоуверен от всякога като ЛР, Луи Рабиновиц от Кони Айланд. Вече не се налагаше да се бия с тях. Говорех с отвратителната си усмивка, която според Клер била по-неприятна и от хилене на череп и приличала на мъртвешка гримаса. — Jetzt… noch einmal. — Те изпълниха с лопатите „при нозе“, след като им наредих, а после „на рамо“, сякаш ги бях дресирал. Посочих Клер. — Hast Du schlecht gesagt wie als er hat gesagt wie Du gesehen Dame hier?

— Nein, mein Herr.

— Hast Du mitgelacht als er hat gesagt schlecht?

— Nein, mein Herr.

— И двамата пак лъжете, но с това вадите страхотен късмет, защото щях да ви пречукам, ако ми бяхте казали, че сте й се смели или сте дрънкали нещо лошо. Geh zur Arbeit. — Отвърнах се с погнуса от тях. — Ефрейтор, отново са ваши. Благодаря за възможността.

— Лу, това беше грозно — обади се Клер първа.

После се намеси и офицерът.

— Сержант, нямате право да го вършите. Нямате право да разговаряте с тях по този начин.

Почтително отдадох чест.

— Познавам Женевската конвенция, капитане. Бях военнопленник там.

— За какво беше всичко това?

— Те заглеждаха годеницата ми и говореха мръсотии. Току-що се връщам от Европа. Все още не съм наред с главата.

— Лу, наистина не си наред с главата — подхвана Клер веднага щом останахме сами. — Представи си, че не бяха изпълнили каквото им каза?

— Успокой се, малката. Изпълниха го. Нямаше къде да ходят.

— Защо? Ами ако постовѝят те беше спрял? Или онзи офицер?

— Не можеха.

— Откъде знаеш?

— Просто го разбрах.

— Защо да не могат?

— Казвам ти и трябва да ми вярваш. Някои неща стават, както казвам аз. Не ме питай защо. За мен е просто. Те обидиха теб, с това обидиха и мен и трябваше да им покажа да не го правят. Нямат право. — По това време вече бяхме сгодени. — Ти си моя годеница, n’est-ce pas? Моята Fräulein. Ще побеснея срещу всеки, който те заглежда и подхвърля неприлични забележки, така щяха да постъпят и баща ми, и братята ми, ако видеха някой да се хили така на теб или на някоя от сестрите ми. Стига сме дрънкали, скъпа. Хайде да се връщаме в болницата. И да кажем довиждане на Херман Германеца.

— Лу, престани вече с този Херман. Ако мислиш, че трябва да повториш същото с него, ще те почакам долу и ще изпия една сода. Не ми е забавно.

— Може да не ми вярваш, мила, но и на мен не ми е забавно. Не за това се занимавам с него.

Проблемът с Клер тогава бе, както Са̀ми и Уинклър видяха и ми обясниха, че тя наистина имаше огромни цици. А бедата при мен бе, че бях много ревнив и бях готов да убия всеки, който се загледа в тях, включително Са̀ми и Уинклър.

И така, онзи ден четиримата отидохме да се запишем доброволци в армията, после се върнахме пак четиримата. Само че Ървинг Кайзер от съседния блок бе убит при артилерийски обстрел в Италия и повече не го видях, Сони Бол бе убит по същия начин пак там. Фреди Розенбаум загуби крак, Мани Шварц още ходи с изкуствената ръка на куки, но вече не си прави майтапи с нея, Соли Мос бе прострелян в главата и оттогава недочува и недовижда, а както Са̀ми веднъж се отдаде на спомени и отбеляза, щом има толкова много жертви само между две преки от една малка част на един малък квартал, сигурно навсякъде другаде също има много убити и ранени. И аз мислех така. Но в деня, когато заминахме, ние четиримата не мислехме, че наистина може да има опасности и жертви.

Отивахме на война, а не знаехме какво е това.

Повечето се оженихме млади. И тогава никой от нас нямаше представа що е развод. Той беше за неевреите, за богатите, за които четяхме по вестниците и които ходеха в Рино, щата Невада, за месец и половина, защото там ставало по-лесно. Както и за хора като Гленда на Са̀ми и нейния първи съпруг развейпрах, който умирал да кръшка и пет пари не давал дали някой ще научи. Сега дори една от дъщерите ми се разведе. Когато за първи път чух за този разпаднал се брак, ми идеше да хукна при бившия си зет и с голи ръце да уредя имуществените въпроси. Клер обаче ме хвана и ме заведе на Карибите да се охладя. Са̀ми Сингър е единственият, за когото знам, че изчака, а после се ожени за своята shiksa с три деца и светлокестенява, почти руса коса. Но Са̀ми Сингър винаги си е бил малко различен, дребен и различен, кротък и много разсъдлив. Беше особен и отиде в колеж. Аз бях достатъчно умен, по Закона за правата на гражданите, служили в армията, щяха да платят и за мен, но вече бях женен, имах по-интересни занимания от това пак да ходя на училище и много бързах да успея. Ето още една причина да не харесвам Джон Кенеди и хората около него, когато той скочи в центъра на вниманието и започна да се държи като актьор, който се забавлява ужасно. Мога да позная, когато някой бърза. Примигах веднъж, когато го застреляха, лошо, казах си, върнах се същия ден на работа и се приготвих да започна да не харесвам Линдън Джонсън, когато ми хрумна да си направя този труд. Не обичам лайнари и хора, които приказват много, а президентите правят точно това. Вече почти не чета вестници. Още навремето недоумявах защо такъв умен човек като Са̀ми Сингър ще иска да ходи в колеж само за да учи неща като английска литература, която би могъл да чете и в свободното си време.

Когато бях тринайсетгодишен, влязох в Бруклинското техническо училище, което не беше лесно по онова време — вървяха ми математиката и машинното чертане, и някои от научните предмети, с които не се и съмнявах, че ще се справя. Но щом завърших, забравих всичко освен смятането и се хванах на работа във вехтошарския магазин на баща си заедно с брат ми и един от зетьовете, който живееше с най-голямата ми сестра в приземния апартамент на големия тухлен блок с четири апартамента и с веранда, който вече беше наш. Използвах смятането главно когато играех на пинакъл, при обявяването и разиграването, и се представях отлично в игрите на плажа с почти най-добрите евреи от Стария свят — от Русия, Унгария, Полша и Румъния — които дори когато играеха, говореха и говореха за карти, за еврейските вестници, за Хитлер, когото намразих рано, както и те, за Сталин, Троцки, Мусолини и Франклин Делано Рузвелт, когото те харесваха, затова го харесвах и аз. Готов съм да се обзаложа, че в Кони Айланд никога не е имало и един-единствен евреин, гласувал за републиканец, с изключение на зет ми Фил, той вечно бе и още е против всичко, което някой друг подкрепя.

Баща ми не оценяваше по достойнство гения ми в картите. Когато не работехме и го питах какво да правя, за да си запълня времето, той не знаеше. А когато не знаеше нещо, не искаше да говори за него. В армията нямаше истински пинакъл, та припечелвах на двайсет и едно, покер и зарове. Почти винаги печелех, защото винаги бях сигурен, че ще спечеля. Рядко играех, ако нямах това усещане. Когато губех, не беше много. Начаса можех да кажа дали играчите са добри колкото мен, дали им върви, и умеех да чакам колкото трябва. Сега използвам математиката, за да изчислявам търговски отстъпки, разходи, данъчни облекчения и печалби, и мога да смятам, без дори да усещам, че мисля, както моят счетоводител или касиерките с техните сметачни машини и почти толкова бързо. Невинаги съм точен, но почти никога не греша. Все ми се струваше, че нещо куца и с идеята за брояч за мазута за битово отопление, дори след като измислих брояч, който да върши работа на строителите и предприемачите. С такъв брояч нямаше да има нужда от резервоар с гориво във всяка новострояща се къща и фирмата, която го притежава, би могла да продава и горивото. Но имах усещането, че трудно ще убедя онези в големите нефтени компании да ме вземат насериозно — опитах и наистина ударих на камък. Когато се срещнахме, не бях на себе си. Носех костюм с жилетка и имах някакъв чужд облик, защото чувствах, че няма да харесат моя. Те обаче не обърнаха особено внимание и на новия. Не бях в свои води и го разбрах в мига, в който се опитах да навляза в техните. Съществуват граници и веднага усетих, че там не ми е мястото.

Войната се оказа много полезна дори за мен с огромното строителство и дефицита на строителни материали. Направихме пари от събарянето на сгради и от първия пожар в лунапарка веднага след войната, когато ми оперираха херниите и се върнах във вехтошарския магазин на баща си, отново силен като бик. Открих, че тежкият къртовски труд заедно с братята ми, зетя и баща ми продължава да ме привлича. Смоуки Рубин и чернокожия вече ги нямаше, но когато се налагаше, взимахме други, а освен нашите два камиона наемахме и трети за цяла седмица. Мразех обаче прахта, греста и боклуците, вонята на гнило от океана, от старите вестници в кофите по плажа, които чистачите товареха на ръчни колички и докарваха да ни продават. Страхувах се от мръсотията и от въздуха, който дишахме. Страх ме е от гадини. Понякога в старите вестници имаше умрели раци, гроздове миди с пясък и водорасли, портокалови кори и други отпадъци, а ние ги пъхахме в средата на големите бали хартия, които продължавахме да връзваме ръчно с тел и клещи. Имало машини, които балират вестници, съобщи ни Уинклър като глас на просвещението в един от дните, когато нямаше какво да прави и идваше да зяпа как си съдираме задниците от работа, мотаеше се наоколо и чакаше да приключа. Уинклър можеше да открие машини за всичко, включително и употребявани. Наричаше ги артистични машини. Не знаех какво има предвид.

Бе открил свои си артистични машини, които разрязваха излишъците от военни филми за самолетни снимки на размери, подходящи за любителски фотоапарати, и очакваше от това първите си милиони, докато от „Истман Кодак“ не го усетиха, не запретнаха ръкави в името на цялата нация и не си възвърнаха пазара. Хората се женеха, раждаха им се деца и те искаха снимки на тези деца.

— Остави ги тия машини, не ти ща машините — ръмжеше старият срещу Уинклър, скърцаше с ченета и говореше със силен полско-еврейски акцент, какъвто Клер почти не бе чувала, преди да започне да излиза с мен и да преспива в стаята на другата ми сестра.

Никой нямаше да ни позволи да легнем заедно под този покрив. Тя бе еврейка от северната част на щата, където нещата бяха по-различни, отколкото в Кони Айланд, и майка й, и баща й бяха родени в страната, а това също бе друго. Запознахме се едно лято, когато те се настаниха под наем в Сий Гейт заради плажа и океана — имахме един от най-хубавите плажове и океанът бе добър за плуване, стига да не бе пълно с презервативи и други неща от тоалетните на големите презокеански кораби, които почти всеки ден минаваха през пристанището, и от канализацията. Наричахме презервативите „бялата риба на Кони Айланд“. Наричахме боклука и другите плаващи предмети „Писта!“. Имахме и друго име за презервативите. Наричахме ги „капути“. Сега наричаме така ония негодници във Вашингтон. Например Нудълс Кук, а може би и онзи, новия, в Белия дом.

— Имам си мои машини, ей ги тук, цели две — обясняваше баща ми, свиваше мускули и се усмихваше. Имаше предвид ръцете и раменете си. — И още три. — Имаше предвид мен, брат ми и зет ми. — Пък и моите машини са живи и не ми струват много. Тегли, тегли — провикваше се той. — Не стой такъв, не го слушай. Имаме да режем тръби, после ще носим котли.

Той и трите му живи машини подхващахме наново работа с куките, дългите клещи и тънките стоманени пръти, които промушвахме през балите и ги стягахме, като си пазехме очите и главите да не би телта да се скъса. Прекатурвахме балата върху долната, двете се тресяха и клатеха, а Клер ми призна, че тия движения й се стрували възбуждащи, сякаш някой огромен мъжага като мен се е тръшнал върху момиче като нея.

Старият хареса Клер от самото начало, още откакто тя започна да идва във вехтошарския магазин, за да гледа и да помага да свърша по-рано и да излезем, ако имахме среща, а и често си говореше с майка ми, с която вече невинаги бе лесно да се говори. Опаковаше в хубава хартия малките подаръци, които носеше на рождени дни и празници. Да се опаковат подаръци ли? Клер беше първата, която виждахме да го прави. Преди да се появи Клер, кой в нашето голямо семейство, а и в целия свят на Кони Айланд бе чувал да се опаковат подаръци? Ами чашите със столчета? Никой в семейството нямаше представа какво е това, но аз бях сигурен, че ще ми хареса, щом й харесва на Клер, и споменах за нашите „чаши със столчета“ на едно по-интелигентно италианче, Роки, от което купувах разни неща. Бях му симпатичен, и Клер му беше симпатична, защото му казваше нещата право в очите, а когато и двамата се преместихме и всеки от нас започна да купува парцели и да строи къщи, понякога си помагахме. Роки си падаше по момичетата, по русите и червенокосите с много грим, високи токчета и големи гърди, но беше почтителен към съпругите, например към Клер и своята.

Баща й беше починал, а моят още в самото начало категорично ми забрани да спя у тях дори когато майка й си е вкъщи.

— Слушай, Луи — рече Морис, баща ми, — слушай ме добре. Това момиче е сираче. Няма баща. Или се ожени за нея, или я остави на мира. Не се шегувам.

Реших да се оженя за нея и когато се замислих, открих, че искам жена ми да е девствена. Бях изненадан, но се оказа, че съм точно такъв. Трябваше да си призная, че всеки път, когато уговарях някоя да излезе с мен, после някак по-малко мислех за нея, макар че обикновено ми се искаше да го правим пак. Дори шест години по-късно, когато Са̀ми се ожени за Гленда с нейните три деца, все още не можех да се начудя как човек като него или като мен може да се ожени за момиче, което се е чукало с друг, особено ако той още е жив, и то повече от веднъж, и то не само с него. Знам, че е странно, но се оказах точно такъв.

И още съм такъв, защото има неща, свързани с двете ми дъщери, за които ние с Клер вече дори не се опитваме да спорим. Не искат да ми повярват, че майка им е била девствена до сватбата. А и Клер ме накара да се закълна, че занапред няма да го казвам на никого.

Обикновено отстъпвах пред характера на Клер, но никога от страх. Не съм изпитвал страх в армията или във военнопленническите лагери, при преграден артилерийски огън, когато настъпвахме през Франция и Люксембург към германската граница, дори когато след голямата декемврийска изненада вдигнах лице от снега, видях германските войници с лъскави пушки и хубави нови бели униформи и цялата ни група бе пленена.

Но се страхувах от плъховете в нашия вехтошарски магазин. И не понасях мръсотията, особено след като се върнах от войната. Даже една мишка в ъгъла е достатъчна да повърна и да треперя цяла минута, както сега, щом усетя вкуса на мамините зелени ябълки в устата си или само си го спомня. А когато накрая започнах собствена търговия в града на повече от два часа и половина път от родната ми къща в Бруклин и най-доброто място, което успях да намеря, бе сградата на една фалирала фабрика за капани за мишки близо до товарната рампа на гарата, там също беше пълно с мишки.

Ден след ден се отвращавах от мръсотията под ноктите си и се срамувах. Всички се срамувахме. След работа се жулехме със студена вода от маркуча, той бе всичко, с което разполагахме. Отнемаше около час. Дори през зимата се търкахме с луга и твърди промишлени четки и се поливахме с маркуча. Не искахме да излизаме на улицата и да се прибираме вкъщи с цялата мръсотия по нас. Мразех черното под ноктите. По време на военната служба в Атланта открих маникюра — наред с коктейла от скариди и филето миньон — открих го отново в Англия, а докато прекосявахме Франция, използвах всяка възможност да си правя маникюр. Когато се прибрах в Кони Айланд, много държах на него. И винаги съм имал маникюр. Дори в болницата, когато се чувствам отвратително, все още се грижа за чистотата си и маникюрът е едно от нещата, за които искам да съм сигурен, че няма да ми липсва. Клер вече познаваше маникюра. След сватбата той беше част от любовната игра. Тя обичаше и педикюра, да й чешат гърба, да й масажират ходилата, а аз обичах да държа пръстите на краката й.

Веднага щом събрах пари, си взех хубава кола, после събрах още пари, купих втора хубава за Клер и вече нямаше нужда да ходим по срещи с пикапа на фирмата, а след като открих костюмите по поръчка, не исках да облека нищо друго. Когато Кенеди стана президент, се оказа, че и двамата си правим костюмите в един и същи магазин в Ню Йорк, но трябва да призная, че макар и в такъв костюм, не можех да се меря с него по елегантност. Са̀ми все казваше, че не знам как да се обличам, Клер повтаряше същото и може би бяха прави, защото никога не обръщах внимание на такива неща като цветове и стил и оставях на шивачите да ги избират вместо мен. Но ми стигаше да знам, че се чувствам страхотно да се разхождам с ушит по поръчка костюм, който струва над триста долара с данъка, а би могъл да струва и петстотин. Сега са над хиляда и петстотин, стигат и до две хиляди, но вече ми е все едно, имам повече костюми, отколкото някога ще имам време да износя, защото постоянно дебелея и отслабвам между кризите, а искам всеки път, когато се обличам и излизам, да съм много спретнат, в костюм и с маникюр.

Нося памучни ризи, само памук. Никакъв найлон, никакъв полиестер, никакви немачкаеми дрехи. Но не искам и да чувам за египетски памук, никога, особено след Израел и войната от 1948 година. Когато Майлоу Майндърбайндър и неговите „Предприятия «М и М»“ затънаха до ушите в този египетски памук, аз се отказах от тоалетни чинии и мивки на „М и М“ в моите водопроводни инсталации и от техни строителни материали в складовете си. Уинклър знае, че не ми е приятно, но продължава да купува от Майндърбайндър какао на зърна, за да произвежда шоколадовите си великденски зайчета, ние обаче ги изхвърляме, когато ни ги изпраща като подарък.

С моето откриване на Карибите открих и сиренето, френското сирене. Обичам френските сирена от деня, в който попаднах на тях. А Мартиника, Гваделупа, по-късно и Сейнт Бартс станаха наши любими места на Карибите за почивка през зимата. Заради сирената. Не се запалих по Европа. Ходих веднъж във Франция, веднъж в Италия и Испания, но никога не ми е минавало през ум да се върна на място, където не говорят родния ми език и не могат да схванат що за човек съм, така както си го представям аз. Та един ден на Сейнт Бартс с Клер прекарвахме чудесно, аз тъкмо бях избрал два хубави парцела в Сен Мартен на цена, която бях сигурен, че ще се окаже много изгодна, изядох парче сирене, което винаги съм обичал, с парче хляб, който също обичах, мисля, че беше сирене от Сент Андре, и след малко почувствах, че в устата ми нахлува оня вкус на зелени ябълки, от който така и не успях да се отърва, парещ, кисел вкус, който помня от много отдавна, когато съвсем малък боледувах и се плашех, че вътре в мен може би става нещо лошо. Вратът ми се втвърди, сякаш се подуваше. Сега ми е смешно. Беше нещо повече от лошо храносмилане. Дотогава почти никога не ми се беше гадило, все едно колко съм ял и пил, и въобще не си спомням като възрастен да съм се чувствал зле. Много пъти съм премръзвал в армията, целият съм бил в мръсотия, умирал съм за сън и по-човешка храна, но винаги съм се чувствал невредим и здрав и никога не съм допускал, че ще ме сполети нещо лошо и необикновено. Дори когато оня снайперист улучи ефрейтор Хамър в главата, докато си говорехме почти един до друг при проклетия джип. Тъкмо ми докладваше, че градът изглежда чист и той е сигурен, че можем да влезем. Не бях изненадан, че улучиха него, а не мен. Нямах чувството, че е просто късмет. Усещах, че е трябвало да се случи.

— Скъпа, хайде утре да се приберем — казах на Клер, когато усетих как се надига старият гаден вкус на зелени ябълки, а по-късно в стаята пак се чукахме и после й хвърлих малко прах в очите. — Сетих се за нещо, което мога да свърша в Нюбърг, току-виж, излязло доста интересно за нас.

Чувствах се добре след любенето с Клер, дори след като се прибрахме вкъщи. Но за всеки случай се отбих при лекаря. Емил ме прегледа и не откри нищо. Все още не знам не трябваше ли да ме прегледа по-сериозно и дали това щеше да промени нещо. Емил лесно би повярвал, че онова, което получих на острова, не е същото, което имам сега.

От хората не ме е страх, но все повече се страхувам от зелени ябълки. Когато за първи път през живота си се разболях, мама ми каза, че съм болен, защото съм изял няколко зелени ябълки, които държеше в една купа, за да ги опече или да приготви нещо с тях. Дори не знам дали наистина съм ги изял. Но всеки път, когато се разболеех така, когато ми се гадеше и повръщах, от заушки, от дребна шарка, веднъж от грип, тя хвърляше вината върху същите ония зелени ябълки и след известно време започнах да й вярвам, макар да не бях ял никакви зелени ябълки, защото вкусът при повръщането винаги бе еднакъв. И досега вярвам в това. Защото всеки път, щом ми прилошее на стомаха, преди облъчването или химиотерапията, по време на облъчването или химиотерапията и след облъчването или химиотерапията, усещам вкус на зелени ябълки. Усетих вкуса на моите зелени ябълки при операцията от двустранна херния. А когато една неделя се прибирахме с колата от къщата на Са̀ми на Файър Айланд с двама негови весели приятели от „Тайм“ и за първи път ми прилоша сериозно, почувствах как вратът ми се подува, не можех да извия глава, за да продължа да карам, после припаднах върху волана, повърнах до колата и започнах да бълнувам в полусъзнание, съм бълнувал за зелени ябълки, каза ми Клер. Децата отзад в колата, тогава имахме само три, казаха същото. Обяснихме на хората, които се чудеха защо сме се прибрали толкова късно, че е било само разстроен стомах, защото така мислехме. По-късно казахме, че е ангина. После мононуклеоза. После туберкулоза на жлезите. Седем години след това получих първия истински припадък, постъпих в болница, Клер каза истината на Гленда и се оказа, че те със Са̀ми вече знаят или се досещат. Гленда имаше известен опит от предишния си съпруг с някакъв друг вид рак, а Са̀ми, както знаехме, беше умен, нали всяка седмица четеше списание „Тайм“.

Клер никога не бе попадала на семейство като нашето, с бруклинския и еврейския акцент на мама и татко, нито беше излизала с момче като мен, което я е отнело от друг на случайна среща, в състояние е да направи каквото си иска и чието бъдеще е в отпадъците. Мисълта за последното не ми харесваше, но докато не се оженихме, изобщо не го показах.

— В отпадъците няма бъдеще, защото са прекалено много — поучаваше ни Уинклър преди първия си провал като предприемач. — Луи, излишъкът е лошо нещо. Икономиката се нуждае от дефицит. Това им е хубавото на монополите — ограничават снабдяването с необходими на хората стоки. Купувам почти без пари от „Истман Кодак“ излишъците армейски филм за самолетни снимки, който никой не иска, защото е прекалено много, и го превръщам в съвсем редовен цветен филм за фотоапарати, какъвто никой няма. Всички се женят и имат деца, дори и аз, и всички искат цветни снимки, а не могат да намерят достатъчно филми. „Истман Кодак“ е безпомощен. Филмът е техен, значи не могат да оплюят качеството. Използвам името на „Кодак“, а те не могат да свалят цената до моята. Първата поръчка, която получих, след като разпратих рекламните си картички, беше от „Истман Кодак“ за четири ролки филм и така откриха какво правя.

И той, и „Кодак“ скоро откриха, че армейският филм за самолетни снимки, добър на три километра височина, оставя зърнести петна по бебета и булки, и тогава Уинклър се върна при нас да кара камион в дните, когато имахме нужда от него, после започна да прави понички, намазани с мед и покрити с шоколад, в една пекарна, смени я с друга, а накрая се премести в Калифорния и там купи първата от фабриките си за шоколадови бонбони, от които също не излезе нищо. Вече двайсет години му давам от време на време пари и никога не казвам на Клер. Вече двайсет години Клер им изпраща пари, когато закъсат, и никога не ми казва.

Преди да напусна армията, Клер бе още хлапачка и най-сериозно ме убеждаваше да остана на служба, защото й харесваше да пътува.

— Сигурно се шегуваш — отвърнах й, тъкмо се бях върнал от Дрезден и лежах по гръб в болницата след операцията. — Казвам се Луи, а не Лудия. Къде ще пътуваш? Джорджия? Канзас? Форт Сил, Оклахома? Няма да стане.

Клер помагаше във вехтошарския магазин, вдигаше телефона и водеше търговските книги, когато голямата ми сестра Айда трябваше да стои вкъщи при мама. А когато Айда бе в магазина, помагаше на мама. С Клер тя се усмихваше повече, отколкото с нас. Старата ставаше все по-особена и по-особена, според лекаря от втвърдяване на артериите в главата, естествено за възрастта, каза ни той, а сега мислим, че вероятно е било болестта на Алцхаймер и може би също я мислим за естествена, както Денис Тиймър мисли за рака.

Клер и досега не е много добра в сметките и това вече ме тревожи. Може да събира и да изважда, особено ако й дадеш ръчен калкулатор, дори умножава и дели по малко, но я няма никаква в простите и десетичните дроби, и процентите и не разбира аритметиката на покачване и намаляване на цените и лихвите. Във воденето на счетоводството обаче бе доста полезна тогава, а това беше почти всичко, което старият искаше от нея след онзи път, когато я видя да пъха парчета месинг и мед в последната бала хартия, за да ни помогне да свършим по-бързо. Старият не повярва на очите си, изпъшка така, че чак разлюля стените и вероятно накара всички плъхове, мишки и хлебарки да хукнат панически по Макдоналд авеню.

— Опитвам се да помогна — извини се тя. — Мислех, че искате балите да са по-тежки.

Аз се изсмях.

— Не с месинг.

— А с мед? — попита брат ми и също се изсмя.

— Tchotchkeleh, къде си ходила да учиш? — попита я старият и скръцна с ченета, но с различен звук, от който личеше, че е весел. — Медта и месингът вървят по трийсет цента килото. За вестниците плащат bubkes, за цяло кило не взимам почти нищо. Кое е по-скъпо? Не е нужно да учиш в Харвард, за да го пресметнеш. Ела, tchotchkeleh, седни тук, миличка, пиши цифри и казвай кой трябва да ни плаща и на кого имаме да плащаме ние. Не се тревожи, сега отивате на танци. Луи, ела тук. Къде намери това малко съкровище? — Сграбчи ме за ръката, както само той умееше, и ме дръпна в един ъгъл да ми говори насаме, лицето му бе червено, а луничките — големи. — Луи, слушай внимателно. Ако не ми беше син, а тя бе моя дъщеря, нямаше да я пусна да излиза с tummler като теб. Само да си посмял да й причиниш болка, все едно каква.

Не беше толкова лесно да я излъжеш, както си мислеше той, макар че аз вероятно бих могъл да направя с нея каквото поискам. Беше чула от една своя братовчедка близо до нас за момчетата от Кони Айланд и за техните клубове, че докато танцувате, те избутват в задната стая с врата и дивани и бързо ти свалят част от дрехите, за да не можеш да излезеш, без да те е срам, докато не им дадеш поне част от това, което искат. Когато първия път ми каза, че няма да дойде с мен отзад, просто я вдигнах във въздуха, както танцувахме, и я въртях чак до коридора и задната стая, колкото да й покажа, че това невинаги е вярно, не и с мен, не и тогава. Не й казах само, че преди около час вече съм ходил там с друго момиче.

Тя определено беше слаба в сметките, но скоро открих, че е по-добре да оставям търговските въпроси в нейни ръце вместо в ръцете на братята или съдружниците си, а аз винаги съм се доверявал на братята и съдружниците си. Никой от тях никога не ме е мамил, поне аз не знам, не мисля и някой от тях да е искал, защото винаги съм избирал щедри мъже, които обичат да се смеят и да пият колкото мен.

Клер имаше хубави крака и онзи красив бюст, и все още ги има. Преди мен забеляза, че почти всички строители италианци, с които работехме, винаги идват на обектите с лъскави руси или червенокоси приятелки, и когато започнах да я водя с мен на някои по-важни места, почти се изруси. Окичваше се с бижута и умееше да разговаря с всички — и с мъжете, и с момичетата — на техния език.

— Винаги нося това, когато съм с него — казваше тя с малко уморена насмешка за сватбената халка, която носеше на показ, и за дълбокото остро деколте на роклята или костюма, който бе избрала, и всички се смеехме. — Не нося брачното свидетелство, за да ви докажа — отвръщаше всеки път, щом някой питаше дали наистина сме женени. Оставях тези отговори на нея и им се наслаждавах, а понякога, ако сделката беше добра, а обядът се проточеше, отсядахме в местния мотел да си починем следобед и винаги си тръгвахме, преди да се стъмни. — Той трябва да се прибира — обясняваше Клер. — И без това не издържа да стои по цяла нощ.

В ресторанти, нощни клубове и на курорт винаги с голям успех завързваше разговори в дамската тоалетна и намираше мадами за всички младежи с нас, които бяха сами и си търсеха момиче. И още преди мен загря какво започвам да си мисля за онова жизнерадостно, преливащо от енергия същество, приятелката на един от строителите италианци, изумителна висока австралийка, руса, с бели сенки за очи и високи токове, която също имаше чифт страхотни цици, не можеше да стои мирно, понеже й се танцуваше, макар и да нямаше музика, и постоянно говореше мръсотии за неприличните играчки, измислени от нея за производителите на играчки, при които работела.

— Има съквартирантка — обърна се момчето към мен, без да движи устни. — Медицинска сестра е и е изумителна. И двете бутат. Можем да излезем заедно.

— Аз искам това сладурче — казах, за да ме чуе тя.

— И така става. Ще си опитам късмета с медицинската сестра — рече той и аз разбрах, че не желая да имам вземане-даване с него.

Не можа да схване, че моето забавление се състои в това да й завъртя главата, а не да я получа наготово.

Клер усети всичко.

— Не, Лу, само това не — заяви просто тя веднага щом се качихме в колата. — Никога повече не го прави, особено пред очите ми.

Приех упрека и оттогава никога не съм го правил пред очите й, доколкото си спомням.

А в болницата във Форт Дикс укроти с поглед злобата ми към Херман Германеца. След като се успокоих и спрях да дивея, осъзнах, че е права.

— Кой се грижи тук за теб? — попита тя при едно от неделните свиждания. — Какво правиш, когато имаш нужда от нещо? Кого викаш?

Уверих я, че ще бъда щастлив да й покажа. После изкрещях: „Херман!“ Още преди да изрева втори път, чух уплашените стъпки на санитаря и моят Херман Германеца вече стоеше пред мен слаб, плах, запъхтян, притеснен, прехвърлил петдесетте, всичко друго, но не и арийски герой и свръхчовек, никакъв Übermensch, нищо подобно.

— Mein Herr Rabinowitz? — започна в миг, както му бях казал, че искам от него. — Wie kann ich Ihnen dienen?

— Achtung, Херман — заповядах нехайно. След като тракна с токове и застана мирно, издадох нова заповед и той я разбра. — Anfangen! — Започна да разказва за себе си. А аз се обърнах към Клер. — Е, миличка, как беше пътуването? Къде си отседнала? В същия хотел ли?

Тя гледаше стреснато, докато мъжът разказваше, не можеше да повярва на очите си. И нямаше доволен вид. Смаяното й изражение почти ме разсмя. Херман докладва името си, званието, номера, после датата и мястото на раждане, образованието, трудовата квалификация, произхода и семейното си положение, и всичко останало, което му бях казал, че искам от него всеки път, щом изкомандвам „мирно“, след което той трябва да започне отново. Продължавах да бъбря с Клер, сякаш не го забелязвам и въобще не ме интересува.

— Та да ти кажа какво си мислех. Нямам намерение да оставам в армията, така че си го избий от главата. Старият може би ще има нужда от мен във вехтошарския магазин още известно време.

Клер не можеше да реши на кого да обърне внимание. Моето лице остана безизразно. Стаята потъна в тишина. Херман бе свършил, стоеше, примигваше и се потеше.

— О, да — рекох, без да се обръщам, сякаш току-що си бях спомнил за него. — Noch einmal.

И той започна отново:

— Mein Name ist Hermann Vogeler. Ich bin ein Soldat der deutschen Armee. Ich bin Bäcker. Ich wurde am dritten September 1892 geboren und ich bin dreiundfünfzig Jahre alt.

— Лу, спри… стига толкова — намеси се накрая Клер, беше ядосана. — Престани! Спри го!

Не обичах да ми говори така, все едно дали пред Херман или пред някой друг. Жилата на бузата и врата ми започна да трепка.

— Затова смятам да започна пак при стария — казах сякаш на друг. — Просто за да имам някакъв доход, докато се опитвам да реша какво искаме да правим двамата с теб.

— Лу, остави го да си върви — заповяда тя. — Говоря сериозно!

— Баща ми отглеждаше крави и продаваше мляко — редеше Херман на немски. — Аз ходех на училище. След това кандидатствах в университета, но не ме приеха. Не бях умен.

— Всичко е наред — рекох й невинно, а Херман продължаваше покорно, както първия път. — Той е обучен. Обучили са го да пече хляб. Аз го обучих да прави това. Щом свърши, ще го накарам да го направи още няколко пъти, та никой от нас никога да не го забрави. Можем да живеем известно време при нашите в апартамента на най-горния етаж. Най-млади сме и ще ни накарат да изкачваме стълбите. Не мисля, че имам желание да си губя времето по колежи, особено ако се оженим. Ти искаш ли да се оженим?

— Лу, искам да го оставиш да си върви! Това искам! Предупреждавам те.

— Накарай ме.

— Ще те накарам. Не ме принуждавай.

— Как?

— Ще си сваля дрехите — реши тя и видях, че не се шегува. — Ей тук. Ще се съблека. Стига вече! Ще сваля всичко, ще се метна в леглото върху теб, още сега, ако не го спреш. Ще седна отгоре ти въпреки твоите шевове, нека се отворят. Ще му покажа всичко, което ти си виждал, ще му го покажа, кълна се. Отпрати го.

Знаеше как се чувствам, тази хитруша. Когато дойде модата на банските костюми от две части, нямаше нужда да й казвам да не носи такъв, а накрая се отказах от опитите да убеждавам дъщерите си и просто престанах да ходя на плажа, когато те са там.

Тя започна да се разкопчава. Продължи да се разкопчава надолу. И когато видях белия комбинезон с дълбокото деколте и дантелата, и под тях издутината на ония наистина големи цици, които не исках никой друг мъж на света дори да зърва, трябваше да се примиря. Представих си как отваря ципа и сваля полата си пред него, после как вдига комбинезона, страхувах се от това, просто не можех да понеса тази мисъл, трябваше да спра Херман и го направих, като че ли съм ядосан на него, вместо на нея, сякаш цялата вина бе негова, а не нейна или моя, и се наложи да го отпратя.

— Добре, стига, закопчай се. — Бях бесен и на нея. — Добре, Херман. Genug. Fertig. Danke schön. А сега излез! Schnell! Mach schnell! Върви по дяволите.

— Danke schön, Herr Rabinowitz. Danke vielmals.

Той трепереше и аз се притесних. Оттегли се с поклони.

— Не беше забавно, Лу, поне на мен — заяви Клер, докато се закопчаваше.

— Не го направих за забавление.

Аз също се чувствах противно.

— Тогава защо?

Не знаех защо.

Когато дойде време да си тръгва, всъщност имах слабост към бедното момче и преди да го качат на парахода за онова, което наричаха репатриране, се хвърлих да му пожелавам щастие.

Вече го съжалявах. Беше слаб. Дори в сравнение с останалите германци бе слаб, а на неговата възраст изобщо не би могъл да е силен. По някакъв начин ми напомняше бащата на Са̀ми, мил, кротък старец със сребриста коса, който цяло лято, щом се върнеше от работа, отиваше да плува дълго в океана. Майката на Са̀ми изпращаше него, брат му или сестра му да държат под око баща си и да му напомнят да се прибере навреме за вечеря. И двамата със Са̀ми бяхме късметлии. И двамата имахме по-голяма сестра, която да се грижи за родителите ни в края на дните им. Бащата на Са̀ми четеше всички еврейски вестници и всички у тях обичаха да слушат класическа музика по радиото. Са̀ми му запазваше в библиотеката на Кони Айланд книги, преведени на идиш, главно романи и главно от руснаци. Баща му беше приветлив. Моят не беше. В семейството ми почти не четяха. И аз не успях да намеря време. Когато Са̀ми започна да се опитва да пише разкази и забавни статии, за да ги продава на списанията, първо ги изпробваше върху мен. Все не знаех какво да кажа и се радвам, че престана да ме използва.

Са̀ми имаше стара снимка на баща си в униформа от Първата световна война. Беше смешен на вид младеж, като всички войници от онова време, с прекалено голям шлем за малката му глава, с противогаз и манерка на колана. Старият Джейкъб Сингър бе дошъл в страната, за да избяга от военните оттатък океана, но тук бе попаднал на други. Очите му бяха благи, усмихнати и гледаха в твоите. Са̀ми не те гледа винаги в очите. Когато бяхме малки и започнахме да играем на целувки, трябваше да го караме да гледа в момичето, което прегръща, а не настрани. Са̀ми е на шейсет и осем и вече е по-възрастен, отколкото беше баща му, когато почина. Аз вече знам, че няма да живея, колкото живя моят.

Със Са̀ми живеехме на различни улици и нашите родители така и не се запознаха. С изключение на роднините, които живееха другаде и идваха през летните почивни дни на плаж, никой от нас никога не канеше чужди семейства на обяд или на вечеря.

Моят старец не беше особено дружелюбен към хора извън семейството и приятели като Са̀ми и Уинклър не се чувстваха много удобно, когато идваха у дома и той беше вкъщи. Аз му бях любимец и баща ми си бе наумил, че ще поема търговията, когато той остарее прекалено, и ще се погрижа винаги да има препитание за него и за всички братя и сестри, и техните деца, които имат нужда и не могат да намерят нищо друго. Рабиновиц водеха затворен живот. Сред тях аз бях и най-общителният, най-бъбривият, schmeichler, търговецът, schmoozer, симпатягата — обикалях наред старите сгради, за да омая някой беден, нещастен портиер, който хвърля въглища в пещта в мазето или търкаля кофи с боклук, и учтиво го питах той ли е „шефът“. Обяснявах, че търся „господина“, който отговаря за нещата, и му намеквах за всички начини, по които можем да си бъдем полезни един на друг. Оставях му от визитните картички, които Уинклър ми беше направил евтино при свой познат печатар, и опитвах да се сближа с него дотам, че да приберем старите тръби, мивките, тоалетните казанчета, ваните, парните котли и бойлерите от сградата, понякога дори преди да са повредени. Познавахме хора, които поправяха всичко. Което не можеше да се поправи, го продавахме като отпадъци. Винаги ще има отпадъци, твърдеше баща ми оптимистично, докато ние с Клер се опитвахме да потиснем усмивките си, и винаги някой ще ти плаща да ги прибираш, и ще ти плаща да ги продаваш. Когато се върнах от армията, все гледаше с Клер да сме заедно, когато говори за пари. Вече не съм бил дете и щял да ми увеличи заплатата на шейсет долара седмично, почти двойно. И на шейсет и пет, когато се оженим. И, разбира се, можели сме да живеем в апартамента на последния етаж, докато съберем пари за собствен.

— Слушай, Морис, слушай ме добре — казах му, щом свърши. В банката имах почти четири хиляди от комар и от заплатите в армията. — Ще ти направя услуга. Друг път ти ще ми направиш услуга. Една година ще работя безплатно. Но после аз ще определям заплатата си. И аз ще казвам къде, кога и как искам да работя.

— Безплатно ли?

Хареса му. Скоро след това се преместихме в старата фабрика за капани за мишки в Ориндж Вали, щата Ню Йорк, и ни хрумна да продаваме използвани строителни материали, водопроводни части, бойлери и радиатори там, където тези неща липсваха, а бяха необходими бързо.

Клер беше по-добър шофьор от всички ни — идваше от северната част на щата и имаше шофьорска книжка от шестнайсетгодишна — затова караше камиона напред-назад из Бруклин, когато бях много зает. Беше упорита, умна, можеше да говори нахакано, когато трябва, и знаеше как да използва прелестите си пред ченгета и в сервизите на бензиностанциите, за да получи помощ, когато нещото се случи, без да дава никакви обещания или да се забърква в неприятности. Спомням си първата реклама за местния вестник, която Са̀ми ни помогна да напишем и над която още се смеем. РЕЖЕМ ТРЪБИ ХУДОЖЕСТВЕНО.

— Какво означава това? — попита той.

— Каквото пише — обясних аз.

Тези три думи ни докараха повече и по-разнообразни клиенти, отколкото някой, освен мен, очакваше.

Така се появи складът за дървен материал, след него и фирмата за водопроводни части с десет хиляди заем от баща ми, при висока лихва. Тревожел се за старостта си, така казваше. Главата му трепереше, откакто получи лек удар, за който никой никога не споменаваше, с изключение на него.

— Луи, кажи ми, ама честно. Не ти ли се струва, че малко ми треперят главата и ръката?

— Не, татко, не повече от моите.

Помня, че когато майка ми съвсем оглупя, тя пак искаше да вчесват и да избелват косата й с лосион и да махат космите от лицето й. Сега познавам това усещане, желанието да изглеждаш възможно най-добре. И вече почти трийсет години се крия от хорските погледи, докато си възвърна хубавия здрав вид.

— Ти си добро момче, Луи — казваше той уж с отвращение. — Лъжеш както винаги, но аз пак те обичам.

Наехме къща в нашия нов квартал и ни се родиха две деца, после си купихме къща и се роди трето, после построих къща за продан, после още няколко, една по една, първите със съдружници, и всичките ги продадох, за печалба. Подбудата винаги беше печалбата. Започнах да обядвам и да пия с хора, които ходеха на лов и гласуваха главно за републиканците, издигаха националното знаме по празници и живееха с убеждението, че по този начин служат на страната. Всеки път, когато Белия дом водеше война, закачаха жълти ленти и се държаха като героични воини, които я изнасят на плещите си. Защо жълти, подигравах ги, това националният цвят на страхливостта ли е? Но те имаха доброволна пожарна команда, която винаги бе на място, и спешна медицинска служба, която се наложи да ползвам втория път, когато внезапно получих гадене и останах без сили, а Клер изпадна в паника и се втурна да ме кара в болница. Тогава ме прехвърлиха обратно в болницата в Манхатън при Денис Тиймър, който отново ме вдигна на крака и ме изпрати вкъщи, щом се оправих. Станах член на Американския легион още с преместването, за да завъдя приятели и да има място, където да ходя. Те ме научиха да ловувам, на мен ми хареса, харесваха ми и хората, с които бях, чувствах се чудесно, когато улучех. Донесях ли гъска, ме хвалеха, а веднъж ударих елен. Наложи се да го изкормят вместо мен. Не можех дори да гледам. „Това е християнски обичай“, казах и всички се смяхме. Когато започнах да водя големия си син, винаги бяхме с други хора, та някой да го прави вместо нас. Той не се запали по лова и скоро аз също спрях да ходя.

После ни приеха в голф клуба на един близък град. Там завързах още приятелства, мнозина бяха от големия град, но се местеха насам, в отдалечените предградия, ходехме на различни места и ядяхме и пиехме с други семейства.

Научих повече за банките, също и за банкерите. В началото те ни показваха, дори касиерките, че не им е много приятно да обслужват клиенти с имена като Рабиновиц. Признавам, това се промени. Но аз не. С разрастването на района свикнаха с мен и с мнозина други. Уважаваха ме повече, когато взимах заеми, отколкото когато внасях пари. Докато внасях, бях поредният работяга, който се трепе на дребно. Щом станах достатъчно силен да взимам заеми, се превърнах в господин Рабиновиц, после в Лу за служителите, а за господин Клинтън и господин Харди — в клиент, богат и уважаван, аз пък започнах да ги водя като гости в моя голф клуб веднага щом влязох в него, представях ги като Ед Клинтън и Хари Харди, моите банкери, и те бяха толкова доволни, че се изчервяваха. Открих и фалитите. Когато за пръв път видях как ми го зачукват, не можах да повярвам, че има такива закони.

Открих какво представлява параграф 11 от един строителен предприемач на име Хансън и неговия адвокат, а те откриха какво представлявам аз. Една сутрин излизаха за работа, аз вече бях изскочил от колата и ги хванах на вратата.

— Лу? — Хансън бе толкова изненадан, че го изби на усмивка, но само докато видя, че аз не се усмихвам. Беше висок, косата му бе късо подстригана отстрани, както ни караха да се подстригваме в армията, а това дори тогава не го приемах. Другият с него ми бе непознат. — Как си?

— Хансън, дължиш ми четири хиляди и двеста долара — отсякох. — За дървен материал, дъски, мивки, тоалетни чинии, казанчета и тръби. Изпратил съм ти сметките, говорихме по телефона, а сега ти казвам право в лицето, че си искам парите днес, тази сутрин. Веднага. Дошъл съм да си ги прибера.

— Лу, това е новият ми адвокат. А това е Рабиновиц.

— А, да — отвърна новият адвокат с една от ония усмивки, които вечно цъфват по лицата на адвокатите и с тях изглеждат такива лицемери, та ти иде да ги удушиш на място. — Моят клиент попада в параграф 11, господин Рабиновиц. Сигурно го знаете.

— Предайте на клиента си, господин… как се казвате? Той май не спомена името ви.

— Брустър. Ленард Брустър.

— Уведомете клиента си, господин Брустър, че параграф 11 е за него и неговите адвокати, за съда и вероятно за другите, на които дължи пари. Но не и за мен. Този параграф не важи за Рабиновиц. Хансън, ние с теб сме сключили сделка. Ти получи от мен материал, използва го, не си се оплаквал от доставката или качеството. А сега трябва да си платиш. Така работя аз. Чуй ме добре. Искам си парите.

— Не можете да ги получите, господин Рабиновиц — намеси се Брустър, — освен чрез съда. Нека ви обясня.

— Мога да ги получа, Хансън.

— Лу… — започна Хансън.

— Обясни на адвоката си, че мога да ги получа. Нямам време за губене по съдилища. Ако се наложи, ще ги изстискам от порите ти, капка по капка, в случай че ме принудиш. Я виж каква къща си вдигнал. Но няма да е с моите четири хиляди и двеста. Ще я съборя тухла по тухла. Слушаш ли ме внимателно?

— Лени, нека поговорим вътре.

Когато излязох, Брустър обясни със сведен поглед.

— Налага се да ги получите в брой — измънка той под нос. — Не можем да издаваме фактури.

— Ще го преживея.

Вече имах малко повече доверие в банките, но не чак толкова, и държах парите си в сейф, защото не исках да се доверявам дори на моя счетоводител. На Клер й призля, когато й казах къде съм бил.

— Откъде си бил сигурен, че ще платят?

— Ако не бях, нямаше да ходя. Не си пилея времето. Не ме питай откъде знам. Хората правят каквото искам. Не си ли забелязала? Не си? И понеже е ден за разплащане, да караме нататък — какво става с оня gonif Мелман?

— Същата история.

— Обади му се. Ще си поговоря и с него.

— Колко да му искам?

— Колко е шест по седем?

— Не ме обърквай. Още ли ползва намаление?

— Можеш ли да го изчислиш?

— Плаща ли лихва? Кажи ми само това! Не ме връщай отново в училище.

Клер не си поплюваше с мухльовците, които се опитваха да протакат с парите, каквато и религия да изповядваха, точно както и аз навремето, когато се скъсвахме от работа, тя ми помагаше на телефона, складът за дървен материал бе още малък и Клер нямаше грижата да изпраща децата на училище или да тича вкъщи, за да ги посрещне. По-късно, когато разполагаше с повече време и имахме повече пари, направи нещо като картинна галерия, от която не очаквахме и не спечелихме пари, после й купих дори половината от едно художествено училище в Лука, Италия, за да й помогна да се поразсее, когато тук вече невинаги имаше хубави неща, за които да си мисли. Щом Мелман се обади, грабнах слушалката от нея. Тя бе прекалено учтива, сякаш не той, а ние трябва да се извиняваме.

— Мелман, ти си лъжец — започнах направо, без дори да знам какво е казал. — Чуй ме добре. Ако ме принудиш да го доказвам, ще си отрежеш клона, защото вече няма да има кого да молиш, няма да има кого да лъжеш и ще те направя за срам. Мелман, знам, че си много набожен, затова ще ти го обясня в религиозна светлина. Ако до четвъртък по обед не си получа парите, в shabbos ще се влачиш до shul на колене и всеки в храма ще разбере, че Рабиновиц ти е строшил краката, понеже според него си лъжец и мошеник.

Не знаех дали Мелман лъже, или не. Но парите бяха мои и си ги получих.

По-късно, разбира се, станах много по-снизходителен към параграф 11, тъй като и аз бях принуден да фалирам, но пък моите кредитори не бяха хора. Бяха все корпорации. Хората се гордееха с мен и ме потупваха по гърба.

Тогава обаче бях по-възрастен и от болестта се бях укротил. Вече не бях такъв работяга, не виждах и защо да се меря с новаците, които бяха по-млади и ненаситни и им се работеше къртовски, както на нас едно време. Щеше ми се да задържа склада и търговията с водопроводни части, за да ги предам на децата, ако решат да продължат, или да ги продам, ако не желаят. И двамата чувствахме, че цената е прекалено висока и не си струва риска.

По онова време духът бе излязъл от бутилката. Всички в семейството бяха наясно, че съм болен. Децата знаеха, но се чудеха как да постъпят, а три от тях вече не бяха толкова малки. Отначало сигурно са си мислели, че не знам. Цели два дена дори Клер не смееше да ме погледне в очите и да ми каже това, което вече знаех и не исках тя да научава — че имам болестта на Ходжкин и че е сериозно. Не знаех как ще го приеме. Не знаех и аз как ще приема да ме гледа болен и слаб.

Издържах по-дълго, отколкото очакваха всички. Сега броя. Деля живота си на седемгодишни отрязъци.

— Чуй ме сега — рекох й през първата седмица в болницата. — Не искам никой да научава.

— Да не смяташ, че аз искам?

— Ще измислим нещо.

Когато разпродадохме всичко и оставихме само земята и сградата, вече всички знаеха и ние най-после можехме да престанем да се преструваме непрекъснато, че имам ангина пекторис, та затова често съм на легло и повръщам, или пък рецидив на мононуклеозата, или неприятно дребно възпаление, което след като помислих, реших да нарека туберкулоза на жлезите, от която при лечение остават малките белези и синкавите петна от изгаряне по врата, устните и гръдния кош. Мускулите ми бързо се възстановяваха, апетитът — също. Между пристъпите поддържах наднормено тегло, за всеки случай, и още изглеждах едър.

— Слушай, Емил, хайде без детинщини — казах на лекаря в болницата след изследванията, когато забелязах, че смехът му е неестествен. Често преглъщаше и кашляше. Знаех, че стисна ли ръката му, тя ще е безжизнена. — Слушай ме добре, Емил. Не е от зелените ябълки, за които ти говорих, защото не ям зелени ябълки и вече изобщо не помня вкуса им. Вратът ми е отекъл и ме боли. Щом не е алергия, а ти надали ще седнеш да твърдиш, че е хранително отравяне, значи е нещо друго, нали?

— Болестта на Ходжкин — отвърна Емил и това бе последният път през последните двайсет и осем години, когато някой я е назовавал по име пред мен. — Така се казва — добави той.

— Рак? — И на мен ми бе трудно да изговоря думата. — Всички се страхуваме от това.

— Вид рак.

— Боях се да не е левкемия.

— Не, не е левкемия.

— Не знам симптомите, но се опасявах да не е това. Не искам да го чувам, Емил, но сигурно се налага. Колко ми остава? И без лъжи, поне засега.

Той ме погледна облекчен.

— Може би доста. Не искам да гадая. Много зависи от биологията на човека.

— Не разбирам.

— Клетките са твои, Лу. Невинаги можем да кажем как ще се държат. Зависи много от теб. Колко си в състояние да понесеш. Колко силна е твоята издръжливост.

Бях го хванал за ръката, без да съзнавам, и я стиснах добродушно, а той леко пребледня. Позасмях се и го пуснах. Все още бях много силен.

— По-издръжлив от мен, Емил, не си виждал.

— Е, тогава всичко ще е наред още дълго, много дълго. И ще се чувстваш добре през повечето време.

— Точно това смятам да направя — уведомих го аз, сякаш взимах делово решение. — Но не казвай на Клер. Не искам да научава истината.

— Тя знае, Лу. И двамата сте зрели хора. Но не иска да научаваш ти.

— Тогава не й казвай, че си ми казал. Нека я погледам как ме лъже.

— Лу, ще пораснеш ли някога? Това не е шега работа.

— Знам, знам.

Емил си свали очилата.

— Има един човек в Ню Йорк, иди при него. Казва се Тиймър, Денис Тиймър. Ще постъпиш в неговата болница. Той знае за тия неща повече от всички.

— Няма да ви искам линейка.

Отидохме с лимузина, дълга перленосива лимузина с тъмни стъкла, така че ние виждахме, но никой не виждаше нас, бях се проснал отзад, бе толкова широко, че можеше да се побере ковчег, че и два.

— Понякога я използваме и за това — каза шофьорът, който вече ни бе обяснил, че бил от Венеция и брат му бил гондолиер там. — Седалките се разгъват, задницата се отваря.

Клер му остави огромен бакшиш. Винаги даваме бакшиш, но този път беше за късмет.

Кабинетът на Тиймър бе на Пето авеню, срещу музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, с чакалня със смълчани пациенти. След една пресечка, по посока на жилищните квартали и болницата, се намираше погребално бюро „Франк Камбъл“ — виж ги ти, наричаха го „бюро“ — и аз се шегувах сам със себе си колко удобно е разположено. Сега, чуя ли за шумните светски събирания, които правят в музея и на други такива места, имам чувството, че съм с главата надолу в един преобърнат свят. В центъра на града има големи нови сгради, които дори не разпознавам. На мястото на Рокфелерови и Морганови сега има нови мултимилионери, а аз нямам представа откъде са се взели и с какво се занимават.

След първия преглед в кабинета на доктор Тиймър никога вече не позволих на Клер да влиза с мен. Ходеше в музея отсреща, след прегледа я намирах, разглеждахме картини, ако тя още имаше желание, после обядвахме някъде и се прибирахме. В онази чакалня никой никога не се смее, пък и аз никога не съм в настроение да се опитвам да развеселявам другите. Тиймър все е тъй слаб и дребен, вечно намусен и когато въпреки всичко ме ободрява, го прави така, че ми иде да ревна.

— Сигурно ще ви е интересно да научите, господин Рабиновиц — започна той първия път, — че вече не го смятаме за неизлечимо.

В миг се почувствах много по-добре.

— Ще удуша Емил. Не ми спомена.

— Невинаги може да се каже със сигурност.

— Значи има лек? А?

Тиймър поклати глава и дъхът ми секна.

— Не, не бих се изразил така. Не го разглеждаме като лек.

Идеше ми да го ударя.

— Слушам ви внимателно, доктор Тиймър. Заболяването вече е лечимо, но вие нямате лек?

— Въпрос на терминология — продължи той. — Разполагаме с методи на лечение. — Правеше всичко възможно да е деликатен, но май преиграваше. — Лечението обикновено действа. Ще ви го приложим, но не сме сигурни доколко успешно ще бъде. И колко ще продължи. Всъщност не можем да ви излекуваме напълно. Но можем да потиснем заболяването. Не е същото като лекарство. Никога не сме сигурни, че веднъж завинаги сме се отървали от заболяването, защото генезисът му, източникът, винаги е във вас.

— Колко дълго можете да го потискате?

— Доста дълго при успешно лечение. Възникват усложнения, но ще се справим с тях. В периоди на ремисия ще се чувствате съвсем нормално. Когато симптомите се появят отново, пак ще ви лекуваме.

— Сигурен ли сте, че ще се появят?

— По всяка вероятност.

Не било от азбеста, с който съм работел. Лекарят бил почти сигурен, доколкото някой може да е сигурен, опре ли се до гените, които винаги били много егоистични, подчерта той, а и късопаметни.

— И няма да направят каквото им кажа? — почти се изсмях нервно. — Уж са мои, а не дават пет пари за мен?

— Те и не подозират за вас, господин Рабиновиц — леко се усмихна той. — Може да е от всичко. Тютюн, радиация.

— От какво?

— Радий, електричество, уран, дори тритий.

— Какво е това тритий?

— Радиоактивен газ, получава се от тежка вода. Може да го има дори в часовника и будилника ви.

— Радиацията го предизвиква, радиацията го лекува, пардон, потиска го — вметнах на шега.

— Също и химикалите — каза лекарят. — Или… почти неприятно ми е да ви го кажа, някои хора не обичат да го чуват… може би това е вашата естествена биологична съдба, а не непременно нещо зловещо.

— Естествена ли? И вие наричате това естествено?

— В света на природата, господин Рабиновиц, всички болести са естествени. — По онова време ми се стори смислено, но не ми беше приятно да го чуя. — Достатъчно ви потиснах. А сега да ви помогна. Ще постъпите в болницата. Имате ли кола? Жена ви смята ли да остане?

Първия път Клер отседна в хотел, а следващия, седем години по-късно, когато и двамата мислехме, че ще ме загуби, отиде у Са̀ми и Гленда, защото имаше нужда да си говори с някого. Последния път Гленда я нямаше, затова Клер отново отиде на хотел с по-голямата дъщеря, но се хранеха със Са̀ми и той идваше всеки ден. Тиймър бе лекувал и Гленда.

След три дни бях по-добре, а след пет се прибрах вкъщи. Но в деня, когато разбрах, че ще прескоча трапа, се почувствах ужасно зле, защото вече знаех, че ще умра.

Винаги съм знаел, че ще умра. Но тогава наистина го разбрах. След нощта, когато го проумях, се събудих с насълзени очи, една от сестрите нощна смяна го забеляза, но не каза нищо, а и аз не споменах на никого освен на Клер. След закуска се прибирахме вкъщи.

— Нощес си поплаках — признах аз.

— Да не мислиш, че аз не съм?

* * *

Това се случи преди малко повече от двайсет и осем години и през по-голямата част от първите седем се чувствах добре, както дотогава. Не можех да повярвам колко добре се чувствам и лека-полека започнах да си мисля, че ми се е разминало. Призлееше ли ми, ходех при Тиймър веднъж седмично за половин ден. Когато бях добре, играехме голф или карти с Емил горе-долу един път на седмица и така поддържах връзка с него. Веднъж диафрагмата паднала и Клер откри, че пак е бременна — решихме да не прави аборт и без да промълви и дума, тя роди нашия малък Майкъл, а аз се чувствах направо чудесно. Това бе начин да проявим увереността си. Кръстихме го на баща ми. Викахме му Мики, и сега му казваме така на шега. Усещах, че пращя от здраве и мога да имам още сто деца. Еврейското му име е Мойше — еврейското име на баща ми. По онова време и старият вече не беше между живите и можехме да вземем името му, без другите да си мислят, че искаме да го прокълнем. Ние, евреите от Изток, не кръщаваме децата си на родители, които още са живи. Но сега се тревожа за Майкъл, за малкия Мики, защото, ако не броим парите, не знам какво още му оставям като гени и каква е неговата „естествена биологична съдба“, тревожа се и за другите си деца, и дори може би за внуците. Проклети гени. Уж са мои, пък не искат да ме слушат. И таз добра.

Не съм се привързал кой знае колко към Тиймър, но вече не се страхувам от него и неговите болести, а когато Са̀ми имаше нужда от специалист за Гленда, му препоръчах него вместо другия, при когото бе започнала да се лекува, и те ходеха при Тиймър през краткото време, когато това все още бе нужно. Сега обаче се страхувам още повече от ония зелени ябълки, страхувам се от тях непрекъснато, от зелените ябълки в налудничавата теория на майка ми, че хората се разболявали именно от зелени ябълки. Защото сега повече от всичко се страхувам от гаденето. Направо се поболявам, щом усетя, че ми се повръща.

— Голяма работа си, Лу — похвали ме Са̀ми, когато дойде последния път на свиждане.

После разбрах шегата.

Са̀ми си реши косата назад и на страничен път, тя е прошарена и оредяла, както навремето и на баща му. Са̀ми почти няма с какво да си убива времето, откакто почина жена му, после го принудиха да напусне списание „Тайм“ и да се пенсионира, та често идва при мен. Не искам да виси тук в болницата, но той пак отскача сегиз-тогиз с Клер и си бъбрим, докато забележи, че ми е писнало. Говорим за доброто старо време в Кони Айланд, а сега то наистина ни се струва добро, за лунапарка и за „Стийпълчейс“, и за голямото старо кино на Тилю и как всички си отидоха, изчезнаха, както се изразяваха мама и тате, в d’rerd, в пръстта, под земята. Той пристига с автобус и когато не преспива тук, вечерта се връща с автобус до автогарата, този нереален град, както го нарича, и оттам — в модерния си апартамент, който е наел в огромния небостъргач, където има какво ли не, включително няколко страхотни манекенки и момичета на повикване, там Са̀ми се озова сам-самичък в пусто пространство, което вече не желае. Още не знае какво да прави, а ние не знаем какво да направим, за да му помогнем. Засега като че ли не му се живее с другиго, макар и да разправя, че искал. Най-голямата ми дъщеря го запозна с някои свои неомъжени приятелки, същото направи и най-голямата дъщеря на Гленда, но не се получава нищо. Били си „симпатични“, но толкоз. Неомъжените приятелки на Клер са твърде стари. Така решихме, без дори да го обсъждаме. Все още му се чука и го правел, поне това се опитва да ми намекне, когато го занасям. Смеем се, почне ли да ми разправя за времето, когато се изпразвал в гащите — на мен не ми се е налагало — както и за първите няколко пъти, когато най-после се престрашил да хване момиче и да го оправи — момичетата си падали по него, но той не знаел какво да ги прави. И за вечерта, когато го обрали на автогарата, задигнали му парите и портфейла, нямал дори дребни да се прибере, задържали го и го тикнали в полицейския участък там. Тогава се обади по телефона именно на мен. Гарантирах за Са̀ми, после наругах ченгето и настоях да ме свържат със сержанта, наругах и него и го пратих за шефа, наругах и капитана, казваше се Макмахън, и му се заканих да му стоваря гнева на Американския легион, на Националната гвардия и Пентагона, зарекох се и че аз, сержант от запаса Луис Рабиновиц от славната Първа армейска дивизия, ще му почерня живота, ако не прояви разум и не даде на Са̀ми пари за такси да се прибере. Са̀ми още не може да се начуди колко ме бива за такива неща.

— Та този капитан Макмахън се бе излегнал на леглото в една килия в дъното на участъка — кълнеше се той, — обзаведена като спалня, приличаше ми на болен. Съседната килия пък беше с бюра и играчки, сякаш е малка класна стая или детска градина, но ченгетата седяха вътре с пепелници и играеха на карти. В една от килиите над тях висяха механизирани бебешки играчки, от онези, дето се въртят, едната беше с черно-бяла крава, която прескача луната, всички бяха флуоресциращи, отразяваха светлината и проблясваха в тъмното — обясняваше Са̀ми, — като старите часовници с радий, които носехме, докато разберем, че били опасни. Имаше още някакъв мъж, казваше се Макбрайд, бършеше прах и разместваше всичко, та той ми даде пари да се прибера. Пратих му чек, за да му върна парите, а той взе, че ми написа благодарствено писмо. Представяш ли си?

Когато момчето, техният Майкъл, превъртя от дрогата и изчезна на север около година преди да се обеси, аз направих същото по телефона, макар че, ако се наложеше, щях начаса да ида в Олбъни, но не се наложи. Обадих се в канцеларията на губернатора, на шефа на Националната гвардия и в щатското управление на полицията. Знаех, че това е семейна работа, но не бях кой да е, бях сержант Рабиновиц, ветеран от славната Първа дивизия, Великата първа червена, и въпросът бе на живот и смърт. Откриха го в някаква болница в Бингхамтън и уредиха да го прехвърлят с държавна кола в болница в Ню Йорк за сметка на щата. Са̀ми и досега недоумява колко ме бива и за такива неща.

— Измислял съм и по-смешни шеги — казах му, когато той се засмя при думите, че се поболявам, задето ми се повръща. — А и не исках да съм забавен.

— Казва се „повдига ми се“ — поправи ме той.

— Какво?

Нямах представа какво ми говори.

— Казва се „повдига ми се“, а не „повръща ми се“ — обясни Са̀ми. — На хората им се повдига. Не им се повръща.

Повече ми харесваше, както си го казвах аз.

— Са̀ми, я не се прави на интересен. На теб може да ти се повдига. На мен и занапред ще ми се повръща, щом искам. Помниш ли? Не е минало много време, откакто пипнах онова хлапе с откраднатия портфейл. Сграбчих го, вдигнах го във въздуха и го тръшнах върху капака на една кола толкова силно, та да разбере, че си има работа с Лу Рабиновиц. „А си мръднал, а съм ти счупил врата“, предупредих го и го държах, докато дойдат ченгетата. Кой ще повярва, като ме види сега? Имам чувството, че не мога да вдигна и пакетче масло.

Не възстановявам теглото си достатъчно бързо и Тиймър и Емил обмислят дали да не опитат нещо друго. И апетитът ми не се е оправил. През повечето време изобщо нямам апетит и вече се чудя дали този път не се е появило нещо ново, за което още не знам. Са̀ми май ни е изпреварил всички, защото изглежда разтревожен, макар и да не го казва. Казва с тънката си усмивка само:

— Щом си толкова слаб, Лу, дали да не си премерим силите на канадска борба?

— Пак ще те бия — заядох се аз. Досмеша ме. — Ще те бия и на бокс, ако някога пак решиш да се пробваш.

И той се смее и дояждаме сандвичите с риба тон. Но аз знам, че изглеждам слаб. Апетитът не ме връхлита както след предишните пъти и сега май започвам да осъзнавам — не ми се е случвало по-рано — този път май започвам да осъзнавам, че този път мога да се готвя за смъртта.

Не казвам на Клер.

Не споделям със Са̀ми.

Наближавам седемдесетте, живеем през деветдесетте и този път започвам да усещам, точно както е усещал баща ми, когато остаря, точно както е усещал и брат му, че този път нещата навлизат в своя край.

[1] Отдел за отдих и забавление на военнослужещите. — Б.пр. ↑

12

НУДЪЛС КУК

Възкачването към тронната зала на Белия дом на човека с кодовото име Малкия негодник не мина без церемониална суетня и всевъзможни злостни шеги, които Дж. Нудълс Кук щеше да опише най-подробно, ако от рождение не бе проявявал склонност да бъде прикрит, крадлив, пресметлив, лъжлив и продажен — все качества, създали му славата на единствения човек, достоен за високия си пост като десети измежду деветимата старши съветници на политика, в крайна сметка станал най-новият президент на страната. Йосарян бе уведомил ФБР, че неговият стар приятел и колега Дж. Нудълс Кук е подлизурко и подлец и че администрацията няма да открие по-подходящо лице за длъжността, за която го гласяха. Нудълс Кук бе от хората, на които винаги можеш да разчиташ, че ще излъжат.

Той получи поста.

Още на семинарите в колежа, на които се бяха запознали, Нудълс се бе показал като човек, склонен да проявява способностите си само в присъствието на определени преподаватели, които ще забележат, че всичко оригинално е хрумнало най-напред на него. Докато Йосарян беше на война, Нудълс се бе представил добре в един не особено престижен кандидатстудентски курс и направи всичко възможно да получи докторска степен, но скоро откри, че няма какво да прави с нея, освен да преподава.

По онова време Йосарян, който се бе задоволил само със степента „магистър“ и бе напуснал университета, вече беше в състояние да уреди Нудълс при себе си в агенцията за връзки с обществеността, където работеше, а Нудълс взе мъдрото решение да хвърли въдица в тази област. Семейството му имаше добри връзки и агенцията му се струваше добър трамплин за нещо по-голямо и значимо.

Колегите му бързо надушиха, че той никога не предлага нова идея, освен ако Йосарян не е наблизо да я чуе, а още по-често протака дори с Йосарян и изчаква при двамата да се появи клиент или някой шеф на фирмата. Докато пишеха заедно сценарии за филми и телевизионни предавания, Нудълс подхвърляше „гвоздея“ на репликите по начин, от който личеше, че той се е въртял в главата му още предния ден. Йосарян си повтаряше, че и да му каже да се промени — все тая, все едно да каже на гърбавия да се изправи. Нудълс си беше Нудълс. По свой начин бе верен на Йосарян, който не го харесваше, но и нямаше нищо против него, и двамата упорито продължаваха да са приятели.

Йосарян напусна университета с прозаичното откритие, че не държи висшето му образование да става още по-висше, известно време преподава, а после се прехвърли в рекламата. Справяше се, радваше се, че всяка година му вдигат заплатата и го повишават, смяташе, че рекламаджиите са по-симпатични от хората в университета, а когато в края на третата година пак му вдигнаха с малко заплатата, реши да си потърси по-добре платена служба и да се занимава с нещо друго. Бързо намери нова работа за по-добри пари в друга агенция, която вършеше почти същото. Остана там, докато си получи годишното увеличение на заплатата, и тръгна да си търси нова работа и по-бързо увеличение на заплатата.

Всеки път, когато си сменяше работата, го правеше с обезсърчителната решимост, че няма намерение да прекара остатъка от живота си в това, да пилее своя ум, находчивост и хубост, за да налага продукти, които самият той не използва, и да пише материали, каквито обикновено не чете. От друга страна, не се сещаше за продукт или кауза, с които да има желание да се обвърже и които да му осигурят парите, достатъчни за нещата, които се бе научил да иска за себе си, жена си и децата си. Дилемата не беше мъчителна.

Нямаше нужда да умува.

Работеше, защото се налагаше.

На Уолстрийт имаше, разбира се, една екзотична атракция — пречистен продукт в несметни количества, лишен от свойства, които само да създават усложнения. Наричаше се пари и цели планини от него можеха да бъдат получени от нищо, почти по същия вълшебен начин, съвсем естествено, както едно обикновено дърво дава само от въздуха, слънцето и дъжда тонове дървесна маса. Парите може и да са лайна, както всеки студент, запознат що-годе с Фройд, може да изтъкне цинично на някой купон или семейно тържество, но с тези лайна се купува какво ли не: високопоставени заможни приятели, герб при кожаря, бижутера и в модните кътчета по света, разкошни имения в Кънектикът, Вирджиния, Мексико, Ийст Хамптън и Колорадо, и титли, които носят известност и позволяват личното име да се превърне в инициал, и ударението да се прехвърли изискано върху второто име, както в Дж. Нудълс Кук и С. Портър Лъвджой, този най-сив измежду посивяващите кардинали във вашингтонската Коза Лоро[1].

Сдържаният Нудълс Кук не се уморяваше да повтаря, че майка му е родена в семейство Гудман Нудълс и е потомка на този славен род, че по съребрена линия баща му е потомък на британската фамилия Кук от „Кук Турс“, че самият той е нещо като издънка на Нудълсови и Кукови и според естествените процеси на наследяването разполага с известни средства и имоти. В колежа на Нудълс Кук му викаха Гуди, в службата — Гудман, а в жълтите колони на вестниците, редовно отразяващи светските клюки — Нудълс. Днес в справочника „Кой кой е“ и по официалните бланки на Белия дом той бе Дж. Нудълс Кук.

Откакто влезе във властта като десети от деветимата старши съветници на новоизбрания вицепрезидент, Нудълс никога не отказваше да разговаря с Йосарян в редките случаи, когато на него му се налагаше да го потърси, и Йосарян установи, че е все така отзивчив и на сегашния си пост като един от най-доверените хора на човека, настанил се в Белия дом.

— Как върви разводът? — питаше задължително единият или другият всеки път, щом се чуеха.

— Добре. А твоят?

— Криво-ляво. Не мога да се отърва от него.

— И аз.

— А как се погаждаш с онова приятелче, за което работиш? — не пропускаше да попита Йосарян.

— Все по-добре и по-добре… знам, че си изненадан.

— Не, не съм изненадан.

— Как да го разбирам? Трябва да дойдеш при нас във Вашингтон, дано измисля как да те уредя. Тук най-после има реална възможност да се направи нещо полезно.

— За кого?

Отговорът винаги бе тактичен смях. На тях двамата не им се налагаше да изразяват повече с думи.

Навремето, в агенцията за връзки с обществеността, никой от тях нямаше угризения на съвестта заради работата, възлагана им от мощни корпорации, които пет пари не даваха за обществените интереси, от кандидати на политически партии, за които не гласуваха, и от голяма компания за цигари, собственост главно на нюйоркчани, на които не им се налагаше да отглеждат тютюн, за да връзват двата края. Печелеха пари, срещаха се с богати хора и, общо взето, се радваха на успех. Смятаха, че да пишат речи, които ще произнесат други, дори хора, от които се отвращаваха, е един вид творческа дейност.

Но времето минаваше и работата — както при всички с буден ум — взе да им дотяга. Когато вече нямаше никакви съмнения, че от цигарите се хваща рак, децата им започнаха да ги гледат кръвнишки, а ролите им неусетно придобиха неблагоприятен оттенък. Независимо един от друг двамата се запитаха дали да не се захванат с нещо друго. Дори и не се бяха опитвали да се преструват, че рекламата, връзките с обществеността и политическите поръчки, които изпълняват, надскачат дребното, несъщественото и двуличното. Нудълс пръв свали картите.

— Ако ще съм дребен, несъществен и двуличен — оповести той, — по-добре да бъда във властта.

И замина за Вашингтон, окръг Колумбия, с препоръчителни писма, включително едно от Йосарян, за да се възползва от семейните връзки в амбициозното начинание да се внедри в тамошната Коза Лоро.

А Йосарян пак си опита късмета в големите финанси на лесните пари чрез един човек, който познаваше на пръсти Уолстрийт и продаваше сигурни неща във време, когато имаше сигурни неща. Продължи да пише разкази и къси статии с язвителния си, сатиричен гений точно като за престижното списание „Ню Йоркър“ и всеки път, когато творенията му биваха отхвърляни, всеки път, когато кандидатстваше за редакторско място и биваше отпращан, уважението му към списанието ставаше още по-голямо. Успя с два киносценария, почти успя с трети, нахвърли идеи за саркастична пиеса, която така и не завърши, и многопластов комичен роман, който не започна.

Направи пари и като даваше изгодно консултации на клиенти — работеше на хонорар, срещу еднократно заплащане, процент или комисиона, припечели и като участваше със скромен капитал в няколко изгодни сделки с недвижими имоти, от които не разбираше нищо и които сключваше заедно с консорциуми. Когато държавните дела отново поеха в насока, която не вещаеше добро, отиде в ролята си на баща, измъчван от тежки грижи, при своя стар познайник от войната Майлоу Майндърбайндър. Майлоу бе донемайкъде щастлив да го види.

— Никога не съм бил сигурен, че винаги си ме харесвал — разоткровеничи се той почти признателно.

— Винаги сме били приятели — отвърна уклончиво Йосарян, — а приятелите за какво са?

Майлоу моментално застана нащрек — вродената му интуиция, изглежда, никога не му изневеряваше.

— Ако си дошъл при мен, Йосарян, да ти отървавам синовете от войната във Виетнам…

— Само заради това съм тук.

— Нищо не мога да направя. — От което Йосарян разбра: Майлоу му намеква, че вече е изчерпал своята квота от незаконни законни освобождавания от служба. — Всички трябва да изпълним дълга си. Аз съм осъзнал своите задължения и съм ги поел.

— Всички имаме задължения — добави Уинтъргрийн. — Който какъвто късмет извади.

Йосарян си спомни, че през последната голяма война задължението на Уинтъргрийн е било най-вече да копае като затворник дупки и после да ги запълва, понеже непрекъснато се укриваше, за да отложи изпращането си в опасна Европа, а щом се озова там, се зае да продава на черно крадени запалки марка „Зипо“, отговаряше и за военната поща, където отменяше спуснатите отгоре заповеди, разминаващи се с разбиранията му, просто като ги изхвърляше.

— По дяволите, говоря ти само за един син — примоли се Йосарян. — Не искам да ходи там.

— Влизам ти в положението — каза Майлоу. — И аз имам син, за когото се тревожа. Но вече използвахме връзките си.

Йосарян усети със свито сърце, че е ударил на камък и ако Майкъл извади лош късмет, вероятно ще се наложи да бяга с него в Швеция. Въздъхна.

— Значи не можеш да ми помогнеш с нищо? Наистина ли с нищо?

— Да, има нещо, с което можеш да ми помогнеш — отвърна Майлоу и за миг Йосарян се уплаши, че го е разбрал погрешно. — Имаш познати, които ние не познаваме. Смятаме — продължи Майлоу и тук гласът му стана по-тих, дори някак тайнствен — да наемем някоя много добра юридическа фирма във Вашингтон.

— Толкова ли нямате добри фирми тук?

— Искаме да наемем всички добри юридически фирми, така че никоя да не предприема действия срещу нас.

— Трябва ни влиянието — обясни Уинтъргрийн, — а не скапаните им адвокатски услуги. Доберем ли се до скапаното влияние, хич не са ни притрябвали скапаните адвокатски услуги или скапаните адвокати. Йосарян, откъде да започнем, ако искаме да си осигурим най-добрите юридически връзки във Вашингтон?

— Мислили ли сте за Портър Лъвджой?

— С. Портър Лъвджой ли?

Дори Уинтъргрийн изпадна за миг в благоговение.

— А ти можеш ли да се добереш до С. Портър Лъвджой?

— Мога да се добера до Лъвджой — отвърна нехайно Йосарян, който никога не се бе срещал с Лъвджой, но се бе добрал до него по телефона в служебния му кабинет като представител на фрашкан с пари постоянен клиент, който търсеше услугите на човек, врял и кипял във Вашингтон, за да го наеме за някакво дело.

Майлоу каза, че бил вълшебник. Уинтъргрийн каза, че майната му, ставал.

— А и ние с Юджин сме единодушни — каза Майлоу, — че трябва да наемем и теб като консултант и наш представител, на непълен работен ден, разбира се, само при нужда.

— При специални случаи.

— Ще ти дадем кабинет. И визитна картичка.

— Ще ми дадете не само това. — Йосарян стана много любезен. — Сигурни ли сте, че ви е по джоба? Ще ви струва доста.

— Имаме доста. А за стар приятел като теб сме готови да бъдем щедри. Колко искаш, ако опитаме за една година?

Йосарян се направи, че мисли. Цифрата, която щеше да изрече, начаса изникна в съзнанието му.

— Петнайсет хиляди на месец — рече накрая той много отчетливо.

— Петнайсет долара на месец? — повтори Майлоу още по-отчетливо, сякаш за да се увери.

— Петнайсет хиляди на месец.

— Не каза ли стотачки?

— Юджин, обясни му.

— Каза хиляди, Майлоу — подчини се тъжно Уинтъргрийн.

— Нещо недочувам. — Майлоу дръпна с все сила едното си ухо, сякаш наказваше палаво дете. — Петнайсет долара ми прозвуча доста малко.

— Хиляди, Майлоу. И държа да ми се плати за дванайсет месеца, въпреки че може би ще съм на разположение само десет. През лятото излизам в двумесечен отпуск.

Беше очарован от наглата си лъжа. Но щеше да е чудесно, ако бъде свободен през лятото, а защо не и да се върне към двата си литературни замисъла от едно време — пиесата и комичния роман.

В театралната си пиеса — отглас от „Коледна песен“, смяташе да изобрази Чарлс Дикенс и многобройната му челяд на Бъдни вечер, в момент, когато семейството е било най-нефункционално, малко преди този раздразнителен литературен архитект на сантименталната доброжелателност да издигне вътре в къщата тухлени стени, за да отдели покоите си от покоите на жена си. Темата на безгрижния му комичен роман бе почерпена от „Доктор Фаустус“ на Томас Ман и се свеждаше до юридическия спор за правата върху въображаемия ужасяващ хоров шедьовър на Адриан Леверкюн, озаглавен върху онези страници „Апокалипсис“, който — заявява Томас Ман — бил изпълнен само веднъж, в Германия през 1926 година като предчувствие за Хитлер, и вероятно никога повече няма да бъде изпълняван. Едната страна по делото бяха наследниците на музикалния гений Леверкюн, автор на тази грандиозна композиция, другата бяха наследниците по завещание на Томас Ман, измислил Леверкюн, сътворил и аранжирал този пророчески, страховит и незабравим уникален опус на напредъка и унищожението, където нацистка Германия е едновременно символ и същност. Йосарян не можеше да устои и на двата замисъла просто защото те не ставаха за нищо.

— Петнайсет на месец — смяташе на глас Майлоу — по дванайсет месеца в годината прави…

— Сто и осемдесет — каза рязко Уинтъргрийн.

Майлоу кимна с израз, който не издаваше нищо.

— Приемаме. Ще работиш за нас една година за сто и осемдесет долара месечно.

— Хиляди, Майлоу. Сто и осемдесет хиляди годишно плюс разноските. Повторѝ му го, Юджин. И ми напишете чек за три месеца, авансово. Така ми плащат винаги — на тримесечие. Вече ви осигурих С. Портър Лъвджой.

Измъченото изражение бе навик при Майлоу. Но от онзи ден — Йосарян бе убеден, въпреки че нямаше намерение да го признава — той не знаеше какво е да нямаш пари в брой, с изключение на редките периоди, когато се развеждаше, или по време на постоянните провали на прилагани повече от десет години номера за укриване на данъци, измислени от ненадминати специалисти.

— А, между другото — дръпна го настрана Уинтъргрийн, — две думи за сина ти. Нека се регистрира в квартал на чернокожи, там наборните комисии нямат проблеми да си попълват квотите. А останалото ще свършат болките в кръста и медицинската бележка. По документи единият ми син сега живее в Харлем, а няколко от племенниците официално са жители на Нюарк.

Йосарян имаше чувството, че Майкъл, пък и той по-скоро ще предпочетат да избягат в Швеция.

Още в деня, когато Йосарян ги събра, С. Портър Лъвджой и Дж. Нудълс Кук си допаднаха симбиозно и изпитаха един към друг топлота, каквато Йосарян не бе усещал никога към Нудълс, а и към Портър Лъвджой по време на редките им срещи.

— Задължен съм ти за това — каза му по-късно Нудълс.

— Не само за това — напомни му Йосарян за всеки случай.

С. Портър Лъвджой, с посребрена коса, двупартийна принадлежност и бистър ум, както непрекъснато го представяше благосклонният печат, бе човек, на когото все още му бе много приятно да живее. Вече близо половин век бе свой човек във Вашингтон, истински член на тамошната Коза Лоро и както обичаше да размишлява на глас пред слушатели, си бе извоювал правото да започне да намалява темпото.

За пред обществеността често бе включван в правителствени комисии, където да реабилитира, и бе съавтор на доклади, където да отмъщава.

Негласно бе основен съдружник и съветник по всички въпроси в юридическата фирма „Атуотър, Фицуотър, Дишуотър, Браун, Джордан, Куак и Капоне“, обслужваща вашингтонската Коза Лоро. В това си качество и поради своя аристократичен престиж и репутация на неподкупен можеше да избира свободно клиентите, които да представлява, дори и интересите им да се изключваха взаимно. Роден в граничен щат, заявяваше на всеослушание, че има законни роднински връзки във всички посоки, и при срещи с хора от Севера използваше галещия ухото акцент на изтънчен джентълмен южняк, а когато говореше с южняци, прибягваше до фонетиката, шлифована в най-старите университети на Нова Англия. Съдружникът му Капоне бе мургав, плешив, земен и доста чепат.

— Ако идвате при мен за влияние — натъртваше Портър Лъвджой, щом съгледаше поредния обнадежден молител, дошъл при него, — сбъркали сте адреса. Но бих могъл да ви бъда от полза, ако сте решили, че имате нужда от услугите на хора с опит, които и със завързани очи се оправят в коридорите на властта и са на „ти“ с личности, с каквито ще пожелаете да се видите, могат да ви обяснят кои са те, да ви уредят да влезете при тях, ще ви придружават на срещи и през повечето време ще говорят вместо вас, ще разберат какво се случва на срещи, където не присъствате, и ще въртят, ще сучат, но ще се доберат до шефовете, ако решенията не са по вкуса ви.

Тъкмо С. Портър Лъвджой направи най-много, за да подхрани ламтежите на Дж. Нудълс Кук и да разшири обхвата им. Проницателно прецени колко предприемчив е по-младият мъж и начаса щедро му намери място сред другите знаменитости в семейството на Коза Лоро, които най-добре ще използват неговата изобретателност и интуиция в механиката на връзките с обществеността в политиката и в създаването на най-благоприятен образ, нюха му към гръмките девизи, към мошеническите инсинуации, към леката изтънчена обида, към ловкото жонглиране с логиката, което е по-бързо и от мълния и може да остане и незабелязано, и към коварната лъжа. Веднъж получил тази възможност, Нудълс никога не разочароваше хора като С. Портър Лъвджой, които очакваха от него най-лошото.

Между Йосарян и щурмовак на Коза Лоро като Нудълс Кук бе зейнала пропаст от кротка антипатия, която и двамата не изпитваха нужда да запълнят. Въпреки това Йосарян не се поколеба да му се обади във връзка с абсурдната вероятност новият президент да бъде убеден да се преструва, че приема сериозно поканата на Кристофър Максън за сватбата на неговата далечна племенница в Автогарата при Управлението на пристанището.

— Той събира милиони за вашата партия, Нудълс.

— А защо не? — отвърна весело Нудълс. — Звучи забавно. Предай им, че е обещал да помисли сериозно дали да дойде.

— Не си ли длъжен да го питаш?

— Не. — Нудълс изглеждаше изненадан. — Слушай, Джон, още не се е появил ум, който да е толкова голям, че да се справи с всички неща, които президентите са принудени да се преструват, че разбират. Още съм на почит, нали му помогнах при встъпването в длъжност.

Като десети и най-нов от деветимата съветници с единайсет доктората в мозъчния тръст, който обграждаше човека, наскоро заел президентския пост, Дж. Нудълс Кук все още не бе опетнен от особеното презрение, което, ако се вярва на хората, пораждала близостта.

И пак С. Портър Лъвджой, забелязал помръкващия блясък на първоначалните деветима съветници, бе предложил Дж. Нудълс Кук да бъде назначен като десети и така да се подхрани отново илюзията за блясък по висшите етажи на властта, един избор, твърдеше той с безкористна убедителност, който щял да се отрази благотворно на вицепрезидента, администрацията, държавата, на самия Нудълс Кук и негласно, но ясно на С. Портър Лъвджой, както и на интереса му като съдружник във влиятелната адвокатска фирма „Атуотър, Фицуотър, Дишуотър, Браун, Джордан, Куак и Капоне“, обслужваща Коза Лоро. Капоне, и той като Лъвджой съдружник основател, играеше по скъпите клубове голф с мастити предприемачи и високопоставени държавни чиновници и рядко му позволяваха да губи.

Спънките във формалностите по встъпването в най-висша длъжност възникнаха от естественото предпочитание на вицепрезидента да положи клетва пред председателя на Върховния съд на САЩ. Почитаемият господин, заемащ длъжността, железен, доста властен човек с очила и високо изпъкнало чело, най-неочаквано подаде оставка, за да не стане съучастник в това деяние, което според него било в разрез с духа на закона, ако не и с неговата буква.

След неочакваната му постъпка новият президент нямаше друг избор, освен да се обърне към някоя от другите знаменитости в съда, чиито партийни пристрастия да са сходни с неговите.

Четиринайсет минути след като й се обадиха, единствената жена във Върховния съд доброволно подаде оставка. Обясни го с непреодолимия си копнеж да се върне към попрището, което й било най-присърце — къщната работа. Заяви, че цял живот била мечтала само едно — да бъде домакиня.

Другата звезда от подобна величина в многоуважаваното съзвездие от почитаеми съдии, които дотогава хората бяха склонни да смятат за еталон — почитаем господин, често възхваляван от приятелски настроени журналисти за това, което те наричаха негово остроумие и показен наперен нюх към тенденциозно, само по себе си забавно дребнотемие — отиде за риба.

За афроамериканеца, естествено, не можеше да става и дума. Бяла Америка нямаше да търпи президент, чието встъпване в длъжност е било узаконено и засвидетелствано от чернокож, и то такъв, дето не го бива особено нито за адвокат, нито за съдия и който при утвърждаването му на този пост е оставил впечатление за човек, състоящ се само от злоба и от същото количество глупост.

Другите правоверни членове на партията във Върховния съд бяха отхвърлени просто като недостатъчно колоритни и недостатъчно известни. Отказът от тях стана още по-категоричен, когато от неназовани източници и от дребни чиновници с неустановена самоличност се разбра как от кабинетите им са изтекли конституционни съмнения дали някой почитаем член на който и да е съд в страната всъщност има право да приеме клетвата на човек като този, встъпващ в длъжност като върховен представител на държавата. С рядко единодушие те приветстваха председателя на Върховния съд, че се е оттеглил от поста си, жената — за домакинската работа, и оня хитрец — че е отишъл за риба.

Така остана единствено демократът, който много отдавна бе назначен от предполагаемия либерал Джон Кенеди и оттогава гласуваше все консервативно.

Можеше ли един президент да встъпи в длъжност, без да положи клетва за тази длъжност? Върховният съд не бе в пълен състав, че да решава. Тогава обаче Нудълс Кук, само и единствено Нудълс измежду старшите съветници, предложи нещо доста рисковано — беше му хрумнало още от самото начало, но той не го бе споделил с никого, докато не настъпи кулминацията, и така най-сетне се намери задоволителен изход от неловката безизходица.

— Пак не разбирам — повтори вицепрезидентът, когато отново се затвориха да се съвещават насаме. Останалите му деветима старши съветници с единайсет доктората бяха изгубили окончателно благоволението му. — Моля те, обясни ми отново.

— Мисля, че няма да мога — рече мрачно Нудълс Кук.

Постът му харесваше, но вече не бе така сигурен нито за работата, нито за своя работодател.

— Опитай. Кой назначава новия председател на Върховния съд?

— Вие — отвърна свъсен Нудълс Кук.

— Точно така — каза вицепрезидентът, който след оставката на своя предшественик всъщност вече бе президент. — Но не мога да го назнача, докато не съм положил клетва.

— Точно така — каза начумерен Нудълс Кук.

— Пред кого полагам клетва?

— Пред когото искате.

— Искам пред председателя на Върховния съд.

— Нямаме председател на Върховния съд — сопна се Нудълс.

— И няма да имаме, докато не назнача, нали? А аз не мога да назнача, докато…

— Е, сега май схванахте.

Смълчан, навъсен и разочарован, Нудълс за пореден път съжали, че вече не си говорят с третата му съпруга Кармен, с която се развеждаха мъчително дълго. Копнееше за някого, на когото да има доверие и пред когото да взима на подбив такива разговори, без да се излага на опасност. Сети се за Йосарян, но се опасяваше, че той сигурно вече го смята за лайно. Нудълс бе достатъчно умен да разбира, че и той едва ли щеше да има по-високо мнение за себе си, ако се гледаше отстрани. Беше достатъчно честен, за да знае, че не е честен, и достатъчно почтен, за да знае, че вече изобщо не е почтен.

— Да, мисля, че схванах — рече вицепрезидентът с искрица надежда. — Цилиндрите ми пак заработиха с пълна пара.

— Не се изненадвам — отвърна Нудълс не чак толкова убедено, колкото му се искаше.

— Тогава защо не направим и двете неща едновременно? Не може ли той да се закълне пред мен като председател на Върховния съд, а аз пред него — като президент?

— Не.

— Но защо?

— Той трябва да бъде одобрен от Сената. А преди това вие трябва да го предложите.

— Ами тогава — вицепрезидентът се изпъчи на стола с широка самодоволна усмивка, грейваща върху лицето му, когато бе пред някоя от своите видеоигри — не може ли Сенатът да го утвърди, докато аз го предлагам и в същото време полагам клетва пред него?

— Не — отсече Нудълс. — И моля ви, не ме питайте защо. Невъзможно е. Наистина, повярвайте ми, сър.

— Какъв позор! Смятам, че президентът трябва да има правото да положи клетва пред председателя на Върховния съд.

— Никой не би го оспорил.

— Но аз не мога, нали? Не мога, и туйто! Защото сме нямали председател на Върховния съд! Как е възможно такова нещо?

— Не зная, сър. — Нудълс се предупреди укорително, че гласът му не бива да звучи саркастично. — Може би е поредното недоглеждане на основателите на държавата.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? — Вицепрезидентът скочи, сякаш разтърсен от внезапен гняв пред невъобразимо богохулство. — Няма недоглеждания! Нашата Конституция винаги е била съвършена. Нали?

— Към нея има двайсет и седем поправки, сър.

— Така ли? Не знаех.

— Не е тайна.

— Откъде да знам? Какво точно е това поправка към Конституцията? Промяна ли?

— Да.

— Е, откъде да знам? — Настроението му отново отиваше към мрачно отчаяние. — Значи няма оправия? Не мога да назнача…

— Да.

Според Нудълс бе по-добре да го прекъсне, отколкото да подложи и двамата на още една литания.

— Значи е същото като параграф 22, нали? — неочаквано изтърси вицепрезидентът, а после засия от това доказателство на собственото си вдъхновение. — Не мога да назнача председателя на Върховния съд, докато не съм президент, а не мога да се закълна пред него, докато не го назнача. Това не е ли параграф 22?

Нудълс Кук заби свирепо поглед в стената и реши, че по-скоро ще се лиши от престижното място в новата администрация, отколкото да се занимава с такъв човек с такова предположение.

Видя, че се взира в огромната стилизирана карта на разположението на войските в битката при Гетисбърг. Замисли се за историческото минало. Сигурно винаги е било така, отсъди той, между суверен и съветник и сигурно подчиненият винаги превъзхожда по всичко, освен по ранг, своя висшестоящ. И точно тогава, отчаян и изтощен, Нудълс изстреля властно решението, което в крайна сметка спаси положението:

Използвайте демократа!

Моля?

— Ами да, използвайте скапания демократ. — Отхвърли рязко възраженията още преди да ги е чул. — Демократ от времето на Кенеди, а какво означава това? Мръсник е точно толкова, колкото всички ние. И в печата ще получите по-ласкави оценки, задето сте двупартиен. А когато изгубите популярност, можете да го обвините, че сте положили клетва пред него.

Прозорливостта на Портър Лъвджой бе доказана отново. Докато наставляваше Нудълс, той бе подчертал колко полезен може да бъде на вицепрезидента. Необходимостта бе крещяща, възможностите — неограничени. Преди назначаването Нудълс трябваше да се яви на разговор.

— Колко откровен мога да бъда с него? — поинтересува се Нудълс.

Портър Лъвджой се ухили глупаво.

— Колкото ти позволи. Всъщност не той, а ти ще го разпиташ, за да разбереш дали искаш работата, макар че той няма да го усети.

И как, чудеше се Нудълс развеселен, ще се справя с това? Портър Лъвджой отново се ухили. Ами кодовото име?

— Сега не говори за това — предупреди го Портър. — Той сам си го избра. Няма да имаш проблеми.

— Влизай, влизай де — подвикна весело вицепрезидентът на Нудълс Кук, след като го поздрави донемайкъде свойски в преддверието.

Нудълс бе изненадан, че по-младият високопоставен мъж е изскочил навън, за да го посрещне толкова сърдечно. Почти не му остана време да разгледа вимпелите от гимназията и университета по стените на приемната. Не успя да преброи и огромния брой телевизионни екрани, настроени на различни канали.

— Чакаме стари клипове и музикални парчета — обясниха през кикот момичетата там, а Нудълс не разбра дали говорят сериозно.

— Изгарях от нетърпение да се запознаем — продължи убедително вицепрезидентът. Врум, врум, врум — изрече поверително той, когато останаха сами и вратата бе затворена. — Това е от една видеоигра, на която съм непобедим, казва се „Пистата в Индианаполис“. Знаеш ли я? Ще я научиш. Добър ли си на видеоигрите? Обзалагам се, че ще те бия. А сега ми разкажи всичко за себе си, ако обичаш. Умирам да науча повече.

За Нудълс това бе детска игра.

— А какво бихте искали да знаете за мен, сър? Откъде да започна?

— Аз пък — отвърна вицепрезидентът, — когато си наумя да направя нещо, винаги го постигам. Било каквото било, няма да се ровим из миналото. Щом си набележа някаква цел, я преследвам до смърт.

— Разбирам — каза Нудълс след миг изненада, в който усети, че му е предоставена възможност за коментар. — Тоест поставили сте си за цел да станете вицепрезидент?

— О, да, определено, определено. И преследвах тази цел до смърт.

— Какво направихте?

— Отговорих с „да“, когато ме поканиха. Нали разбирате, господин Кук… мога ли да те наричам Нудълс? Благодаря. За мен е чест… та за мен думата, която най-сполучливо описва задълженията на един вицепрезидент, е „бъди готов“. Или това са две думи?

— Мисля, че са две.

— Благодаря. Надали щях да получа такъв ясен отговор от когото и да било от другите съветници. Смятам и занапред да я преследвам до смърт. Да бъда готов. Очевидно с колкото повече време разполага човек като вицепрезидент, толкова по-готов е за президент. Съгласен ли си?

Нудълс отбягна ловко въпроса.

— И това ли е следващата цел, която ще преследвате до смърт?

— Това е основното задължение на вицепрезидента. Останалите ми съветници са единодушни.

— Президентът знае ли?

— Нямаше да преследвам целта си до смърт, ако той не я одобряваше напълно. Има ли още нещо, което искаш да научиш за мен и което ще ми помогне да реша дали си подходящ за мястото? Портър Лъвджой твърди, че си.

— Знам ли? — каза Нудълс Кук и продължи предпазливо: — Има ли нещо, с което се занимавате сега и за което според вас не сте достатъчно подготвен да се справите сам, сър?

— Не. Не се сещам.

— Тогава защо смятате, че имате нужда от още един съветник?

— За да ми помага с въпроси като този. Виж какво, в колежа направих грешка, не залягах на ученето и сега съжалявам.

— Но сте си взимали изпитите, нали?

— Със същия успех, както ако бях залягал. Бил ли си в колеж, господин Кук? Образован ли си?

— Да, сър. Имам и диплома.

— Хубаво. И аз съм бил в колеж. Имаме много общи неща и би трябвало да се разбираме… по-добре, надявам се — тук се прокрадна скандалджийска нотка, — отколкото с останалите. Имам чувството, че ми се подиграват зад гърба. Когато се замисля, виждам, че в колежа е трябвало да залягам повече над философията, историята, икономиката и другите дисциплини от този род. Сега наваксвам.

— Как… — понечи да попита Нудълс, но се отказа. — Сър, от опит знам…

— Било каквото било, няма да ровим в миналото.

— От опита си — продължи раболепно Нудълс — като студент, а също за кратко и като преподавател знам, че каквито са хората, с това се и занимават. Който се интересува от атлетика, голф и приеми, ходи на лекоатлетически състезания, голф и приеми. Когато годините напреднат, е много трудно да започнеш да се интересуваш от неща като философия, история или икономика, ако и преди не си се интересувал от тях.

— Да. Но и никога не е късно — рече вицепрезидентът и Нудълс така и не разбра дали са на едно мнение, или не. — Напоследък изучавам Наполеоновите войни, за да запълня белите петна в образованието си.

Секунда-две Нудълс не помръдна.

— Коя от всичките? — бе единственото, което се сети да попита.

— Нима са повече от една?

— Това не е моята област — отвърна Нудълс и започна да губи надежда.

— Изучавам битката при Антийтъм — каза мъжът, пръв на опашката за президент. — После смятам да се заема с Бул Рън. Тая Гражданска война наистина е била велика. Оттогава не сме имали като нея, нали? Сигурно доста ще се изненадаш, но Бул Рън е съвсем наблизо с кола и полицейски ескорт.

— За война ли се готвите?

— Разширявам си кръгозора. Смятам, че човек трябва да бъде готов. Иначе работата на президента е доста трудна, а според мен и скучновата. Поръчвам всички тези битки да бъдат прехвърлени на видеокасети и направени на игри, в които всяка от страните може да спечели. Врум, врум, врум! Гетисбърг също. Обичаш ли видеоигри? Коя ти е любимата?

— Нямам любима — измънка отчаян Нудълс.

— Скоро ще имаш. Ела да видиш.

Върху шкафа под един видеоекран — в доста ниши в кабинета се виждаха такива екрани с ръчки и бутони за управление на игрите — при който го заведе вицепрезидентът, имаше игра, наречена „Пистата в Индианаполис“. Нудълс забеляза и други — „Пускай бомбите“ и „Унищожи командата“.

И още една — „Умирай засмян“.

Домакинът се ухили.

— В екипа си имам деветима души висшисти с единайсет доктората, а никой не е успял да ме бие поне веднъж. Това не ти ли говори доста за днешното висше образование в страната?

— Говори ми — каза Нудълс.

— Какво ти говори?

— Много — каза Нудълс.

— И аз мисля така. Има една нова игра, подготвят я само за мен, казва се „Triage“[2]. Знаеш ли я?

— Не.

— Triage е дума, дошла от френския, и ако избухне голяма война и се наложи да решим кои от хората да се спасят в подземните скривалища…

— Знам какво означава думата, господин вицепрезидент! — прекъсна го Нудълс много по-рязко, отколкото бе искал. — Просто не знам играта — обясни той и се насили да се усмихне.

— Скоро ще научиш. Първо ще обясня на теб. Много забавна и интересна е. Ти ще имаш своите любимци, аз — моите, само един от нас ще спечели и ще реши кой да остане жив и кой да умре. Ще се позабавляваме. Май ще се наложи да се специализираш в „Triage“, защото не знаем дали няма да сме принудени да я вкараме в действие, а ония другите не стават. Разбра ли?

— Да, господин вицепрезидент.

— И не бъди толкова официален, Нудълс. Наричай ме Негодника.

Нудълс бе възмутен.

— И дума да не става! — възрази гневно той по инерция, сякаш се бранеше.

— Опитай.

— Няма!

— Дори ако това ти струва службата?

— Дори и тогава, господин Негодник… тоест господин вицепрезидент.

— Виждаш ли? Скоро ще ти бъде съвсем лесно. А сега хвърлѝ едно око на другите неща, за които Портър Лъвджой твърди, че ще можеш да отговаряш. Знаеш ли нещо за тежката вода?

— Почти нищо — отвърна Нудълс, вече стъпил на по-твърда почва. — Май се използваше в ядрените реакции, нали?

— Не питай мен. Тук пише нещо от този род. Аз също нямам представа, така че вече постигнахме чудесно единомислие.

— Какъв е проблемът?

— Ами арестували са някакъв, който я произвеждал без разрешително. Пише, че бил пенсиониран военен свещеник във военновъздушните сили от едно време, от Втората световна война.

— Защо не го накарате да престане?

— Не може. Произвежда я, така да се каже, биологически, нали разбираш?

— Не. Не разбирам.

— Ами така пише тук, в конспекта на резюмето на секретното досие с кодово име „Чешмяна вода“. Онзи яде и пие като всички нас, но от него тече тежка вода. Една частна фирма, „М и М“, го е изследвала и разработила, има права върху него и е подала заявка за патент.

— Къде го държат?

— Някъде под земята, в случай че реши да стане радиоактивен. Влязъл е във връзка с някакъв свой съучастник точно преди да го спипат, жена му и другият редовно си говорят кодирано по телефона и се правят, че не знаят нищо за нищо. Засега между тях няма нищо мръсно. Той говори по телефона и с една медицинска сестра и между тях двамата могат да се очакват какви ли не мръсотии. Сякаш изобщо не са чували за СПИН. Има и един шпионин белгиец, вероятно е свръзка на новата Европейска икономическа общност. Последния път, когато говориха, тя му съобщи: „Белгиецът пак преглъща“.

— И какво да правя с него?

— О, някоя от нашите групи за борба с тероризма ще го очисти лесно, ако се стигне дотам. Но той може да ни потрябва, защото не ни достига тритий. Какво знаеш за трития. Нудълс?

— За трития ли? За пръв път чувам за него.

— Добре. Обективен си. Според мен е някакъв радиоактивен газ, необходим за водородните бомби и други неща. Получават го от тежката вода и този свещеник може да се окаже много ценен, ако обучи и други да пикаят тежка вода. На президента не му се занимава с това и иска да се заема аз. На мен също не ми се занимава, така че го възлагам на теб.

— На мен ли? — възкликна изненадано Нудълс. — Значи съм назначен?

— Нали вече го обсъдихме? Кажи ми какво според теб трябва да препоръчам.

Подаде му леко издута червена папка, върху първата страница имаше извлечение от едно изречение на кратко резюме на конспект на обзор на преглед на справка за пенсиониран военен свещеник, седемдесет и една годишен, който вътрешно произвежда без разрешително тежка вода и сега е арестуван тайно за проверка и разпит. Нудълс знаеше малко за тежката вода и нищо за трития, но иначе бе достатъчно обигран, за да не се издаде, че имената Джон Йосарян и Майлоу Майндърбайндър са му известни, въпреки че мрачно се замисли за медицинската сестра Мелиса Макинтош, за която изобщо не бе чувал, за съквартирантката й Анджела Мур, или Кур, за тайнствения агент белгиец, настанен в някаква нюйоркска болница с рак на гърлото, за когото медицинската сестра редовно предаваше по телефона кодирани съобщения, и за възпитания, добре облечен тайнствен мъж, който държеше останалите под око — или ги следеше, или им бе телохранител. Като познавач на пояснителните текстове Нудълс бе възхитен от гения на автора, успял да вмести в едно-единствено изречение толкова много информация.

— Искате аз да реша ли? — измърмори накрая озадачен.

— А защо не? Освен това има още нещо за някакъв тип със съвършен боен самолет, който иска да го купим, и за още някакъв с още по-съвършен боен самолет, който иска да го купим, а ние можем да си позволим само един.

— Какво смята Портър Лъвджой?

— Много е зает с развода си. Ти реши.

— Не вярвам, че съм подготвен.

— Аз пък вярвам в потопа — отвърна вицепрезидентът.

— Май не ви разбрах.

— Вярвам в потопа.

— Какъв потоп? — обърка се отново Нудълс.

— Потопът на Ной, кой друг? Оня от Библията. Жена ми също вярва. Ти не си ли чувал за него?

Присвил очи, Нудълс затърси в простодушното му изражение някаква отсенка на ирония.

— Май не ви разбирам. Мислите, че е бил мокър ли?

— Мисля, че е истина. До последната подробност.

— И че Ной е взел по една самка и един самец от всяка твар?

— Точно така пише.

— Сър — каза учтиво Нудълс, — вече са регистрирани повече видове животни и насекоми, отколкото някой би могъл да събере през целия си живот и да ги натовари на кораб с такива размери. Как ще ги събере, къде ще ги сложи, да не говорим, че и за него е нужно място, за семействата на децата му също, ами проблемът с храната и изхвърлянето на отпадъците през всичките четирийсет дни и нощи, докато е валял дъжд?

— Значи знаеш!

— Чувал съм. И през ония сто и петдесет дни и нощи, след като дъждът е спрял.

— И това знаеш! — Вицепрезидентът го изгледа с одобрение. — Тогава вероятно знаеш също, че еволюцията е глупост. Мразя еволюцията.

— Откъде тогава се е взел целият животински свят, който познаваме сега? Само бръмбари има триста-четиристотин хиляди вида.

— Е, вероятно просто сега са еволюирали.

— Само за седем хиляди години? Почти толкова е съществувал светът по библейското летоброене.

— Можеш да провериш, Нудълс. Всичко, което си струва да знаем за сътворението на света, го има черно на бяло в Библията, на прост английски. — Вицепрезидентът го изгледа спокойно. — Знам, че има скептици. И всичките са червени. И всичките грешат.

— Такъв е случаят с Марк Твен — не можа да се сдържи Нудълс и продължи да спори.

— О, името ми е познато — викна вицепрезидентът самодоволно и радостно. — Марк Твен е велик американски хуморист от Мисури, дето граничи с родния ми щат.

— Мисури не граничи с Индиана, сър. А вашият велик американски хуморист Марк Твен се е подигравал с Библията, презирал е християнството, мразел е империалистическата ни външна политика и е взимал на подбив всяка дума от историята на Ной и неговия ковчег, особено за домашната муха.

— Очевидно говорим за различни Марк-Твеновци — отвърна вицепрезидентът, без да губи самообладание.

Нудълс се вбеси.

— Има само един, сър — рече тихо той и се усмихна. — Ако искате, ще подготвя резюме какво е писал и ще го оставя при някоя от секретарките.

— А, не, мразя бумагите. Запиши го на видео, може да го превърнем и в игра. Наистина не проумявам защо някои хора, дето четат, си дават чак такъв труд да се мъчат с простите истини, които са казани толкова ясно. И не ме наричай „сър“, Нудълс. Та ти си доста по-стар от мен. Няма ли да ме наричаш Негодника?

— Не, сър, не мога да ви наричам негодник.

— А всички други могат. Имаш право. Дал съм клетва да отстоявам това конституционно право.

— Слушай, негодник такъв… — Нудълс скочи на крака и затърси трескаво с поглед черна дъска, тебешир, показалка, каквото и да е. — Водата навсякъде има едно и също равнище, нали?

— Да, чувал съм.

— Връх Еверест е висок почти девет километра. За да бъде Земята наводнена, цялото земно кълбо трябва да бъде покрито с вода, дълбока почти девет километра.

Бъдещият му работодател кимна, доволен, че най-накрая се справя.

— Значи е имало толкова вода.

— След това се е отдръпнала. Къде се е дянала?

— В океаните, разбира се.

— Къде са били тези океани, щом светът е бил под водата?

— Под потопа, естествено — бе непоколебимият отговор и гениалният мъж се изправи. — Ако погледнеш картата, Нудълс, ще видиш къде са океаните. Ще видиш още, че Мисури наистина граничи с моя роден щат Индиана.

— Той вярва в потопа! — изкрещя все още бесен Нудълс Кук, когато незабавно отиде да докладва на Портър Лъвджой.

За първи път, откакто се познаваха, се явяваше пред своя покровител с нещо по-различно от съзаклятническо задоволство.

Портър Лъвджой бе невъзмутим.

— Жена му също.

— Ще искам по-голяма заплата!

— За тая служба не се полага повече.

— Сменете службата.

— Ще говоря с Капоне.

Здравето му беше добро, не бе на социални помощи и на всички заинтересовани вече бе ясно, че като секретар, отговарящ в новия кабинет за здравеопазването, образованието и социалните помощи, Нудълс ще съсредоточи силите си изцяло върху образованието на президента.

[1] Тяхната кауза (ит.) — по аналогия с Коза Ностра, което в буквален превод означава „нашата кауза“. — Б.пр. ↑

[2] Подбор, разпределяне (фр.). — Б.пр. ↑

ПЕТА КНИГА

13

ТРИТИЙ

Тежката вода е скочила с още два пункта, гласеше факсът в седалището на „М и М“ в Рокфелеровия център в Ню Йорк, на същия етаж и почти на същото място, където Са̀ми Сингър бе изкарал, кажи-речи, целия си трудов стаж в списание „Тайм“, в кабинет, чиито прозорци, както Майкъл Йосарян видя отново, гледаха към прочутата пързалка долу — лъскавото ледено бижу в средата на достопочтения комплекс, който японците бяха откупили от сриващата се финансова династия на Рокфелер. На същата пързалка Са̀ми бе завел преди години Гленда и се бе пързалял с кънки за пръв път в живота си, без да падне, после, когато вече се срещаха редовно, продължиха да ходят там в дългите обедни почивки, а Гленда все настояваше той да дойде да живее при нея в апартамента й в Уест Сайд заедно с трите й деца и невероятната й майка, родом чак от Уисконсин, която харесваше Са̀ми, и щом той склони да се премести, на драго сърце се върна да живее със сестра си в малката семейна ферма — никой от родителите в Ню Йорк, които той познаваше, дори неговите, не бяха толкова ненатрапчиво жертвоготовни — а тритият, газът, получаван от тежка вода, се бе покачил с още двеста и шестнайсет пункта на международните стокови борси за радиоактивни вещества в Женева, Токио, Бон, Ирак, Иран, Нигерия, Китай, Пакистан, Лондон и Ню Йорк. Покачването на трития поддържаше оптимистично ниво благодарение на естественото свойство на този изотоп на водорода да се разлага за предсказуемо време в атомните оръжия, което налагаше запасите от него периодично да бъдат попълвани, и на възхитителната особеност на газа да намалява като количество между времето, когато е бил запечатан от търговеца, който го изпраща, и часа на получаване от купувача, който в повечето случаи бе производител на галантерия и кинкалерия или на измервателни уреди с лъскави фосфоресциращи циферблати, или пък производител и доставчик на ядрени бойни глави.

Купувачите често се оплакваха, че са получили цели четирийсет на сто по-малко от платеното количество тритий и четирийсет на сто по-малко от затвореното и изпратено количество, а нямаше следи от кражба, диверсия или изтичане на газ.

При доставянето трития просто го нямаше.

Наскоро бе проведен експеримент — тритият бе пренесен от една сграда до друга, с цел да се намери обяснение на тези загуби, но резултатът се свеждаше до липса на нова информация и до изчезването на три четвърти от трития, използван за опита. Би било неточно да се твърди, заяви притеснено един от хората, провели експеримента, че тритият е изчезнал яко дим във въздуха. Били проверили въздуха. Във въздуха нямало нито дим, нито тритий.

Въпреки радиацията и логичния извод, че може би предизвиква рак, тритият продължаваше да е предпочитаният материал за светещи табели и циферблати, за мерници за нощна стрелба, за култови изображения като свастики, кръстове, звезди на Давид и ореоли, които светят в тъмното, както и за рязкото увеличаване на взривната мощ на атомните оръжия.

Възхитителната съквартирантка на Мелиса Макинтош — Анджела Мур, за която Йосарян вече не можеше да устои да не мисли единствено като за Анджела Кур, бе успяла да пробута на своите възрастни благовъзпитани работодатели идеята за луминесцентни артикули, в които по-изпъкналите органи за съвкупление са подчертани с фосфоресциране, а на панаира на играчките бе изпробвала как клиентите, и мъже, и жени, посрещат хрумването й за будилник със светещ циферблат от тритий, примесен към боята, върху който голямата и малката стрелка са стилизирани мъжки членове, а самите цифри не са никакви цифри, а голи женски тела, които се кършат похотливо и с напредването на часовете заемат всевъзможни пози на еротичен транс, та да достигнат оргазъм в последния, дванайсети час. Йосарян се възбуди, докато я слушаше как му обяснява вдъхновението си за този нов потребителски продукт в барчето, ден-два преди да му го осмуче за пръв път и да го отпрати, понеже бил по-възрастен от мъжете, с които била свикнала, пък и не била сигурна, че иска да го опознава по-отблизо, а после, тъй като Мелиса все повече се привързвала към него, а самата тя все повече се страхувала от СПИН, отказа да му го осмуче втори път или да му достави удоволствие по друг равностоен начин, та онзи, първия път, докато слушаше внимателно брътвежа й, усети, че почти наполовина е полунадървен, улови ръката й, както седяха един до друг на тапицираното с червено кадифе канапе в плюшеното барче, и я отърка в ципа на панталоните си, за да се убеди и тя.

Благодарение на големия скок във взривната мощ, предизвикан от действието на трития в ядрените бойни глави, стана възможно едно естетично намаляване на размерите и тежестта на създаваните бомби, ракети и снаряди и така по-голям брой от тях можеха да бъдат пренасяни в по-малки машини, като разработваните бомбардировачи на Майлоу, а също и на Стрейнджлъв, без особена загуба на разрушителна ядрена мощ.

Цената на военния свещеник растеше и той бе в пълна безопасност.

14

МАЙКЪЛ ЙОСАРЯН

— Кога мога да го видя? — чу Майкъл Йосарян настойчивия глас на баща си.

Косата на баща му бе по-гъста от неговата, къдрава и бяла, цвят, за който брат му Ейдриън усърдно търсеше химическа формула, придаваща младежки, естествен сив оттенък, който нямаше да е младежки върху главата на никого на възрастта на Йосарян и не би изглеждал естествен.

— Веднага щом стане безопасен — отвърна М 2, облечен с чиста бяла риза, която все още не се бе смачкала и навлажнила и нямаше нужда от ютия.

— Майкъл, той не каза ли току-що, че свещеникът е безопасен?

— Мисля, че чух точно това.

Майкъл се подсмихна под мустак. Притисна чело към стъклото на прозореца, взря се в ледената пързалка долу и в пъстрия калейдоскоп от безгрижни кънкьори и с тъжно предчувствие, че вече е пропуснал много, се зачуди дали ако все пак си направи труда да бъде постоянен в такива развлечения, те ще успеят да го разсеят. Напоследък огледалният овал на леда бе обсаден от прииждащи на тълпи просяци и скитници, от чиновници, които се разхождаха в обедната почивка, и от конни полицаи, яхнали страховити коне. Майкъл Йосарян отказваше да танцува — все не можеше да улучи ритъма. Отказваше да играе голф или тенис, не караше ски, а сега вече разбра, че никога няма да кара и кънки.

— Исках да кажа безопасен за нас — чу той как М 2 се брани и се обърна. М 2 изглеждаше тържествуващо подготвен за зададения въпрос. — Той е безопасен за „М и М, предприемачи и съдружници“, не могат да ни го отмъкнат дори „Мерцедес-Бенц“ или филиалът „Н и Н“ на „Нипон и Нипон“. Отстранен е даже Стрейнджлъв. Ще патентоваме свещеника веднага щом установим как работи, а мислим и за търговска марка. Смятаме да бъде ореол. Понеже е военен свещеник, ореолът ще е светещ, разбира се. От онези, дето сияят по цяла нощ в тъмното.

— А защо не с тритий?

— Той е скъп и радиоактивен. Майкъл, можеш ли да нарисуваш ореол?

— Няма да е трудно.

— Искаме нещо весело, но сериозно.

— Ще опитам — обеща Майкъл и пак се усмихна — да го направя сериозен, а ми е трудно да си го представя невесел.

— Къде са го открили? — поинтересува се Йосарян.

— Сигурно на същото място. Наистина не знам.

— Баща ти знае ли?

— Знам ли дали знае?

— Ако знаеше, щеше ли да ми кажеш?

— Ако той ми беше казал, че може.

— А ако ти беше казал, че не може?

— Щях да кажа, че не знам.

— Както ми казваш сега. Поне си искрен.

— Старая се.

— Дори когато лъжеш. Тук има парадокс. Въртим се в кръг.

— Завършил съм богословско училище.

— А какво да кажа на жената на свещеника? — попита Йосарян. — Скоро ще се видя с нея. Ако има друг, към когото да я посъветвам да се обърне, със сигурност ще го сторя.

— Към кого ще се обърне? Полицията е безпомощна.

— Стрейнджлъв?

— О, не. — М 2 пребледня повече от обикновено. — Трябва да проверя. Сега можеш да кажеш на Карън Тапман…

— Карън?

— Така пише в моята ведомост. Можеш да кажеш откровено на Карън Тапман…

— Не мисля, че бих я излъгал.

— Винаги сме залагали на истината. Ето, пише го в наръчника, глава „Лъжи“. Длъжен си да кажеш на Карън Тапман — продължи прилежно М 2, — че той е добре и му е мъчно за нея. Изгаря от желание да се върне веднага щом престане да бъде опасен за себе си и обществото, и неговото присъствие в семейството и в брачното ложе няма да излага на риск нейното здраве.

— Това поредният проклет номер ли е?

— Ама недей така — трепна М 2. — Този път по една случайност е вярно.

— Дори да не е, пак щеше кажеш същото, нали?

— Съвършено вярно — призна М 2. — Но ако от тежката вода вътре в него започне да се отделя тритий, той може да стане радиоактивен и ще се наложи всички да се пазим.

— М 2 — рече Йосарян, — смятам скоро да поговоря със свещеника. Баща ти виждал ли го е? Знам какво ще отговориш. Че трябва да провериш.

— Първо трябва да проверя дали мога да проверя.

— Провери дали можеш да провериш дали той може да го уреди. Стрейнджлъв сигурно може.

М 2 отново пребледня.

— При Стрейнджлъв ли ще ходиш?

— Той ще дойде при мен. А и свещеникът няма да произвежда, ако му кажа.

— Трябва да кажа на баща си.

— Вече му казах, но той невинаги чува.

М 2 бе потресен.

— Току-що се сетих нещо. Редно ли е да говорим всичко това пред Майкъл? Сега свещеникът е секретен и не съм сигурен, че имам право да говоря пред други за него.

— За кого? — попита Майкъл дяволито.

— За военния свещеник — отвърна М 2.

— Какъв военен свещеник?

— Военният свещеник Албърт Т. Тапман — поясни М 2. — Приятелят на баща ти от армията, който сега произвежда вътрешно тежка вода без разрешително и е арестуван тайно, докато го проучат и разследват, а ние се опитваме да го патентоваме и да регистрираме търговска марка. Чувал ли си за него?

— Говориш за оня приятел на баща ми от армията, който започнал незаконно да произвежда вътрешно тежка вода и сега… — поде ухилен Майкъл.

— За същия! — извика М 2 и се облещи, сякаш съзрял привидение. — Как разбра?

— Току-що ми каза — изсмя се Майкъл.

— Пак ли! — изплака М 2 и се стовари с трясък на стола до писалището, връхлетян от болка, разкаяние и съжаление. Лъскавата му бяла риза от изкуствена материя вече бе смачкана, влажна и имаше нужда от ютия, а бялата фланелка, която той никога не пропускаше да облече, тъмнееше под мишниците от потта, избила от трескава мъчителна тревога. — Просто не мога да пазя тайни, нали? Баща ми още ми е сърдит, че ти казах за бомбардировача. Разправя, че щял да ме убие. Майка ми също. И сестрите ми. Но вината е и твоя, така да знаеш. Негово задължение е да ме възпира да издавам тайни като тази.

— Като коя? — попита Майкъл.

— Като тайната за бомбардировача.

— Какъв бомбардировач?

— Нашият „Досвръхзвуков невидим и безшумен дефанзивно офанзивен щурмови бомбардировач за втори удар «М и М»“. Дано не знаеш за него.

— Сега вече знам.

— Как разбра?

— Имам си начини — поясни Майкъл и се обърна намръщен към баща си. — И с муниции ли се занимаваме вече?

— Казаха ми, че тъй като все някой трябва да се занимава с муниции, независимо дали ни харесва, или не — сопна се Йосарян, — тогава защо да не са те, а тъй като все някой трябва да работи с тях, независимо дали казвам „да“ или „не“, защо това да не сме ние с теб, и това е голата истина.

— Макар да е лъжа?

— Казаха ми, че ставало дума за пътнически самолет.

— Наистина пътува — обясни М 2 на Майкъл.

— С двама души? — възрази Йосарян. — Има и още една подробност, та съвестта ти да е спокойна — добави той към Майкъл. — Самолетът няма да лети. Нали, М 2?

— Гарантираме.

— Освен това — продължи Йосарян с възмутен вид — от теб се иска само да нарисуваш самолета, а не да летиш с тази проклетия или да се впускаш в атака. Това е самолет на идния век. Тези неща се разработват цяла вечност и ние с теб може да не сме живи, когато първият излети, дори онези приятелчета да получат договора. Сега им е все едно дали ще лети. Интересуват ги само парите. Нали, М 2?

— И ще ти платим, разбира се — предложи М 2, после се изправи и запристъпва нервно.

Беше слаб, висок, със смъкнати рамене и изпъкнали ключици.

— Колко ще платите? — попита сковано Майкъл.

— Колкото кажеш — отвърна М 2.

— Той говори сериозно — намеси се Йосарян, когато Майкъл го погледна сепнато за обяснение.

Майкъл се изкикоти.

— Какво ще кажеш за сума, която да покрие една година от следването ми в колежа по право? — изхвърли се той, без да сваля очи от баща си, за да види реакцията му.

— Щом искаш — съгласи се на мига М 2.

— И разходите за храна и жилище ли?

— Разбира се.

— Той пак говори сериозно — увери Йосарян сина си, който гледаше скептично. — Няма да повярваш, Майкъл, и на мен не ми се вярва, но понякога на този свят има повече пари, отколкото човек би си помислил, че планетата ще издържи, без да се продъни.

— Откъде идват всичките тези пари?

— Никой не знае — отвърна Йосарян.

— Къде отиват, когато не са тук?

— Това е още една научна загадка. Просто изчезват. Като частиците тритий. Точно в този момент има много.

— Да не се опитваш да ме подкупиш?

— Мисля, че се опитвам да те спася.

— Карай, ще ти повярвам. Какво искате да направя?

— Няколко приблизителни скици — каза М 2. — Разбираш ли от инженерни проекти?

— Нека опитаме.

Петте проекта, необходими на един художник, за да нарисува самолета отвън, вече бяха подбрани и разгънати върху заседателната маса в съседната външна вътрешна заседателна зала, точно при задната фалшива стена на второто огнеупорно хранилище от дебела стомана и бетон с алармени бутони и радиоактивни циферблати от тритий.

На Майкъл му трябваше само минута, за да разчете машинните чертежи с бели линии върху турскосиньо, които отначало му заприличаха на тайнствени криволици със загадъчни надписи с букви от незнайна азбука.

— Вижда ми се грозноват. — Майкъл бе вдъхновен, че ще работи нещо различно, което е по силите му. — Започва да ми прилича на летателно крило.

— А има ли крила, които не летят? — заяде се Йосарян.

— Крилата на гардеробите — отвърна Майкъл, без да вдига аналитичен поглед. — Крилата на порталите, крилата на политическите партии.

— Доста четеш, а?

— Случва се.

— Как изглежда летателното крило?

М 2 бе от хората, които се потят, и челото и брадичката му бяха покрити с лъскави капчици.

— Като самолет без корпус, Майлоу. Имам чувството, че вече съм го виждал.

— Дано не си. Нашият самолет е нов.

— Какво е това? — посочи Йосарян. Преди петте листа да бъдат преснимани, легендата в долния ляв ъгъл явно беше закрита с черна лепенка, върху която бе нанесено бяло печатно „С“. — Виждал съм тази буква.

— Всички са я виждали — отвърна безгрижно Майкъл. — Това е възприетият шрифт. Виждал си я по старите противобомбени скривалища. Но какво, по дяволите, е това тук?

— Имах предвид и тях.

Отдясно на буквата „С“ имаше няколко дребни букви, които приличаха на сплескани завъртулки, и докато Йосарян си нагласяваше очилата, Майкъл се взря през лупата и откри едно малко ръкописно „ш“, повторено няколко пъти, а след него още една буква и удивителна.

— Значи сте решили да наречете самолета така? — отбеляза той, все още в чудесно настроение. — „М и М Шшшшшт!“

— Знаеш как го наричаме — засегна се М 2. — Наричаме го „Досвръхзвуков невидим и безшумен дефанзивно офанзивен щурмови бомбардировач за втори удар «М и М»“.

— За кратко ще го наричаме „Шшшшшт!“. Повтори ми какво искаш.

М 2 нерешително заобяснява. Искали хубави рисунки на самолета в полет отгоре, отдолу и отстрани, и поне една на земята.

— Не е необходимо да са точни. Но ги направи реалистични, като самолетите в комиксите или фантастичните филми. Зарежи подробностите. Баща ми не иска да показва нищо на онези, докато не получим договора. Вече изобщо не вярва на правителството. Ще искат и рисунка как действително ще изглежда самолетът, в случай че им се наложи да го произвеждат.

— Защо не се обърнете към вашите инженери? — учуди се Майкъл.

— Не им вярваме.

— Когато Иван Грозни завършил строежа на Кремъл — разумно отбеляза Йосарян, — наредил да екзекутират всички архитекти, да не би някой да построи втори Кремъл.

— Какво толкова му е било грозното на този Иван? — учуди се М 2. — Трябва да кажа на баща ми.

— Сега ме оставете сам — рече Майкъл и потри брадичка, за да се съсредоточи. Смъкна кадифеното сако и започна да си свирука мелодия от Моцарт. — Ако заключите вратата, помнете, че съм вътре, и не забравяйте някой ден да ме извадите. — После продължи на себе си: — Изглежда красив.

В края на този век и началото на следващия, бе цинично убеден той, щеше да има безкрайни безсмислени церемонии, които ще се точат с месеци и ще бъдат съчетани с политически кампании, а бойният самолет „М и М“ можеше да се превърне във вдъхновена кулминация. Първото дете на идния век безспорно щеше да се роди на изток, само че този път много по на изток от рая.

Пак погледна чертежите на това оръжие, предназначено за залеза на века, и видя проект, сторил му се естетически несъвършен. В предполагаемата форма липсваха много неща, много неща не достигаха. И докато гледаше чертежите и бъдещето, в което този самолет щеше да лети, не откри поне едничко местенце, където, според изтърканите думи на баща му, той да става за нещо и да преуспява по-сигурно и с по-голямо удовлетворение, отколкото сега. Имаше простор за развитие, но не виждаше особени възможности за това. Сети се за Марлин с нейните астрологически предсказания и карти за таро и отново почувства колко му липсва тя, въпреки че не беше сигурен дали някога й е обръщал повече внимание, отколкото на другите в дългия низ от моногамни връзки. Вече се плашеше, че може би няма бъдеще, че вече е в него, също като баща си, към когото открай време изпитваше смесени чувства. Реши да рискува и да звънне на Марлин.

Напоследък дори брат му Джулиан се затрудняваше да печели парите, които дръзко си бе въобразявал, че е предопределен да изкарва. А и сестра му бе принудена да протака с развода, докато тихомълком опипа почвата и опита да се хване на свободна практика в някоя от юридическите фирми, с чиито съдружници понякога се виждаше.

Баща му щеше да умре. Татко Джон неведнъж бе давал да се разбере, че не очаква да надживее с много началото на двайсет и първи век. А почти през целия си живот Майкъл самонадеяно си бе въобразявал, че баща му ще е вечно жив. Все още имаше това чувство, макар и да знаеше, че не е вярно. Подобни неща никога не се случваха с човешки същества от плът и кръв.

И кой тогава щеше да се грижи за него? Нямаше да има кого да уважава, нямаше да съществува човек, по когото да се равнява и чиито достойнства да останат неопетнени повече от петнайсет минути. Имаше хора, способни да правят големи добрини на другите, например кинорежисьорите и президентът, но толкоз.

Онзи половин милион долара, който баща му се надяваше да му завещае, вече не му се струваше състояние, което ще му стигне до края на дните. Нямаше да може да живее от лихвите, въпреки че девет десети от хората в страната се оправяха и с по-малко. След време нямаше да има нищо и никой, както бе подчертал баща му, никой, който да му помага. Винаги бе възприемал баща си като особняк, като рационално ирационален, нелогично логичен, и невинаги го разбираше.

— Лесно е да побеждаваш в спор като нихилист — казваше той, — защото мнозина, вместо да мислят, изказват смехотворни мнения.

Говореше, без да му мигне окото, за неща като тумора на Юинг, болестта на Ходжкин, болестта на Шарко, преходното исхемично нарушение на мозъчното кръвообращение, остеогенната саркома, обсъждаше на драго сърце, обективно и делово собствената си смърт и Майкъл се чудеше дали се взима на подбив, или се преструва. Невинаги разбираше кога баща му е сериозен и кога — не, кога е прав и кога греши, кога е прав и същевременно греши. Йосарян също признаваше, че самият той невинаги е наясно.

— Моят проблем е — споделяше разкаяно баща му, но в гласа му се долавяше и гордост, — че почти винаги виждам и двете страни на почти всеки въпрос.

И почти винаги преливаше от желание да бъде мил с една или друга жена, и досега бе обладан от мечтата да намери работа, която да му е присърце, и от потребността да бъде, както се изразяваше, „влюбен“. Майкъл така и не намери работа, която да му е присърце — правото за него не беше по-лошо от всичко останало, а изкуството не бе по-добро. Пишеше сценарий, но засега не казваше на баща си. Ала Йосарян май бе напълно прав за едно нещо, най-важното.

— Глупак нещастен — му беше креснал гневно, в разнежено лошо настроение, — докато се усетиш, ще остарееш като мен сега и няма да имаш нищо.

Дори деца, можеше да добави печално Майкъл. Доколкото бе в състояние да прецени, и това го нямаше в картите — нито в картите таро на Марлин, нито в които и да е други. Майкъл отново се взря в проектите пред себе си, придърпа скицника и взе молив. Не завиждаше на хората, изпълнени с желание да работят повече, за да печелят повече, но, ще не ще, се запита отново защо не е като тях.

15

М 2

— Майкъл ти е симпатичен, нали?

— Да, Майкъл ми е симпатичен — отвърна М 2.

— Давай му работа, когато можеш.

— Това и правя. Смятам да работя повече с него върху видеоекраните на автогарата. Ще му платя още една година от следването в колежа по право.

— Не съм сигурен, че иска. Но ти не се отказвай, опитвай.

Всички родители с големи деца, които познаваше, имаха поне едно, за чието мъгляво бъдеще непрекъснато се тревожеха, а мнозина имаха и по две. Майлоу имаше М 2, той — Майкъл.

Раздразнението му се смеси с недоумение, докато преглеждаше новите съобщения от Джери Гафни от агенция „Гафни“. В първото той го съветваше да избере телефонния си секретар вкъщи, имало добри вести от медицинската му сестра и лоши от неговия син за първата му жена. Добрата новина от медицинската сестра бе, че била свободна да излязат вечерта, можели да вечерят или да идат на кино, и че пациентът белгиец в болницата се възстановявал от тежката дизентерия, причинена от добрите антибиотици, предписани му за тежката пневмония, последица от отстраняването на една гласна струна, наложило се заради неуморните усилия, дотук успешни, да му спасят живота. Вторият факс съобщаваше, че той бил одобрен за ипотеката. Йосарян нямаше представа какво означава това.

— Как изобщо е разбрал, че съм тук? — чу се той да разсъждава на глас.

— Мисля, че господин Гафни знае всичко — отговори убедено М 2. — Той наблюдава и нашия факс.

— Плащате ли му за това?

— Все някой го прави, мисля.

— Кой?

— Нямам представа.

— Не те ли интересува?

— Защо да ме интересува?

— Не можеш ли да провериш?

— Трябва да проверя дали мога да проверя.

— Изненадан съм, че нямаш желание да научиш.

— Защо да имам желание?

— М 2, Майкъл ти казва Майлоу. Кое име предпочиташ?

Единственият син на Майлоу се вкисна.

— Предпочитам Майлоу — отговори той задъхан, — въпреки че това е името на баща ми. Но е и мое име, както знаеш. Той ме е кръстил така.

— Защо не си споменавал? — попита Йосарян, обиден от обвинението, подхвърлено му, за да се чувства гузен.

— Срамежлив съм. Майка ми казва, че съм имал заешка душа. Сестрите ми също. Непрекъснато ми натякват да си променя характера, за да съм силен, когато дойде време да поема нещата.

— За да приличаш повече на баща си ли?

— Нямат високо мнение за баща ми.

— На кого тогава? На Уинтъргрийн?

— Него го мразят.

— На мен?

— И теб не те обичат.

— На кого тогава?

— Не се сещат за човек, който да е достатъчно добър.

— Нека да те питам — рече Йосарян, — още ли притежавате онази фирма за организиране на тържества?

— Май да. Тя е и твоя. Всички имат дялове.

Фирмата за организиране на тържества „М и М“ беше най-старата от този род в историята на страната, водеше началото си от усилията на Майлоу като завеждащ офицерския стол на ескадрилата през Втората световна война, когато той бе измислил плодотворната неразгадаема финансова стратегия да купува в Малта пресни италиански яйца от Сицилия за седем цента едното и да ги продава в офицерския стол в Пианоза по пет цента с добра печалба, която, както твърдеше, увеличавала основните запаси на ескадрилата, където всеки имал дял, подобрявала качеството на живота и жизненото равнище на всички, или пък купуваше шотландско уиски за Малта от производител в Сицилия, като заобикаляше посредниците.

— М 2 — каза Йосарян и си спомни, че е забравил. Нямаше желание да го наскърбява. — Как искаш да те наричам, когато си тук с баща си? Двама Майлоувци сигурно ще се окажете с един повече, а може би и с двама.

— Трябва да проверя.

— Наистина ли не знаеш, дори това?

— Не мога да реша — гърчеше се М 2. Ръцете му станаха алени от стискане. Очите му също почервеняха. — Не мога да взема решение. Помниш последния път, когато се опитах.

Едно време, доста отдавна, точно преди Йосарян да иде и да моли Майлоу да отърве Майкъл от войната във Виетнам, много по-младият М 2 се бе опитал да вземе самостоятелно решение по въпрос от съдбоносна важност. Смяташе хрумването си за великолепно — да се отзове на повика на това, което, както му втълпяваха, било негова родина, и да иде доброволец в армията, за да избива азиатски комунисти в Азия.

— И дума да не става! — отсече майка му.

— Можеш да служиш на своята държава и по-добре — отвърна по-предпазливо баща му, — като провериш кого наборните комисии не набират, така ще разбереш от какви хора наистина има нужда. Ние ще имаме грижата.

Двете години и половина, които М 2 бе прекарал в богословското училище, бяха оставили отпечатък за цял живот и му бяха натрапили патологично отвращение към всичко духовно, както и страх и недоверие към всички мъже и жени, които не пушат, не пият, не псуват, не носят грим, не се разхождат поне малко разголени, не правят мръсни шеги, усмихват се прекалено дори когато не е казано нищо смешно, усмихват се, когато са сами, и проявяват дълбока блажена вяра в тази добродетел, хигиената и в чувството за собствено достойнство, на каквото според тях имат право само те и което според М 2 беше злонамерено и отблъскващо.

Така и не се ожени, а жените, с които общуваше, бяха горе-долу все на негова възраст, обличаха се скромно в плисирани поли и официални блузи, почти не употребяваха грим, бяха свенливи, безцветни и бързо си отиваха.

Колкото и да се мъчеше, Йосарян все не можеше да се отърве от подлото подозрение, че М 2 спада към категорията самотни отмъстителни мъже, от които, общо взето, се състоеше по-малко шумната от двете основни категории постоянни клиенти на проститутки, мяркащи се в неговия жилищен небостъргач — качваха се с асансьорите, за да търсят сексуална утеха в пищния храм на любовта горе, или слизаха долу в утробата на сградата, където имаше три-четири не толкова престижни салона за масаж, разположени в сутерена, под няколкото неспециализирани кина на първия подземен етаж, точно под тротоара.

Майкъл вече бе подхвърлил игриво на Йосарян как му се струвало, че М 2 притежава всички типични черти на серийния сексуален убиец — бил бял.

— Когато ходихме на автогарата — сподели той, — М 2 зяпаше само жените. Според мен не ги различава от травеститите. И баща му ли е такъв?

— Майлоу знае какво е проститутка и не одобряваше, че се влачим след тях. Винаги е бил целомъдрен. Съмнявам се, че знае какво е травестит или че ако разбере, ще види някаква разлика.

— Защо ме попита дали още притежаваме фирмата за организиране на тържества? — поинтересува се М 2.

— Може да се отвори работа. Ето тази сватба…

— Добре, че я спомена. Щях да забравя. Мама иска да говоря с теб за нашата сватба.

— Това не е твоя сватба — поправи го Йосарян.

— Сватбата на сестра ми. Мама иска тя да се омъжи, и то в музея за изобразително изкуство „Метрополитън“. Очаква да го уредиш. Знае, че си в АКАКАММА.

Йосарян бе искрено учуден.

— И венчавката ли?

— Правено ли е досега?

— Самата венчавка ли? Не, доколкото знам.

— Кой познава членовете на Управителния съвет?

— Аз съм в АКАКАММА. Но може да се окаже невъзможно.

— Мама няма да се примири. Тя казва — чета факса й, — че ако не можеш да се справиш с това, значи не те бива за нищо.

Йосарян поклати добродушно глава. Беше всичко друго, но не и обиден.

— Ще струва пари, а и трябва време. Мен ако питаш, като начало би трябвало да направите на музея дарение от десет милиона долара.

— От два долара ли? — попита М 2 сякаш наизуст.

— Десет милиона долара.

— Стори ми се, че чух два.

— Казах десет. За построяването на още едно ново крило.

— Можем да го уредим.

— И без връзки.

— С връзки ли?

— Казах, без връзки, макар че, естествено, ще има връзки. Баща ти е специалист по връзките. Всъщност не сте кореняци нюйоркчани, а онези там не приемат просто така десет милиона от всеки срещнат.

— Не можеш ли да ги убедиш да ги приемат?

— Мисля, че ще мога. Но пак няма гаранция.

— Има сигурна гаранция ли?

— Няма никаква гаранция — поправи го пак Йосарян. — Май вие с баща ти чувате избирателно.

— Старателно?

— Да. И трябва да бъде екстравагантно.

— Арогантно?

— Да. Екстравагантно. Трябва да е много разточително и със замах, за да попадне във вестниците и в списанията за висша мода.

— Мисля, че те искат точно това.

— Може да се отвори възможност, за която още не знаят — заяви накрая Йосарян. — Сватбата, за която ти споменах, ще бъде на автогарата.

М 2 подскочи, точно както бе очаквал Йосарян.

— Какво е хубавото там? — заинтересува се той.

— Оригинално е, Майлоу — отвърна Йосарян. — Музеят вече не задоволява някои хора. А автогарата е точно място като за Максънови.

— Максънови ли?

— Оливия и Кристофър.

— Големият индустриалец?

— Който не е стъпвал във фабрика и който никога не е виждал изделие, произведено от някоя негова фирма, с изключение може би на кубинските пури. Помагам на Максънови в материално-техническото осигуряване — поясни небрежно той. — Естествено, всички медии ще го отразят. Ако не успеем да наемем музея, автогарата става ли?

— Трябва да питам мама. Така изведнъж…

— Щом е добро за Максънови — подмамваше го Йосарян, — а покрай тях и за кмета, кардинала, дори може би за Белия дом…

— Това би могло да промени нещата.

— Разбира се, вие няма да сте първите.

— А може ли да бъдем?

— Не може да бъдете първи, освен ако сестра ти не се омъжи за онази племенница на Максънови или пък не решите да направите двойна сватба. Ако майка ти иска, ще поговоря с Максънови.

— А какво ще правиш с проститутките на автогарата? — попита М 2 и го погледна под око.

Бялото пламъче, проблеснало в сивите очи на М 2, докато той изричаше думата „проститутки“, за миг преобрази лицето му и той се превърна в ненаситен мъж, преливащ от желание да обладава.

Йосарян отговори, както според него бе най-уместно.

— Използвай ги и не се помайвай — отвърна небрежно той. — Колкото ти душа иска. Полицията ще ти бъде задължена. Възможностите са безкрайни. Но на музея гледам трезво. Баща ти продава разни неща, Майлоу, а това не е изискано.

— Мама го мрази заради това.

— Но живее в Кливланд. Кога ще се омъжва сестра ти?

— Когато кажеш.

— Това ни дава простор. За кого ще се омъжва?

— За когото трябва.

— Това може да го разшири.

— Мама ще иска ти да съставиш списъка на поканените. Не познаваме никого тук. Всичките ни най-близки приятели живеят в Кливланд и повечето не могат да дойдат.

— Защо не го направите в музея в Кливланд? Тогава най-близките ви приятели ще могат да дойдат.

— По-скоро ще поканим вашите непознати. — М 2 внимателно се настани пред компютъра. — Ще изпратя факс на мама.

— Не можеш ли да й се обадиш по телефона?

— Тя не разговаря с мен по телефона.

— Провери дали е съгласна на някой от Максънови — посъветва го Йосарян, беше му хрумнала нова дивотия. — Може да им се намира някой в излишък.

— Ще приемат ли някой от Майндърбайндърови?

— Ще се ожениш ли за някое момиче на Максънови, ако разполагат само с момиче?

— А те дали ще ме искат? С тази адамова ябълка.

— Има голяма вероятност да те одобрят дори с тази адамова ябълка, щом се бръкнеш с десет милиона за още едно ново крило.

— Как ще го нарекат?

— Крило „Майлоу Майндърбайндър“, разбира се. А може би „Храмът на Майлоу“, ако ти харесва повече.

— Сигурен съм, че ще предпочетат това — предположи М 2. — Пък и ще бъде подходящо. Нали знаеш, през войната баща ми е бил халиф на Багдад.

— Знам — каза Йосарян. — И имам на Дамаск. Бях с него и където и да отидехме, го приветстваха.

— Какво ще сложат в това крило на музея?

— Каквото им дадеш или нещо от хранилището. Имат нужда от повече пространство за по-голяма кухня. Със сигурност ще сложат няколко от чудесните статуи на баща ти в онези каменни жертвеници, аленеещи от човешка кръв. Чакам да ми съобщиш тези дни.

А когато М 2 заудря малко по-бързо по клавишите, Йосарян се отправи към кабинета си, за да уреди по телефона някои свои неща.

16

ГАФНИ

— Тя иска още пари — изтърси Джулиан без заобикалки.

— Няма да ги получи — отвърна Йосарян не по-малко безцеремонно.

— На колко? — заяде се синът му.

— Джулиан, нямам намерение да се обзалагам с теб.

— Ще я посъветвам да заведе дело — намеси се дъщеря му, съдийката.

— Ще го загуби. Щеше да има достатъчно пари, ако не бе наемала онези частни детективи.

— Кълне се, че не ги е наемала — каза другият син, Ейдриън, козметикът химик без диплома, чиято жена бе посещавала образователните курсове за възрастни, обучавани на агресивен подход към живота, а след това бе стигнала до извода, че всъщност не е толкова щастлива, колкото си е мислела.

— Но може да ги е наел нейният адвокат, господин Йосарян — каза господин Гафни, когато Йосарян му се обади да го осведоми за последните новини.

— Нейният адвокат твърди, че не е.

— Господин Йосарян, адвокатите са известни с това, че лъжат. От осемте души, които ви следяха, Йо-Йо…

— Казвам се Йосарян, господин Гафни. Господин Йосарян.

— Очаквам това да се промени — каза Гафни, без да променя дружелюбния си тон, — след като вече се познаваме и бързо се сприятелихме. Между другото, господин Йосарян — липсваха угоднически нотки, — имам добри новини за вас, много добри новини и от двете служби за проверка на дълговете. Справяте се чудесно с изключение на един закъснял чек за издръжката на първата ви жена и случайно закъснял чек, пак за издръжка, на втората ви жена, но има една неплатена сметка за осемдесет и седем долара и шейсет и девет цента в магазина на дребно за покойници, по-рано известен като „Елегантната жена“, който е или е бил включен в параграф 11.

— Дължа осемдесет и седем долара на магазин с името „Елегантната жена“?

— И шейсет и девет цента — каза господин Гафни, винаги стремящ се към точност. — Жена ви Мариан може да ви потърси отговорност за този разход, когато спорът се изясни окончателно.

— Жена ми не се казва Мариан — уведоми го Йосарян, след като помисли, за да е сигурен, че не греши. — Нямам жена на име Мариан. Нито една.

— Опасявам се, че грешите, господин Йосарян — отвърна гальовно господин Гафни. — Хората често се объркват в съпружеските си спомени.

— Изобщо не съм се объркал — сопна се Йосарян настръхнал. — Не съм имал жена на име Мариан Йосарян. Ако не вярвате, можете да проверите. Има ме в „Кой кой е“.

— Според мен Законът за свобода на информацията е много по-надежден източник и непременно ще проверя, ако не за друго, то за да разведря атмосферата помежду ни. А през това време… — Настъпи мълчание. — Мога ли вече да ви наричам Джон?

— Не, господин Гафни.

— Всички останали съобщения са от финансово естество, можете да получите ипотеката, когато пожелаете.

— Каква ипотека? Господин Гафни, не искам да проявявам неуважение, но категорично заявявам, че нямам представа за какво говорите. Каква ипотека?

— Живеем в тежки времена, господин Йосарян, и понякога случайността ни връхлита твърде бързо.

— Говорите като собственик на погребално бюро.

— Говоря, разбира се, за заем за недвижима собственост срещу ипотека. За къща в провинцията или на океана, а защо не за много по-хубав апартамент тук, в центъра на града.

— Нямам намерение да си купувам къща, господин Гафни — отвърна Йосарян. — Не съм се замислял и за апартамент.

— Тогава може би е време да се замислите, господин Йосарян. Понякога сеньор Гафни знае най-добре. Цените на недвижимите имоти само ще растат. Земята на планетата няма да става повече, както повтаряше баща ми, а в края на краищата той направи пари. Всичко, което ни е нужно за молбата, е проба от вашата ДНК.

— Моята ДНК ли? — повтори Йосарян с озадачен мозък. — Признавам, че съм смаян.

— Това е вашата дезоксирибонуклеинова киселина, господин Йосарян, и в нея се съдържа пълният ви генетичен код.

— Знам, по дяволите, че това е дезоксирибонуклеиновата ми киселина! Знам и какво прави тя.

— Никой не е в състояние да я фалшифицира. Тя доказва, че вие сте вие.

— Кой друг бих могъл да бъда?

— Напоследък институциите, които отпускат заеми, са много внимателни.

— Господин Гафни, откъде ще взема проба от моята ДНК, за да я представя заедно с молбата за заем за къща, за която нямам представа, че съм искал да купувам?

— Дори в Ийст Хамптън ли? — започна да го съблазнява Гафни.

— Дори в Ийст Хамптън.

— Там цените сега са изгодни. И ще се заема вместо вас с ДНК.

— Как ще я вземете?

— Чрез Закона за свобода на информацията. ДНК е вписана в досието заедно с вашата сперма и номера на обществената ви осигуровка. Мога да получа заверено фотокопие…

— От спермата ми ли?

— От вашата дезоксирибонуклеинова киселина. Клетката на спермата е просто средство за пренасяне. Важни са само гените. Ще взема фотокопие на вашата ДНК, когато сте готов с молбата. Оставете на мен, аз ще уредя всичко. Всъщност имам още добри новини. Един от господата, които ви следят, не е.

— Няма да се поддам на шегите ви.

— Не виждам никакви шеги.

— Искахте да кажете, че не е господин или че не ме е следил?

— Пак не виждам шега. Не следи вас. Следи един или неколцина от другите, които ви следят.

— Защо?

— Ще трябва да отгатнем. Точно този пасаж е зачеркнат в досието, получено според Закона за свобода на информацията. Вероятно за да ви предпазят от отвличане, мъчения, убийство или може би просто за да установят какво установяват другите за вас. Има хиляди причини. А правоверният евреин — извинете, вие евреин ли сте, господин Йосарян?

— Асириец съм, господин Гафни.

— Да. Та правоверният евреин, дето се навърта пред вашата сграда, наистина е правоверен евреин и живее в квартала ви. Но освен това е от ФБР и не му убягва нищо. Така че бъдете предпазлив.

— Какво иска от мен?

— Питайте него, ако желаете. Сигурно просто се разхожда, ако не е там със задача. Знаете що за хора са. Може пък да не е заради вас. В сградата ви има тайна квартира на ЦРУ, замаскирана като тайна квартира на ЦРУ, има бюро на Управлението за обществено осигуряване, да не говорим за публичните домове, проститутките и другите търговски служби. Опитайте се да се придържате към номера на обществената си осигуровка. Никога не е излишно да сме предпазливи. Предпазливостта, както сеньор Гафни казва на своите приятели, е по-добрата страна на храбростта. Не се страхувайте. Сеньор Гафни ще ви държи в течение. Много е услужлив.

Йосарян поиска да вземе отношение.

— Господин Гафни, кога мога да ви видя? Боя се, че настоявам.

За миг по линията се чуха сподавен смях и кискане, примесени с едва доловимо самодоволство.

— Вече сте ме виждали, господин Йосарян, но не сте забелязали, нали?

— Къде?

— На автогарата, когато слязохте долу с господин Макбрайд. Гледахте право към мен. Бях с бежово едноредно вълнено сако рибена кост на тъмночервени тънки райета, с кафяви панталони, светлосиня швейцарска риза от много тънък египетски памук, вратовръзка в наситено червеникавокафяво и чорапи в същия цвят. Имам лек слънчев загар, темето ми е плешиво, а отстрани имам черна коса, подстригана много късо, много тъмни вежди и очи. Имам благородно чело и добре очертани скули. Не ме познахте, нали?

— Как бих могъл да ви позная, господин Гафни? Никога не съм ви виждал.

Отново се чу тихият смях.

— А, виждали сте ме, господин Йосарян, и то неведнъж. Пред ресторанта на хотела, след като бяхте вътре с господин и госпожа Бийч, подир сбирката на АКАКАММА в музея за изобразително изкуство „Метрополитън“. Пред погребалното бюро „Франк Камбъл“ от другата страна на улицата. Помните ли червенокосия мъж с бастуна и зелената раница на гърба, до униформения пазач на входа?

— Вие червенокосият с раницата ли бяхте?

— Не, униформеният пазач.

— Били сте дегизиран?

— И сега съм дегизиран.

— Май не ви разбирам, господин Гафни.

— Може да е шега, господин Йосарян. В моята професия това често се използва. Следващата сигурно ще бъде по-сполучлива. И ако питате мен, трябва да се обадите на вашата медицинска сестра. Днес тя е дневна смяна и е свободна за вечеря. Може да доведе и приятелката си.

— Съквартирантката ли?

— Не, не госпожица Кур.

— Казва се госпожица Мур — укори го ледено Йосарян.

— Вие я наричате госпожица Кур.

— Вие ще я наричате госпожица Мур, ако искате и занапред да работите за мен. Господин Гафни, не се бъркайте в личния ми живот.

— Тъжно ми е да ви го кажа, но вече никой живот не е личен.

— Господин Гафни, кога ще се срещнем? — настоя Йосарян. — Искам да ви погледна в очите и да видя с кого, по дяволите, си имам работа. Трудно се оправям с вас, господин Гафни.

— Убеден съм, че нещата ще се променят.

— Не съм сигурен. Мисля, че не сте ми симпатичен.

— И това ще се промени, след като поговорим в Чикаго.

— В Чикаго ли?

— Когато се срещнем на летището и разберете, че съм човек, на когото можете да се доверите, че съм верен, полезен, внимателен и приятен. Така по-добре ли е?

— Не. Няма да ходя в Чикаго.

— Сигурен съм, че ще отидете, господин Йосарян. Вече можете да направите резервациите.

— Какво ще правя в Чикаго?

— Ще смените самолета.

— Закъде?

— За да се върнете. От Кеноша, щата Уисконсин, след като посетите госпожа Тапман. Вероятно ще решите да продължите направо за Вашингтон, за да се срещнете с господин Майндърбайндър, с господин Уинтъргрийн, а може би и с Нудълс Кук.

Йосарян въздъхна.

— Значи вече знаете всичко за мен?

— В работата си чувам разни неща.

— За кого другиго работите, когато чувате разни неща за мен?

— За всеки, който ми плаща, господин Йосарян. Не дискриминирам никого. Вече имаме закони против дискриминацията. Нямам любимци. Винаги съм обективен и не правя разлика между хората. Отвратително е да правиш разлика. А и несправедливо.

— Господин Гафни, аз още не съм ви плащал. Не съм получавал сметки, не сме обсъждали и възнаграждение.

— Доверието във вас е стабилно, ако може да се вярва на агенциите, проучващи доверието, и вие можете да получите ипотеката, когато пожелаете. Предлагат се чудесни вили с парцели на брега на езера в Ню Йорк, Кънектикът и Ню Джърси, освен това има добри имоти край брега в Санта Барбара, Сан Диего и Лонг Айланд. Ако искате, ще ви помогна с формулярите за ипотеката, както и с ДНК. Сега времето е подходящо за ипотеки и още по-подходящо за купуване.

— Не искам ипотеки и не искам да купувам имоти. А каква беше тази приятелка, за която споменахте преди малко?

— На вашата медицинска сестра ли?

— Нямам медицинска сестра, по дяволите. В чудесно здраве съм, ако още следите разговора, и тя вече ми е само приятелка. Мелиса.

— Медицинска сестра Макинтош — възрази сухо господин Гафни. — Аз чета досиетата, господин Йосарян, а досиетата никога не лъжат. В тях може да има грешки, те може да са остарели, но никога не лъжат. Неодушевени са, господин Й.

— Не смейте да ме наричате така!

— Те не могат да лъжат, винаги са официални и достоверни, дори когато грешат или си противоречат. Нейна приятелка е медицинската сестра в залата за следоперативно възстановяване и вие изразихте желание да се запознаете с нея. Казва се Уилма, но хората са склонни да я наричат ангелче или сладурче, особено пациентите, излезли от упойка след операция, а и двама-трима лекари, които от време на време имат интересната амбиция да й бръкнат в гащите, както се изразяват те, а не аз. Сигурно е някакъв медицински термин. Може би ще дойде и госпожица Мур.

— Госпожица Мур ли? — Йосарян бе зашеметен, струваше му се, че става все по-трудно да продължи. — Коя е тази госпожица Мур, по дяволите?

— Вие я наричате Кур — напомни му Гафни, като понижи укорно тон. — Извинете, че ви разпитвам, господин Йосарян. Но от известно време нашите подслушвачи не са засекли звуци на сексуална активност във вашия апартамент. Добре ли се чувствате?

— Правя го на пода — поясни спокойно Йосарян, — под климатичната инсталация, както ме посъветвахте, и във ваната под течаща вода.

— Успокоихте ме. Бях започнал да се тревожа. А сега наистина трябва да се обадите на госпожица Макинтош. В момента телефонът й дава свободно. Тя получи тревожни новини за кръвната картина на белгиеца, но, изглежда, гори от желание да ви види. Дори бих предрекъл, че независимо от разликата във възрастта…

— Господин Гафни?

— Извинете. А Майкъл почти приключва и се готви да се връща, в случай че забравите.

— И това ли виждате?

— Виждам, господин Йосарян. Това е и жизненоважно за моята работа. Облича си сакото и скоро ще се прибере с първите рисунки на новото крило на Майлоу Майндърбайндър. Нали ще позволите на сеньор Гафни тази малка шега? Според мен ще ви се стори по-смешна от първата.

— Признателен съм ви… Джери — каза Йосарян, вече без капка съмнение, че с господин Гафни си е сложил таралеж в гащите.

Запази враждебния сарказъм за себе си.

— Благодаря… Джон. Радвам се, че вече сме приятели. Ще се обадиш ли на сестра Макинтош?

— Още ли няма скъпо бельо? — заяде се Мелиса, когато той й се обади. — Няма ли Париж, Флоренция?

— За довечера използвай твоето — пошегува се на свой ред Йосарян. — Трябва още известно време да проверяваме дали ставаме един за друг, преди да поемем на пътешествие. И доведи съквартирантката си, ако иска.

— Можеш да я наричаш Анджела — каза язвително Мелиса. — Знам какво си правил с нея. Каза ми всичко.

— Много лошо — рече той, донякъде изненадан. Разбра, че с тези двечките трябва да внимава. — Тя пък ми разказа всичко за теб — премина в контраатака Йосарян. — Сигурно е същински кошмар. Защо не отидеш в манастир? Антисептичните ти страхове са почти невероятни.

— Не ме е грижа — отвърна Мелиса с нотка на фанатична решителност. — Работя в болница и гледам болни. Няма да рискувам повече с херпеси, СПИН и дори хламидии, вагинит, стрептококи в гърлото и всичко останало, което вие, мъжете, обичате да разнасяте. Знам това-онова за болестите.

— Прави каквото искаш. Но доведи другата си приятелка. Онази, дето работи в залата за следоперативно възстановяване. Сигурно ще започна да се сприятелявам с нея.

— Уилма ли?

— Викат й ангелче и сладурче, нали?

— Само докато се възстановяват.

— Значи и аз ще се възстановявам. Мисля за бъдещето.

ШЕСТА КНИГА

17

СА̀МИ

КОЛЕЛА СЪС СВОБОДНО ОКАЧВАНЕ.

Едва ли познавам повече от десетина души от едно време, които не са забравили автомобилните реклами с колелата със свободно окачване, защото според мен едва ли има и толкова, които още да са живи. Никой от тях вече не живее в Кони Айланд, дори в Бруклин. Всичко това е минало, изчезнало е, ако не се броят дъсчената пътека на плажа, самият плаж и океанът. Живеем в небостъргачи като този, в който съм аз сега, или в предградия, на огромни разстояния от Манхатън, като Лу и Клер, или в селища за пенсионери в Уест Палм Бийч, щата Флорида, като брат ми и сестра ми, или ако сме по-богати, в Бока Рейтън и Скотсдейл, щата Аризона. По-голямата част от нас се замогнахме много повече, отколкото сме си мислели или пък са мечтаели нашите родители.

Вечен сапун.

Лош дъх — помагаме.

Мая „Флайшман“ срещу акне.

Паста за зъби „Ипана“ за усмивката на красотата и „Сал Хепатика“ за усмивката на здравето.

Когато природата забравя, спомни си за „Екс-Лакс“.

Пепси-кола триста грама,

туй е щастие голямо.

Двойно дават за петак,

пепси-кола пийте пак.

Въпреки оригиналната рекламна песничка по радиото, според която „Триста грама, брей, че много“, по онова време никой от нас, всезнайковците в Кони Айланд, не вярваше, че новата напитка пепси-кола ще издържи конкуренцията с далеч по-предпочитаната кока-кола, позната и обичана, в леденостудени, по-малки запотени зеленикави стъклени бутилки с вдлъбнати ивички по повърхността, които лепнеха като благ мехлем по всякакви длани, малки и големи. Днес ми се струват еднакви на вкус. Двете фирми станаха по-могъщи, отколкото би трябвало да позволяваме на което и да е предприятие, а тристамилилитровата бутилка е поредното изчезнало удоволствие от миналото. Днес никой няма да седне да продава само за петак цели триста милилитра от масова безалкохолна напитка, а и никой освен мен вероятно няма да иска да ги купи.

Взимаха по два цента „депозит“ за малка бутилка от сода, пет цента за по-големите, които вървяха по десет цента заедно с газираната вода, и всички в семействата от квартала на Трийсет и втора западна улица в Кони Айланд водеха точна сметка за стойността на тези празни бутилки от сода. По онова време за два цента можеха да се купят ценни неща. Като деца понякога ходехме на плажа да изравяме съкровища от депозитни бутилки. Връщахме ги в сладкарницата на Стейнбърг на моята улица, на ъгъла на Сърф авеню, и веднага щом научихме покера или двайсет и едно, играехме с монетите на пари или моментално ги пръсвахме за лакомства. За два цента можеше да се купи голямо блокче шоколад „Нестле“ или „Хърши“, шепа солени хрупкави бисквити, замразени кифлички или през есента парче халва, по която по едно време всички бяхме луди. Пет цента струваха „Милки Уей“, кока-колата, „Мелорол“ или „Ескимо Пай“, хотдогът в бакалницата на Розенбърг на Мърмейд авеню или при Нейтън на километър и половина, в увеселителния парк, или едно возене на въртележката. Вестниците вървяха по два цента. Когато бащата на Роби Клайнлайн работеше в парка „Стийпълчейс“ на Тилю, влизахме гратис и с няколко цента можехме да спечелим кокосов орех на стрелбището с панички. Научихме се как става. Тогава цените бяха по-ниски, доходите също. Момичетата скачаха на въже, играеха на дама и на камъче. Ние пък се боксирахме на круша и играехме на топка, свирехме на устни хармонички и пищялки. По здрач след вечеря понякога играехме на тротоара на сляпа баба, родителите ни гледаха и всички знаехме, а родителите го виждаха, че ние, недотам слепите момчета, използвахме играта главно за да опипаме наболите гърдички на момичетата, щом хванехме някое и се правехме, че не можем да го познаем. Това беше още преди ние, момчетата, да започнем да онанираме, а на момичетата да им дойде първият мензис.

Рано сутрин всеки делничен ден всички бащи в квартала, а и всички братя и сестри, вече завършили училище, излизаха безшумно от жилищата и се насочваха към спирка Нортънс Пойнт на Рейлроуд авеню, откъдето трамваят ги откарваше на Стилуел авеню, при надземната последна спирка на четирите линии на метрото с различен маршрут, свършващи в Кони Айланд, и с вагоните на метрото те отиваха в центъра, на работните си места, аз пък, когато бях едва на седемнайсет и половина, ходех да обикалям с дипломата от гимназията бюрата по труда в Манхатън с плахата надежда да си намеря работа. Мнозина изминаваха пеш двата километра до метрото, за да се поразтъпчат или да спестят петте цента. Вечер, в най-натоварения час, се прибираха, капнали от умора. През зимата вече бе тъмно. А повечето вечери, от късна пролет до ранна есен, баща ми ходеше сам на плажа с неизменната си усмивка и с пухкава хавлия и кърпа, преметната през раменете, за да се топне или да поплува за отмора, понякога оставаше там до здрачаване и вкъщи всички ни завладяваха страховете на мама, че този път наистина ще се удави, ако някой не отиде бързо да го прибере.

— Върви да го доведеш — нареждаше мама на някой от нас, който бе най-близо до нея. — Кажи му да се прибира за вечеря.

Това вероятно бе единственият час през деня, когато той можеше да се наслади на самотата и да помисли над надеждите, породени от тези блажени минути и озарили загорялото му лице с ведра усмивка. Тогава всички бяхме в чудесно здраве и може би това наред с другото го обнадеждаваше. Той имаше работа. Имаше еврейския си вестник и двамата с мама си имаха любима музика, най-вече Пучини, която слушаха по радиото — по „Телефонният час на Бел“, по „Симфония в ефира на Ен Би Си“, по радиостанцията на „Ню Йорк Таймс“ и както обявяваше говорителят, по „Радиостанцията на град Ню Йорк, където седем милиона живеят в мир и разбирателство и се радват на благата на демокрацията“.

В музиката стигнах по-далеч от тях — от Каунт Бейзи, Дюк Елингтън и Бени Гудман до Бетховен и Бах, камерна музика и клавирни сонати, а сега отново Вагнер и Малер.

А Хитлер и храбрите му щурмоваци искаха да ни избият до крак.

Четирийсетчасовата работна седмица бе голямо постижение в социалната реформа и бе въведена малко след като започнах работа, така че все пак успях да я оценя, тя бе и стъпка към по-добър живот, който моите деца и внуци възприемат като нещо, разбиращо се от само себе си. Те са доведени деца, защото Гленда вече си бе оперирала тръбите, когато се запознахме. Изведнъж се оказа, че всички сме се хванали на работа, където в събота се почива. В петък вечер можехме да стоим до късно. Цели семейства почивахме цяла събота и неделя. Минималната надница и законите за детския труд бяха други благини, дошли от Франклин Делано Рузвелт и неговия „Нов курс“, макар че този курс ми се струваше доста мъгляв. Чак в колежа научих, че навсякъде в мините и фабриките в индустриалния западен свят децата на дванайсет години, че и на по-малко, открай време са били принуждавани да работят по дванайсет и повече часа на ден, и чак когато отидох в армията и започнах да общувам с хора, които не бяха от Кони Айланд, разбрах колко различно произнасяме ние в нашия квартал някои думи.

По онова време минималната надница бе двайсет и пет цента на час. Когато Джоуи Хелър, дето живееше в блока от другата страна на улицата, порасна, извади си трудова книжка и на шестнайсет се хвана в „Уестърн Юниън“, където четири часа на ден разнасяше след училище телеграми из центъра, всеки петък той се прибираше с по пет долара — седмичната надница. Почти не пропускаше да си купи на старо поредната грамофонна плоча за клубчето на Сърф авеню, което вече бе отворило врати и където се научихме да танцуваме линди хоп, пушехме и опипвахме момичетата в задната стая, ако все пак извадехме късмет да ги прилъжем или да ги убедим да дойдат с нас дотам. Моят приятел Лу Рабиновиц, другият му приятел Лио Уейнър и още неколцина смелчаци вече ги чукаха по канапетата, а и другаде. Бащата на Джоуи Хелър беше починал и брат му и сестра му, които бяха по-големи, също работеха, когато намереха къде, главно на непълен работен ден в „Улуърт“, а през лятото — на плажа, на сергиите за замразен крем и хотдог. Майка му, която като момиче е била шивачка, сега помагаше на майка ми, стесняваше и отпускаше рокли, скъсяваше и удължаваше подгъви, обръщаше износените яки на ризите за местната пералня май за по два-три цента едната, най-много да е било за пет.

Така я караха. Джоуи също искаше да става писател. Именно от него чух за пръв път вариацията върху песничката от радиорекламата на пепси-кола. Помня първия куплет и на друга пародия, която той направи на нашумяла песен, стигнала почти върха в класацията на „Лъки Страйк“ — и днес можете да я чуете в записите на някои от по-добрите певци от онова време.

Пламък лумне ли във взора

и с ципа ти се тя пребори,

любов цъфти в моминското сърце.

Жалко, че не я помня по-нататък. Джоуи си мечтаеше да пише комедийни скечове за радиото, киното и театъра. И аз мечтаех да ги пиша заедно с него, а също някой ден разкази, които да са толкова хубави, че да ги публикуват в списание „Ню Йоркър“ или някъде другаде, все едно къде. Заедно се потяхме над смешните пиески за скаутския ни отряд, отряд №148, а по-късно, вече по-големи, за забавите в клуба, където взимахме по десет цента или четвърт долар вход от хората от десетина други клуба в Кони Айланд и Брайтън Бийч, а момичетата пускахме гратис. Помня, една от скаутските ни пиеси, „Мъките и патилата на Тоби Новака“, бе толкова смешна, че ни помолиха да я повторим на една от редовните петъчни забави в нашето начално училище, НУ 188. Джоуи също отиде във военновъздушните сили, стана офицер и командир на самолет и също преподаваше в колеж в Пенсилвания. Но вече не беше „Джоуи“, аз вече не бях „Са̀ми“. Той беше Джо, аз — Сам. Бяхме по-малки, отколкото си въобразявахме, ала вече не бяхме хлапета. Но спомни ли си за едно време, Марвин Уинклър продължава да му вика Джоуи, а за мен си мисли като за Са̀ми.

„Те се засмяха, когато седнах на пианото.“

Тази реклама бе и вероятно си остава най-успешната пряка рекламна кампания по пощата, организирана някога. Попълвахме фиш и получавахме плик с инструкции, в които ни гарантираха, че с десетина лесни урока сме щели да се научим да свирим на пиано. Имаше полза, разбира се, ако човек имаше като Уинклър пиано, макар че на него хич не му се учеше да свири.

Производителят ни убеждаваше, че в бъдещето ни имало кола марка „Форд“ и край Мексиканския залив и при знака с летящото червено конче по бензиностанциите вече се намирал специален бензин за автомобили със свободно окачване, каквито още не можехме да си позволим. „Лъки Страйк“ означаваше първокачествен тютюн в ония времена на колела със свободно окачване и хората търсеха „Филип Морис“, бяха готови да изминат цял километър за „Камъл“ и другите цигари и пури, които докараха на баща ми рак на белите дробове, плъзнал и в черния дроб и мозъка и довършил го за нула време. Беше на възраст, когато си отиде, но Гленда съвсем не беше стара, когато бе покосена от рак на яйчниците и почина точно трийсет дни след като й сложиха диагнозата. Започна да й призлява от най-различни неща, след като Майкъл се самоуби, и днес можем да предположим, че се е поболяла от стреса. Именно тя намери Майкъл. Имаше едно чепато дърво в задния двор на къщата, която бяхме наели за лятото на Файър Айланд, и той се бе обесил на него. Аз отрязах въжето — знаех, че не бива, но го отрязах, за да не се люшка и да не плаши нас, жените и децата от съседните къщи цели два часа, докато дойдат полицията и съдебният лекар.

Долар на час… миля в минута… сто на седмица… сто мили в час, еха!

Всичко това бе възможно. Знаехме, че съществуват коли, които вдигат толкова, и всички в Кони Айланд имахме роднини, които живееха другаде, бяха по-заможни от нас и имаха коли, които изминаваха по миля, че и повече в минута. Нашите роднини живееха най-вече в Ню Джърси, в Патърсън и Нюарк и през лятото в неделя пристигаха с колите си, за да идат на плажа до въртележката, а понякога чак до „Стийпълчейс“, да се пекат или да се къпят в океана. Оставаха за вечеря — мама обичаше да готви, а сестра ми й помагаше — и им поднасяхме панирани телешки котлети с хрупкави пържени картофи, мама ги правеше страхотно, да си оближеш пръстите, за да ги нагости „като хората“. Всички се домогваха до държавна служба заради заплатата, сигурната чиста работа, отпуските и пенсиите, а и защото на такива служби назначаваха и евреи, и който станеше държавен служител, бе смятан за човек с професия. Можел съм да започна като помощник-печатар в печатницата на американското правителство, прочете по-големият ми брат в някакъв вестник на държавните служби, после да стана печатар с начална заплата шейсет долара седмично — това правело по долар, че и повече, на час — след като приключело обучението. Но трябвало да живея и да работя във Вашингтон, а никой от нас не беше убеден, че заради това си струва да напускам дома. По-приемливо ни се виждаше да стана, макар и за по-малко пари, помощник-ковач във военната корабостроителница в Норфолк край Портсмут, щата Вирджиния, заедно с цяла тайфа момчета от Кони Айланд, които също работеха там, докато стана на деветнайсет и видим дали войната ще свърши и дали ще ме вземат в армията или флота. Разправяха, че на Банк стрийт №30 в Норфолк, докъдето от Портсмут се стигаше с ферибот, имало бардак, публичен дом, но така и не събрах смелост да ида, пък и нямах време. Издържах близо два месеца на тежкия физически труд, работих без почивка петдесет и шест дни, включително в събота и неделя до обяд, и се отказах, прибрах се напълно изтощен и накрая се хванах за много по-малко пари като регистратор в застрахователна компания за пътнотранспортни злополуки, която по една случайност се намираше в същата сграда в Манхатън, старата сграда на „Дженеръл Мотърс“ на Бродуей 1775, където Джоуи Хелър бе работил като униформен куриер на „Уестърн Юниън“ и бе разнасял и събирал телеграми.

КЪДЕ БЕШЕ?

Когато научи за Пърл Харбър. Когато пуснаха атомната бомба. Когато бе убит Кенеди.

Знам къде бях, когато убиха стрелеца Сноуден при втората атака над Авиньон, и тогава, а и сега това означава за мен повече, отколкото убийството на Кенеди по-късно. Зашеметен, бях в задната част на средния бомбардировач Б-25, след като се свестих от удара по главата, повалил ме за известно време, когато вторият пилот изгуби самообладание, превключи на свободно падане, а после изкрещя по бордовия микрофон всички в самолета да помогнат на всички други в самолета, които не му отговарят. Припадах отново всеки път, щом дойдех на себе си, щом чуех как Сноуден стене и видех как Йосарян напразно се мъчи да му помогне.

Преди този полет имах едно аварийно кацане с пилот, на когото всички викахме Джоу Гладника — когато не беше на боен наряд, сънуваше кошмари и бълнуваше, а веднъж се забихме в земята с пилот на име Ор, за когото по-късно се чу, че успял да офейка някак в Швеция, но и при двата случая не бях ранен и още не можех да повярвам, че това се е случило наистина, а не на кино. Тогава обаче видях Сноуден с извадените вътрешности, после на спасителна лодка край брега видях слаб мъж, срязан от витло на две, който сякаш се хилеше, и вече смятам, че стига да съм знаел как някое от тези неща ще се случи в мое присъствие, сигурно е нямало за нищо на света да ида на война. И мама, и татко знаеха, че войната е по-страшна, отколкото ние, хлапаците от квартала, си представяхме. Бяха ужасени, когато по-късно им съобщих, че съм приет като стрелец във военновъздушните сили. Никой от двамата не се бе качвал на самолет. Аз също, а и всички мои познати.

Двамата ме изпратиха до спирката на трамвая на Рейлроуд авеню, при втората сладкарница на нашата улица. Оттам щях да ида на Стилуел авеню и с другите три момчета щяхме да се качим на метрото по линия „Сий Бийч“ и през Манхатън да стигнем на гара Пенсилвания, за да се явим при военните. Доста години по-късно научих, че след като ме прегърна на сбогуване с мила усмивка и безизразно лице и съм се качил на трамвая, мама рухнала, разплакала се направо на спирката и хлипала безутешно близо половин час, докато накрая баща ми и сестра ми успели да я приберат вкъщи.

В деня, когато отидох в армията, стандартът ми на живот всъщност скочи двойно. Като регистратор в застрахователната компания печелех по шейсет долара на месец, а трябваше да плащам и за транспорт и обяд, освен ако не си носех нещо. В армията още от първия ден като редник ми плащаха седемдесет и пет долара месечно, а храната, дрехите, квартирата, лекарите и зъболекарите бяха безплатни. А преди да се уволня, като сержант с добавки за полетите, компенсации, че съм отвъд океана и че участвам в сражения, си докарвах на месец повече, отколкото държавните печатари, и вече бях по-близо до ония сто долара седмично, за които навремето смятах, че няма да печеля никога.

Откъде идваха всички тези пари?

Както би казала мама на идиш — в понеделник една трета от нацията живее в лоши жилища, облечена е зле и не си дояжда, а в четвъртък в армията има десет милиона души, които печелят по-добре, отколкото повечето измежду тях са изкарвали дотогава, и два милиона волнонаемни, и танкове, самолети, кораби, самолетоносачи и стотици хиляди джипове, камиони и други превозни средства, които излизат от фабриките толкова бързо, че почти е невъзможно да се преброят. Изведнъж се оказа, че има достатъчно средства за всичко. Нима за това заслуги има само Хитлер? Капитализъм, вероятно би отговорил баща ми с примирена усмивка, сякаш за него — човечния социалист, всички злини на неравенството се изясняваха само с тази греховна дума. „За войната винаги има достатъчно. Не войната, а мирът е твърде скъп“.

Докато пътувахме с влака от гара Пенсилвания към мобилизационния център на Лонг Айланд, аз почувствах как в армията губя значението си като човек и своята самоличност и с изненада открих, че това ми харесва. Бях част от подкараното стадо и усетих, че ми олеква, задето всичко е предначертано от други вместо мен, задето ми казват какво да правя и върша същото като останалите. Чувствах се необременен, по-свободен, отколкото като цивилен. След като се ориентирах, имах и повече свободно време, усещане за по-голяма свобода.

Ние, четиримата, които се записахме заедно доброволци, се върнахме вкъщи невредими, въпреки че аз изживях ужасни мигове в двете нападения над Авиньон, а Лу попадна в плен и прекара половин година във военнопленнически лагер в Германия, преди да го освободят руснаците. Той си знае какъв късмет е извадил, като все пак оцеля през бомбардировките на Дрезден. Но Ървипг Кайзер — нашият Тоби Новака от пиеската, която написахме заедно с Джоуи Хелър — бе разкъсан на парчета при артилерийски огън в Италия, пак там бе убит и Сони Бол.

По времето на Виетнам вече знаех какво е война и колко безнравствен е Белия дом, и се заклех пред Гленда, че ще направя всичко възможно — законно и незаконно — за да не допусна Майкъл да замине, дори и да го обявят годен за служба и да му пратят повиквателна. Съмнявах се, че може да се случи. Дори още преди да порасне достатъчно, за да се тъпче с наркотици и лекарства, понякога се държеше така, сякаш вече е наркоман. Оправяше се с фактите и цифрите, но го нямаше никакъв с неща като карти и планове. Имаше феноменална памет за статистически данни. Но не го биваше много в алгебрата и геометрията, в нищо абстрактно. Оставих Гленда да си мисли, че му е повлиял разводът. Чертаех героични планове да се преместим в Канада, ако наборната комисия му изпрати повиквателна. Бях готов дори да замина с него в Швеция, ако там е по-безопасно. Дадох й дума, но не се наложи да я спазвам.

Лу си мечтаеше за парашутните войски или танк с оръдие, за да мачка швабите, които преследват евреите, но накрая, след като премина обучение в леката артилерия, се озова в пехотата. В Европа бе произведен сержант, когато убили неговия сержант. Дори преди това, в Холандия, бе поемал командването, когато сержантът започнал да се съмнява в себе си и разчитал на Лу да дава заповедите. Аз исках да стана пилот изтребител и да летя на П-38, защото ми изглеждаше бърз и лъскав. Само че не можех да преценявам височината и станах стрелец. Видях плакатите, на които пишеше, че не достигали стрелци, и се записах доброволец. Разправяха, че това била най-опасната от всички служби, и беше истина. За мен се оказа дори още по-опасна.

Бях достатъчно дребен, за да стана челен стрелец на „летяща крепост“ в Англия, но за щастие никой не забеляза и накрая се уредих в по-слънчевото Средиземноморие на по-лекия и безопасен Б-25.

В тренировъчния лагер много обичах да усещам как стискам картечницата. Харесваше ми да съм на високо и да стрелям с истински бойни патрони по тренировъчни мишени във въздуха и по неподвижни земни мишени, да изпращам по тях трасиращите куршуми с белите им дири. Бързо научих какво е инерция и относително движение, че бомба или куршум, изстреляни от самолет, движещ се с петстотин километра в час, излитат в същата посока и със същата скорост, но още от първия миг започва да действа земното притегляне, и от време на време нашият първи офицер по артилерийска стрелба ме изваждаше на черната дъска, за да помогна на някои, които все не разбираха. Научих невероятни неща за законите за движение на Нютон — при положение че се движиш ти или целта, никога няма да я уцелиш, ако се мериш право в нея. Има един, на който и досега се чудя: ако изстреляш куршум от хоризонтално оръжие, а в същия момент същият такъв куршум бъде пуснат върху мястото от същата височина, те ще ударят земята по едно и също време, въпреки че първият куршум може да се приземи на близо осемстотин метра встрани. Не си падах чак толкова по обучението в условия, близки до бойните, защото оръжията не бяха истински, макар че то бе забавно почти колкото и стрелбищата за по цент на плажа. Седиш в нещо като кабинка, бойните самолети най-различни модификации те връхлитат за част от секундата върху екрана от всички посоки и всякакви височини, та практически е невъзможно да различиш толкова бързо приятел от враг, да насочиш мерника и да натиснеш спусъка. В това упражнение никой не събираше достатъчно точки, но и никой не се провали. Две от момчетата, мои познати, бяха прехвърлени в други части, защото се страхуваха. Покрай това обучение станах скептичен — ако така беше и в действителност, единственото, което човек можеше да направи, бе да стреля възможно най-бързо напосоки и да запрати колкото може повече патрони през няколкото секунди, с които разполага. Точно така се оказа и в действителност, почти навсякъде. Винаги печелеше страната, успяла да вкара в боя по-голяма огнева мощ.

Хората не искат и да знаят, че битката при Термопилите с героичните спартанци, държали се до последния човек, не е победа за древните гърци, а смазващ разгром. Цялата храброст е била прахосана. С факти като този обичам да смайвам хората, та те да се стреснат и да започнат да мислят.

Вярвах в своята картечница, но през ум не ми минаваше, че винаги ще стрелям по някого, поел със самолета, за да стреля по мен.

Падам си шегаджия и скоро се сприятелих с повече хора, които ми бяха симпатични, отколкото дори в Кони Айланд. В армията имах лични предимства. Бях чел повече и знаех повече. Открих, че е по-удобно да казвам веднага на хората, че съм евреин, те и бездруго сигурно се досещаха, намирах начин да го вмъкна в разговора и да добавя, че съм от Кони Айланд в Бруклин, Ню Йорк. Имах простички близки отношения с хора, които се казваха например Брус Съгс от Хай Пойнт в Северна Каролина и Хал А. Муди от Мисисипи, Джей Матюс и Брус Дж. Палмър от различни градчета в Джорджия, за които не бих казал, че намираха общ език помежду си, Арт Шрьодер и Том Слоун от Филаделфия. В казармата в Лоури Фийлд, щата Колорадо, където ме бяха прехвърлили да се обучавам за стрелец, видях враждебност и закани от Боб Бауърс, който също бе от Бруклин, от по-див квартал на норвежци и ирландци, известен при нас със своя антисемитизъм, и от Джон Рупини от северната част на щата — и аз, и те гледахме да си нямаме вземане-даване. Знаех какво изпитват, те знаеха, че знам, всъщност се държаха враждебно горе-долу с всички останали. Лу сигурно щеше да излезе наглава с тях, без да му мисли много-много. Докато играехме покер на втория или третия ден във военния влак, с който ни прехвърляха от Аризона в Колорадо, ми се стори, че чух един от играчите да споменава нещо за някакъв евреин, но не бях сигурен. После онзи срещу мен — вече бе обяснил, че е от малко южняшко градче, се подсмихна и изтърси: „И при нас ги има, държат магазин за дрехи. Само да ги видите на какво приличат“. Сега вече бях сигурен и знаех, че трябва да се намеся.

— Я да се разберем, ако обичате — казах му рязко и малко надуто. Бях уплашен. Това не бе моят глас. — По една случайност съм евреин и тия приказки хич не ми харесват. Ако кажете, веднага излизам от играта. Но ако искате да продължа, престанете да говорите неща, които обиждат моите чувства и ме оскърбяват. Пък и не разбирам защо ви е да ме унижавате.

Играта бе спряла, полюшвахме се и слушахме тракането на колелата. Излезех ли от играта, същото щеше да направи и Лескоу, а ако се стигнеше до бой, те знаеха, че той ще бъде на моя страна. Но на момчето, на което бях говорил, Купър, му идеше да потъне в земята от срам и започна да мънка:

— Извинявай, Сингър, не знаех, че си евреин.

Лу сигурно щеше да му счупи врата и да иде в затвора. Но аз за кратко се сприятелих с човек, който вечно гледаше да има мир. Лу си е Лу, а аз не съм.

Казвам се Самюъл Сингър, без инициал за второ име — просто Са̀ми Сингър — и съм се родил дребен, пораснах по-нисък от другите и физически невзрачен. Не като друг добър приятел от махалата, Айк Соломон, който не беше по-висок, но имаше мощни плещи и огромен гръден кош, можеше да вдига тежести и от сутрин до вечер висеше на лоста. Цял живот съм се пазил от сбивания и съм правил всичко възможно да не се набърквам в тях. Бях остроумен и отзивчив, винаги успявах да завържа приятелства. Открай време ме бива да оправям нещата с насочващи въпроси и да поддържам весел разговор с умни иконоборчески откровения.

— Смяташ ли, че за страната щеше да е по-добре, ако през Войната за независимост бяхме загубили от англичаните? — питах изпитателно, сякаш наистина съм объркан, и независимо от отговора бях готов с критичните въпроси.

— Щом Линкълн е бил толкова умен, защо не е оставил южняците да се отцепят? Нима това е щяло да доведе до по-големи поражения от самата война?

— Конституцията конституционна ли е?

— Възможно ли е демокрацията да се изгради демократично?

— Дева Мария не е ли била еврейка?

Знаех неща, за които другите не подозираха. Знаех, че ако влезем на който и да е етаж в която и да е казарма с не по-малко от четирийсет души вътре, почти винаги ще има двама с една и съща рождена дата, а от всеки три други опита, при два ще открием още двама, родени на един и същи ден. Бях готов да се обзаложа дори с хора от Невада и Калифорния, че град Рино в Невада е по на запад от Лос Анджелис, и почти бях готов да се хвана на втори бас, след като те проверяха — не искаха да се откажат от старите си представи, и туйто. Приготвил съм нещо и за кардинала, ако някога случайно седим един до друг и съм в настроение да се заяждам.

— Чии гени е наследил Иисус?

И след като клетият човечец ми даде някакъв отговор, с невинен поглед бих му напомнил, че и Христос се е родил като всички други деца, станал е мъж, а на осмия ден е бил обрязан.

В час по артилерийска стрелба почти си взех белята с окичения с ордени офицер, който ни преподаваше и който заяви, че средната продължителност на живота на един стрелец на самолет в сражение е три минути, а после попита има ли въпроси. Беше изпълнил своя дълг на борда на Б-17 от състава на Осма въздушна бригада, разбита в Англия, и аз не се подигравах с него, просто ми беше интересно.

— Как са го изчислили? — попитах и оттогава не вярвам на изчисления и статистика.

— За какво намекваш?

— Как биха могли да изчислят подобно нещо? Вие сигурно сте били в сражение най-малко час.

— Много повече от час.

— Значи през всеки час, когато сте отървавали кожата, би трябвало да са умирали деветнайсет души, и то за по-малко от секунда, за да излезе сметката от три минути. А и защо за стрелците да е по-опасно, отколкото за пилотите и командирите? Стрелят по целия самолет, нали?

— Сингър, ти си бил голям умник. Остани за малко след занятието.

Даде ми да разбера, че никога вече не бива да му противореча в класната стая, и ме запозна с нещо, което по-късно с Йосарян започнахме да наричаме законите на Корн — от името на подполковник Корн в Пианоза: според тези закони въпроси имат право да задават само онези, които не задават въпроси. Но пък ме впрегна да обучавам останалите с прости примери от алгебрата и геометрията, защото винаги трябва да стреляш много пред целта, движеща се спрямо теб, а за да стреляш пред самолета, трябва да стреляш зад него. Ако самолетът се намира на толкова и толкова метра, а куршумите изминават толкова и толкова метра в секунда, за колко секунди куршумите ще достигнат самолета? Ако самолетът лети с толкова и толкова метра в секунда, колко метра ще измине, докато куршумите го улучат? Всички видяха това на практика, на занятията, когато стреляхме на полигона от движещ се камион. Но макар да го преподавах и да го знаех, дори на мен ми беше трудно правилото, че ако стреляш по атакуващ самолет, се целиш зад него, между целта и опашката на своя самолет, заради все по-голямата въздушна скорост на куршумите, изстреляни от твоя самолет, и отклонението, което другият самолет трябва да направи, за да стреля пред теб.

Всичките ми приятели са щедри хора. И все се случваше така, че край себе си имах някой по-едър здравеняк, в случай че стане нещо — например Лу Рабиновиц или Сони Бартолини, един от най-смелите италианци, чието семейство също бе от Кони Айланд. И Лескоу, младият миньор от Пенсилвания, с когото се запознах в артилерийското училище. И Йосарян от тактическото обучение в Каролина, а по-късно и в Пианоза и сраженията, след като ние петимата — Йосарян, Апълби, Крафт, Шрьодер и аз, бяхме изпратени като екипаж в Европа.

Открай време ме е страх да не ме набият. Замислех ли се, от това се опасявах повече, отколкото че ще ме застрелят. Една нощ в Южна Каролина този страх започна да изчезва. Бе след поредния учебен полет в мрака, Йосарян не успя да намери пътя към места като Атина в щата Джорджия и Роли в Северна Каролина и отново се наложи Апълби от Тексас да ни върне в базата с радиокомпаса. Беше посред нощ, но ние — Шрьодер, аз и Йосарян, отидохме да хапнем във войнишкия стол. Офицерският клуб бе затворен. Йосарян вечно беше гладен. Бе свалил отличителните си знаци, за да мине за редник и да го пуснат да се нахрани. Нощем отпред все се мотаеха хора. Докато вървяхме през тях, най-неочаквано ме блъсна един огромен пиян простак, и то доста силно, та да не останат съмнения, че го е направил нарочно. Залитнах, бях много изненадан. Още преди да отворя уста, ми се нахвърли и яростно ме заблъска назад, към неколцина войници, които вече се бяха обърнали да зяпат. Всичко ставаше прекалено бързо, за да го проумея. Все още бях зашеметен и залитах, когато онзи ми връхлетя с вдигнати ръце и свити юмруци. Беше по-висок, по-плещест и по-тежък и нямаше начин да му устоя. Беше като онзи път, когато се опитах да уча Лу да се боксира. Дори не можех да избягам. Не знам защо е избрал точно мен, мога само да гадая. Но преди да ме е ударил, Йосарян се впусна да ни разтървава, беше протегнал длани и го подканяше да спре и да миряса. Но още не бе изрекъл първото изречение, когато онзи замахна и го удари с все сила отстрани по главата, после го цапардоса с другия юмрук, Йосарян залитна назад, безпомощен и зашеметен, а бабаитът продължи да го млати с две ръце по главата. Йосарян се олюляваше след всеки удар и преди да осъзная какво правя, се хвърлих напред, сграбчих онзи тип за ръчището и увиснах на него. Това не помогна, плъзнах се надолу, хванах го през кръста и забих крака в земята, за да събера сила и ако мога, да го поваля. Шрьодер също се бе хвърлил върху него от другата страна и аз го чух да вика:

— Проклет тъпак, той е офицер, чуваш ли, тъпако! — крещеше в ухото му. — Той е офицер!

Тогава Йосарян, който също беше доста силен, се окопити, успя да го хване за ръцете и го затика назад, докато оня загуби равновесие й бе принуден да спре. Почувствах как му се отщява да се бие — бе разбрал какво му казва Шрьодер. Изглеждаше смазан и ние го пуснахме.

— Я си сложи нашивките, лейтенант — рекох тихо и запъхтяно на Йосарян и щом го видях да си опипва лицето, добавих: — Няма кръв. Върви да си сложиш нашивките, докато не е дошъл някой. Ще минем и без вечеря.

Оттогава винаги взимах страната на Йосарян при караниците му с Апълби, дори при Великолепното въстание срещу атебрина, както ние с него го наричахме, въпреки че аз най-добросъвестно си взимах хапчетата против малария, докато летяхме през екваториалните пояси на път за Европа, а той — не. Преди първото спиране в Пуерто Рико ни бяха обяснили, че атебринът потиска симптомите на маларията, макар и да не лекува самата болест. Въпреки разпоредбите Йосарян не виждаше защо да лекува симптоми, преди да са се появили. Разногласията между него и Апълби прераснаха в караница за спасяване на достойнството. Крафт, вторият пилот, както винаги не взе страна. Говореше малко, усмихваше се много и в повечето случаи сякаш нямаше представа какво става. Когато малко след това го убиха в битката над Ферара, пак си мислех за него като за човек, който не взима страна.

— Аз съм командир тук — рече Апълби и направи грешката да го каже на Йосарян пред нас в Пуерто Рико, първата ни спирка, след като потеглихме от Флорида на четиринайсетдневен полет през океана. — Длъжен си да изпълняваш моите заповеди.

— Дрън-дрън — отвърна Йосарян. — Това тук е самолет, Апълби, а не лодка. — Бяха еднакви на ръст и по чин, и двамата бяха лейтенанти. — Освен това сме на суша, а не в морето.

— Въпреки това командир съм аз — каза бавно Апълби. — Веднага щом излетим отново, ще ти заповядам да гълташ хапчетата.

— Аз пък ще откажа.

— Тогава ще докладвам за теб. Няма да ми е приятно, но ще докладвам на командващия офицер веднага щом се появи такъв.

— Чудо голямо — упорито се противеше Йосарян. — Тялото си е мое, здравето — също, ще правя с тях каквото си искам.

— По устав не е така.

— Уставът е противоконституционен.

Показаха ни аерозолните бутилки, виждах ги за първи път, сега са флакони със спрей, и ни обясниха да ги използваме вътре в самолета още щом се качим, та докато пътуваме над Карибите към Южна Америка, да се предпазим от комарите и пренасяните от тях болести. При всяка отсечка от пътуването до Натал в Бразилия получавахме заповед да си отваряме очите на четири и да търсим останките от един-два самолета, изчезнали преди няколко дни при полет над океана или джунглата. Това би трябвало да ни подейства отрезвяващо, но не би. Същото важеше и за осемчасовия полет над океана, от Бразилия до остров Възнесение, със самолет, конструиран да лети не повече от четири часа, а оттам, два дни по-късно, до Либерия в Африка, сетне на север — до Дакар в Сенегал. През дългите отегчителни полети над океана се взирахме и търсехме останки и жълти спасителни лодки — когато се сетехме. Във Флорида имахме време и свободни вечери, в заведенията и кафенетата имаше дансинги.

Искаше ми се да започна да спя с момичета. По-големите от Кони Айланд, като Чики Еренман и Мел Манделбаум, влезли преди нас в армията, се връщаха в отпуск от далечни краища — Канзас и Алабама — и разправяха горе-долу еднакви истории за жени, които изгаряли от желание да легнат с нашите храбри момчета от войската, а сега и аз бях момче от войската и също ми се спеше с момичета.

Но още не знаех как. Бях стеснителен. Биваше ме в шегите, но бях срамежлив. Начаса ме омайваха лицата или телата, сторили ми се красиви. Възбуждах се бързо и се измъчвах, че може да проличи. Знаех, че вероятно съм преждевременно развит, но пак бе по-добре от нищо, както смятаха повечето от нас тогава. Когато танцувах, притиснат към момиче, към което и да е момиче, почти моментално получавах ерекция и се дръпвах, ужасно притеснен. Сега знам, че съм щял да направя по-добре, ако съм го притискал още повече, за да няма съмнение, че е там, и съм пускал двусмислени шеги какво искам и смятам да получа. Когато се скривах в задната стая с момиче, за да го опипам, или пък отивах при някое в апартамент, където се бе хванало за бавачка, обикновено получавах доста бързо каквото исках и се чувствах чудесно до мига, когато бях принуден да си спомня, че това не е всичко. Знаех, че съм нисък, и смятах, че ми е малък, а на другите, на почти всички, им е голям, до един летен ден в съблекалнята на плувния басейн в парка „Стийпълчейс“, когато се къпехме един до друг с Лу и аз се престраших да погледна в огледалото, колкото да видя, че моят не отстъпва на неговия.

Да, но той го използваше. А аз вечно свършвах бързо или пък изобщо не свършвах. Първия път, когато Лу и другият му приятел, Лио Уейнър, ме уредиха с едно момиче, което бе пристигнала в Кони Айланд, за да продава през лятото сода, и нямаше намерение да отказва на никого, който й поиска — тях и двамата ги биваше много да уговарят момичетата — свърших още в гумата, преди да съм го вкарал. Първия път, когато сам си опекох работата с едно момиче в клуба и щом му пуснах ръка, ми даде да разбера, че няма нищо против да опитаме всичко от край до край, ми спадна още като се съблякохме, въпреки че уж бях възбуден и готов, преди да си събуем гащите. Гленда умираше за тези истории.

Не съм сигурен, но май не съм спал с жена, докато не заминах за Европа. Там нямаше проблеми, бях едно от многото момчета, които с младежка самоувереност и неутолима жажда за буйни преживявания вършат едно и също, наобиколени от местните момичета от главния град на острова — Бастия, разположен съвсем наблизо, които не знаеха нашия език, и най-вече после в Рим, където жените, които срещахме по улиците, се усмихваха, за да ни подскажат защо са там, и очакваха да се приближим с настоятелни молби, пари, цигари, шоколади, с лекомислено веселие и вече разкопчани панталони. Не ги възприемахме като проститутки или курви, а просто като уличници. Не съм съвсем сигурен дали не съм го правил и преди това, заради случката с една сладурана южнячка в танцувалния салон в Уест Палм Бийч, щата Флорида, където ни бяха пратили да изпитаме самолета, с който трябваше да прелетим океана, и да проверим уредите за дефекти и отклонения.

И досега не знам дали тази случка се брои. Момичето бе много дръзко, с катраненочерна коса и почти лилави очи, два-три пръста по-ниско от мен, имаше и трапчинки и бе поразено от енергичния ми нюйоркски ритъм в танца линди хоп, който никога не бе виждало и искаше да научи. Шрьодер също не бе виждал подобно нещо, нито пък лейтенант Крафт, реквизирал от автомобилния парк джипа, с който отидохме там. По едно време излязохме, за да глътнем малко въздух. Вървях, без да свалям ръка от кръста й, и се отправихме безмълвно към едно от по-тъмните кътчета на паркинга. Подминавахме двойки, които се прегръщаха по разни скрити местенца. Подадох й ръка, за да седне на бронята на една ниска спортна кола.

— О, не, Са̀ми, не, скъпи, няма да го правим тази вечер, не и тук, не и сега — отсече тя много категорично, както ме изтикваше с длани, опрени върху гърдите ми, и ми лепна бърза приятелска целувка по носа.

Бях се отпуснал между краката й достатъчно близо, за да продължим да се целуваме, и тъкмо бях плъзнал ръце под роклята й, милвах я по бедрата под ластика на гащите и търках отдолу с палци. Когато тя заговори, всъщност не се и надявах да направим нещо повече на паркинга.

Вторачен в очите й, си признах с усмивка:

— Дори нямам представа как става. Не съм го правил никога.

На другия ден заминавахме за Пуерто Рико и можех да рискувам да бъда откровен.

При тези думи тя се засмя, сякаш продължавах да си правя шеги. Не й се вярваше нахакан тип като мен да е все още девствен.

— Бедничкият ми — завайка се разнежено. — Бил си ужасно онеправдан, нали?

— Научих те да танцуваш — подметнах аз.

— Е, тогава ще ти покажа как го правим — склони момичето. — Но няма да го вкарваш. Първо обещай. Сега се дръпни да се завъртя малко. Така. Виждаш ли? Ох, какъв ти е хубав. И вече е готов, не ти трябва отличник.

— Обрязан съм от скулптор.

— Чакай, Са̀ми, не толкова бързо, миличък. Не бързай. Не там, малкият, не там. Че ти си почти на пъпа ми. Научи се да оставяш момичетата да се наместят и тогава да почваш. Но тази вечер няма да го правя с теб. Разбра ли? Хайде малко по-близко. Така е по-добре, нали? Няма да го вкарваш, чу ли! Не го вкарвай! Ама ти го вкарваш!

Извика последните думи толкова силно, че сигурно разлюля квартала. Петнайсетина секунди се мята диво под мен, за да се отскубне, и единственото, което опитвах аз, бе да се надигна и да й помогна, а после, докато се усетя, скочих и започнах да гледам как спермата ми хвърчи във въздуха, отвъд гюрука на колата. Наистина бликаше на сто метра. „Изстрелвам“ е точната дума за сперма на момче на деветнайсет-двайсет години. Когато един мъж е на шейсет и осем, той се „изпразва“. Стига да може. И да иска.

И през ум не ми е минавало, че ще бъда толкова стар, та да се събуждам с вдървени стави и няма да имам с какво да запълвам времето си освен с доброволно събиране на средства за лек против рака. Чета до късна доба, както е казал поетът, често и сутрин, през зимата ходя на юг с една моя приятелка, която има къща в Неапол, щата Флорида, за да съм близо до океана, а понякога при едната си дъщеря, която живее в Атланта, понякога в Хюстън, щата Тексас, за да видя другата дъщеря, която живее там с мъжа си. Играя бридж и така се срещам с хора. Имам малка вила в Ийст Хамптън, близо до океана, с една стая за гости и отделна баня към нея. Всеки път, когато Лу отново постъпва на лечение, му ходя на свиждане поне веднъж седмично с автобус, който взимам от автогарата. Стоя там цял ден. Никога не съм мислил, че ще го надживея, но може да умра и преди него, защото в дългите ремисии, на които той се радва през близо двайсетте години, откакто научих, че страда от болестта на Ходжкин, Лу е по-издръжлив от мен и върши много повече неща. Този път обаче ми изглежда по-слаб, по-дълго не си възвръща теглото, паднал е духом, станал е съвсем черноглед и Клер, която разговаря с Тиймър, е много по-загрижена за душевното му състояние, отколкото за болестта.

— Поболявам се, задето ми се повръща — каза ми той последния път, когато говорихме насаме, сякаш готов да се предаде, и аз не разбрах дали го казва просто на шега.

Затова пробвах една от моите.

— Казва се „повдига ми се“.

— Какво?

— Казва се „повдига ми се“, Лу. А не „повръща ми се“.

— Са̀ми, стига си се заяждал. Недей, поне сега.

Почувствах се глупак.

Не ми е писано да живея на старини с децата, затова съм заделил пари за старчески дом. Очаквам рак на простатата. Мога скоро да се оженя пак, ако богатата ми приятелка, вдовицата, някога преодолее финансовите си подозрения и ми каже, че е редно да го направим. Но колко ли ще трае? Още седем години? Много ми липсва семейният живот.

Гленда реши, че опитът на паркинга не се броял.

— Божичко! — възкликваше тя през смях и клатеше недоверчиво глава, щом заговорехме за него. — Не си знаел нищичко, нали?

— Не, не знаех.

— Само не ми пробутвай този номер и не се прави на безпомощен.

Понякога наистина съм бил безпомощен. Почти всички жени, с които съм бил, изглеждаха по-опитни. Според мен има два вида мъже и аз спадам към втория.

Тя го направила за пръв път в колежа, когато за пръв път напуснала дома на родителите си, с човека, за когото се омъжила скоро след като се дипломирала и който се разболя от рак преди нея, има меланом, но после се ожени още два пъти и дори направи още едно дете. Имах възможност да следвам чак след войната, а тогава вече не беше кой знае колко трудно да убедя някое момиче да преспи с мен, защото не бях чак толкова неопитен, а и повечето момичета бяха навити.

Апълби насочи самолета от Натал в Бразилия към остров Възнесение, през целия път се ръководеше от радиокомпаса, имахме допълнителен резервоар гориво, монтиран в бомбения отсек специално за дългия полет. Вече не разчиташе, че Йосарян ще се справи с компаса. Йосарян също не разчиташе на себе си и почти не се засегна. Не той, а Апълби трупаше злоба срещу него. Рискът да се осланяш само на радиокомпаса — разбрах аз от Йосарян, който бе научил поне това — бе, че приближихме острова със сто и двайсет градуса отклонение, по дъга, а не направо, и изразходвахме повече керосин.

Научих повече за войната, капитализма и западното общество в Маракеш, Мароко, където видях заможни французи — пиеха аперитиви по терасите на луксозните хотели с децата и пременените си жени, чудеха се какво да правят, докато през това време други дебаркираха в Нормандия, а по-късно и в Южна Франция, за да освободят родината им и да им дадат възможност да се приберат и да си върнат имотите. В огромния американски център за нови попълнения в град Константин в Алжир чакахме половин месец да ни прикрепят най-сетне към някоя ескадрила бомбардировачи и там за първи път понаучих нещичко за Зигмунд Фройд. Спях в палатката с един фелдшер, по-възрастен от мен, който също очакваше назначение, също искаше да пише разкази като Уилям Сароян и също беше убеден, че може. Никой от нас не разбираше, че е достатъчен и един Сароян. Днес Сароян е толкова незначителен, та можем да кажем, че и един е бил много. Разменихме си книгите, които бяхме завършили.

— Сънувал ли си някога, че зъбите ти падат? — веднъж ме попита той лукаво ни в клин, ни в ръкав.

Нямахме никаква работа, седяхме и чакахме. Ако искахме, можехме да играем баскетбол или волейбол. Бяха ни предупредили да не ходим в Константин и да не се мотаем лекомислено там за уиски или жени, плашеха ни с убития наш войник, когото намерили кастриран, със скротум, пришит към устата — история, която ни се стори доста съмнителна. Хранехме се с пакети суха храна.

Въпросът му улучи право в целта. Направо подскочих, сякаш някой четеше мислите ми.

— Точно това сънувам! — потвърдих наивно. — Дори нощес.

Той кимна самодоволно и заяви без колебание:

— Понеже си лъскал бастуна.

— Голям лайнар си! — отвърнах гневно и гузен-гузен се зачудих как е разбрал.

— Това не е престъпление — започна да се брани фелдшерът. — Дори не е грях. И жените го правят.

Тогава не повярвах в последните му думи. Гарантирал, че ме чакат изненади.

След като кацнахме в Пианоза, очаровани започнахме да гледаме планините и горите досами морето, докато чакахме колите, които щяха да ни закарат с багажа до канцеларията на нашата ескадрила, за да представим документите си и да ни разпределят по палатките. Беше май и слънчево и всичко бе красиво. Почти нищо не помръдваше. Почувствахме се в безопасност.

— Чудесно свършена работа, Апълби — похвали го Йосарян с половин уста от името на всички ни. — Никога нямаше да стигнем дотук, ако трябваше да разчитате на мен.

— Това не е много важно — отвърна безпощадно Апълби с едва доловимия си тексаски акцент. — Нарушил си устава и ти обещах, че ще докладвам.

В канцеларията, където ни посрещна любезният сержант Таузър, Апълби едва се сдържа, докато уредят формалностите. После през стиснати устни, с лице, разтреперано от обида и гняв, поиска, настоя да се срещне с командира на ескадрилата във връзка с всекидневното неподчинение на член от екипажа, който отказал да гълта атебриновите таблетки и не се подчинил на заповедите да ги пие. Таузър потисна изненадата си.

— Той тук ли е?

— Да, сър. Но се налага да изчакате.

— Искам да поговоря с него пред всички, та останалите да потвърдят.

— Разбирам. Ако желаете, седнете.

Командващият ескадрилата беше майор, фамилното му име също беше Майор и този странен факт ме развесели.

— Благодаря, май че ще седна — каза Апълби. Останалите мълчахме. — Сержант, колко приблизително ще трябва да чакам? Имам да свърша един куп работа днес, та утре сутрин да стана рано, напълно готов и бодър, за да мога да вляза в сражение в момента, когато ми заповядат.

Стори ми се, че Таузър не вярва на ушите си.

— Не ви разбрах, сър?

— Какво, сержанте?

— Какъв беше вашият въпрос?

— Колко приблизително ще трябва да чакам, за да вляза при майора?

— Докато излезе за обяд — отвърна сержант Таузър. — Тогава можете да влезете веднага.

— Но той няма да бъде там, нали?

— Не, сър. Майор Майор ще се върне в кабинета си едва след обяда.

— Разбирам — каза Апълби колебливо. — Мисля, че в такъв случай по-добре ще бъде да дойда след обяда.

Ние с Шрьодер стояхме мълком, както винаги, когато офицерите уреждаха нещо помежду си. Йосарян слушаше с язвително любопитство.

Апълби излезе пръв. Веднага щом го последвах, той спря рязко и стъписан се дръпна назад. Проследих погледа му и бях сигурен, че виждам висок мургав офицер със златно листо на майор да скача през прозореца на канцеларията и тичешком да изчезва зад ъгъла. Апълби стискаше очи и клатеше глава сякаш от страх, че се е разболял.

— Видя ли… — поде той, но в този миг сержант Таузър го потупа леко по рамото и му каза, че ако желае, сега може да влезе, тъй като майор Майор току-що е излязъл. Апълби почувства, че увереността му се възвръща.

— Благодаря ви, сержанте. Скоро ли ще се върне?

— Ще се върне веднага след обяд. Тогава вие ще трябва веднага да излезете и да го чакате пред палатката, докато излезе за вечеря. Майор Майор не приема никого в кабинета си, докато е в кабинета си.

— Какво казахте, сержанте?

— Казах, че майор Майор не приема никого в кабинета си, докато е там.

Апълби загледа втренчено сержант Таузър и се опита да придаде твърдост на гласа си.

— Вие подигравате ли се с мен, понеже съм нов в ескадрилата, а вие сте били дълго време на фронта?

— О, не, сър — отвърна сержантът. — Такива заповеди съм получил. Можете да питате майор Майор, когато го видите.

— Тъкмо това имам намерение да направя, сержанте. Кога мога най-после да го видя?

— Никога.

Но стига да решеше, Апълби можеше да докладва и писмено. След две-три седмици вече бяхме ветерани и въпросът изгуби значение дори за него.

Скоро той стана пилот на водещ бомбардировач и бе сложен в двойка с един командир с по-дълга служба на име Хавърмайър. В началото Йосарян бе много добър и можеше да бъде командир на водещ бомбардировач, затова бе поставен в двойка с един благ пилот на име Макуот. По-късно предпочитах Йосарян заради по-бързите му маневри при бомбардиране.

Струваше ми се, че не ни липсва нищо. Палатките бяха удобни и не забелязвах към някого да се държат враждебно. Живеехме в мир и сговор, каквито не са възможни другаде. Там, където бе Лу — в пехотата в Европа, имаше смърт, ужас, вина. През повечето време ние се забавлявахме и не потъвахме в униние при случайните загуби. Офицерът, отговарящ и за двата стола, Майлоу Майндърбайндър, сега е индустриалец и важна клечка във вноса и износа, а тогава — всички знаеха — вършеше чудесна работа, най-добрата в целия театър на бойни действия в Средиземноморието. Всяка сутрин закусвахме пресни яйца. В кухнята под командването на ефрейтор Снарк работеха италианци, събрани от Майлоу Майндърбайндър, той бе открил наблизо цели местни семейства, които на драго сърце ни перяха всъщност без пари. За да се нахраним, трябваше просто да изпълняваме заповедите. В края на седмицата получавахме сладолед с газирана вода, а офицерите го получаваха всеки ден. Едва когато ни свалиха с Ор край Франция, открихме, че содата, осигурявана от Майлоу, е била газирана от бутилките с въглероден двуокис, с които се надуват спасителните жилетки. Когато умря Сноуден, разбрахме, че нашият Майлоу е взел от чантите за първа помощ и ампулите с морфин.

Докато онзи първи ден се нанасях в палатката, спрях при звука на множество самолети, вдигнах поглед и съзрях три ескадрили от по шест самолета, които, идеално подредени, се връщаха от боен полет на ясния син фон на безветреното небе. Бяха излетели сутринта, за да обстрелват железопътен мост на отсамния бряг на Италия, край град на име Пиетрасанта, и сега се прибираха навреме за обяд. Нямало зенитен обстрел. Нямало вражески самолети. През цялото време, докато бях там, така и не се появиха вражески самолети. Тази война ми изглеждаше точно такава, каквато се бях надявал, опасна и безопасна. Занимавах се с нещо, което ми харесваше и което бе уважавано.

След два дни излетях на първия си боен полет, към мост край градчето Пиамбино. Съжалявах, че няма зенитен обстрел.

Чак когато видях как онова момче на моя възраст, Сноуден, умира само на няколко метра от мен в задната част на самолета от загуба на кръв, най-сетне прогледнах за истината: те се опитваха да убият и мен, наистина се опитваха да ме убият. Хора, които не познавах, стреляха с оръдия по мен почти всеки път, когато излитах на боен полет, за да ги бомбардирам, и вече съвсем не беше забавно. После исках да се прибера вкъщи. Имаше и други неща, които също не бяха забавни, защото броят на полетите, които бях длъжен да направя, в началото скочи от петдесет на петдесет и пет, после на шейсет и на шейсет и пет, и преди да съм изпълнил нормата, тя можеше да нарасне още, при страховитата вероятност да не го доживея. Тогава имах трийсет и седем полета, оставаха ми още двайсет и три, после двайсет и осем. Бяха станали и по-опасни, а след Сноуден, при всеки полет, още щом се издигнехме във въздуха и аз заемех мястото си на велосипедната седалка в дъното, обърнат назад, се молех, преди да се приготвя да заредя и да изпробвам картечницата, още докато се подреждахме в боен ред и се отправяхме към морето. Помня молитвата си: „Мили Боже, прибери ме здрав и читав у дома и аз се заклевам никога повече да не се кача на самолет“. Без да се замислям, след години наруших обещанието си заради едно съвещание за продажбите. Не съм казвал на Гленда или на друг, че съм се молел.

През втората седмица отпътувах за Бастия в джип с един лейтенант, казваше се Пинкард, бяхме се сприятелили по време на полет — бе взел колата от автопарка и ме покани да се разходим. Когато нямахме полети, разполагахме изцяло с времето си. Скоро след това Пинкард бе свален над Ферара заедно с Крафт и го смятаха за убит заедно с останалите. По правия път на север, който минаваше през равнината край плажовете, срещнахме две усмихнати момичета, които ни махнаха да ги вземем, и той спря рязко. След няколко минути свърна от пътя, към една равна полянка, обградена с храсти, където отново спря рязко, а после посочи навън и надолу и заговори безсмислици.

— Чук-чук? — попита по-голямата, когато реши, че го е разбрала.

— Чук-чук — потвърди Пинкард.

Момичетата се спогледаха и се съгласиха, слязохме от джипа и се разделихме по двойки в различни посоки. Аз тръгнах с по-голямата, вървяхме прегърнати. Тя се запъти към едно място край ръждясалите железопътни релси, които водеха към другия бряг на острова и вече не се използваха. Между релсите имаше метален тръбопровод, по който от доковете в Бастия получавахме гориво. Момичето си знаеше работата. Приготви се бързо и си го вкара. Очакванията ми не се оправдаха, почти не я усещах, но вече не се съмнявах, че най-после го правя. Дори веднъж се дръпнах и с радост погледнах надолу, за да се убедя. Свърших преди Пинкард, но пак преди него бях готов за втори път. Ала вече се връщахме с джипа и никой от другите нямаше желание да спираме отново.

След около седмица германците се изтеглиха от Рим и там влязоха американците, по съвпадение точно в деня на дебаркирането във Франция. Сякаш броени часове по-късно старши офицерът на нашата ескадрила — и досега не знам какво е старши офицер, но нашият бе майор, на име… де Къвърли — нае там два апартамента за нас, за да ги използваме през кратките отпуски, офицерският бе изискан, с четири спални за четирима мъже, обзаведени с мрамор, огледала, завеси и лъскави кранове в банята, беше разположен на широка улица, Виа Номентана, която бе доста далеч и дотам се вървеше дълго. Нашият заемаше два цели етажа и до него се стигаше с пъплещ асансьор, намираше се точно до Виа Венето в центъра на града и заради доброто му разположение офицерите в отпуск често отскачаха дотам, дори само да похапнат или да си починат с някое от момичетата, които вечно се навъртаха наблизо. Изтърсвахме се на цели тумби, запасени с дажби, и благодарение на Майлоу и майор… де Къвърли имаше жени, които по цял ден ни готвеха. Имахме прислужници, които чистеха и прекарваха добре, докато работеха и ни правеха компания, имаше и техни приятелки, които идваха на гости и заради храната и забавленията оставаха вечерта, а често и през нощта. Непредвидените плътски желания биваха задоволявани лесно. Веднъж влязох в стаята на Сноуден и налетях на Йосарян — беше се проснал върху една прислужница, която още стискаше метлата, а зелените й гащи бяха до тях на дюшека.

Никога не съм се забавлявал така, както в този апартамент. Едва ли някога ми е било по-хубаво.

На втория ден от първата ми отпуска се връщах сам от кратка разходка и стигнах пред входа точно когато пилотът с прякора Джоу Гладника слизаше от теглен от кон кабриолет с две момичета, които изглеждаха весели и безгрижни. Носеше фотоапарат.

— Хей, Сингър, хайде с нас — викна той с вечно възбудения си креслив глас. — Трябват ни две стаи горе. Аз плащам, черпя те. Тия двете казаха, че ще позират.

Остави ме да започна с хубавата — черна коса, закръглена, валчесто лице с трапчинки, налети гърди — беше чудесно, както би казал Хемингуей, вълнуващо, отморяващо, задоволяващо. Харесахме се. Когато се сменихме и останах с кльощавата, беше още по-хубаво. Разбрах, че е истина — на жените също им харесва. После винаги ми е било много лесно, особено след като се преместих в Ню Йорк в собствен малък апартамент и с удоволствие работех в рекламния отдел на списание „Тайм“. Можех да говоря, да флиртувам, да харча, да прелъстявам жени, така че да ги карам те да поискат да ме прелъстят — именно по този начин завъртях главата на Гленда да ми завърти главата и да ме убеди да се съберем, след като бяхме прекарали заедно в усамотение толкова много съботи и недели, и после да се оженим.

Когато се прибрах в ескадрилата, се чувствах уверен, авантюрист, покорител на женски сърца, едва ли не донжуан. Имах прилична роля в добър филм. Струваше ми се, че всичко върви по мед и масло, без никакви усилия от моя страна. Всяка сутрин си получавахме пресните яйца, всеки път, когато се качвахме в самолета, бомбите вече бяха натоварени. Други осигуряваха всичко необходимо, аз нямах грижа за материално-техническата страна. Живеех с неевреите и се оправях чудесно.

Когато пристигнах, сред нас имаше неколцина стрелци и офицери, вече изпълнили задължителните бойни полети. Имаха по петдесет полета, бяха успели да убедят доста от тях да направят още по един-два, ако за ден-два по една или друга причина екипажите не можеха да се попълнят, и те чакаха заповед да се върнат в Щатите. Преди да прехвърлят авиогрупата от материка на острова, тези хора бяха участвали в полети до Монте Касино и Анцио, когато германците все още разполагали в района с изтребители, за да ги атакуват, а след това заедно с повечето американци, пристигнали преди мен, бяха летели до, както ги наричаха, горещите точки — Перуджа, Арецо и други. Ферара, Болоня и Авиньон все още предстояха, бяха в моето бъдеще. Когато броят на задължителните полети бе повишен от петдесет на петдесет и пет, тези, които още не бяха преместени в Неапол, откъдето да отпътуват за Щатите, получиха заповед да се върнат в бой и да извършат допълнителните полети. И те, тези летци ветерани, по-опитни от мен, се върнаха, забелязах аз, без страх или гняв, само малко подразнени от неудобствата, но без паника или роптаене. Това ми се стори окуражително. Не пострадаха и след време се прибраха здрави и читави. Повечето не бяха кой знае колко по-големи от мен. Бяха се измъкнали невредими. Аз също щях да се измъкна. Усещах, че моят живот на зрял мъж всеки миг ще започне. Спрях да онанирам.

18

ДАНТЕ

— На какъв език?

— В превод, разбира се. Знам, че не четеш италиански.

— Три-четири пъти — спомни си Йосарян за „Божествена комедия“ на Данте, докато чакаха асансьора, след като Майкъл бе оставил своето завършено произведение. — Едно време като малък четях много повече, отколкото ти някога си искал. Веднъж на един курс по ренесансова литература заедно с Нудълс Кук. След това може би още два пъти, само първата част, „Ад“. Би трябвало да ми е приятно, но не изпитах удоволствие. Защо ли?

— Напомня ми за там — каза Майкъл, имаше предвид автогарата, където и двамата трябваше да ходят поотделно, Майкъл с М 2, за да засече времето за работа върху видеомониторите, Йосарян с Макбрайд и полицаи, за всеки случай с бронирани жилетки и газови пистолети, с които да се преборят с кучетата под първата стълба. — Дори името. АУП. Автогара към Управлението на пристанището. Сетя ли се за тази автогара, все си представям, че „Ад“ на Данте изглежда точно така — допълни той язвително, като пръв всезнайко.

— Нов поглед — отбеляза кисело Йосарян.

Бяха сами в асансьора.

— С изключение на това — поправи се Майкъл, докато слизаха, — че сградата на АУП не е под земята. Все едно е нещо нормално.

— Така става още по-неприятна, нали? — каза Йосарян.

— От ада ли?

Майкъл поклати глава.

— Сартр казва, че адът, това са другите. Не е зле да го прочетеш.

— Не ми се чете Сартр. Това е глупаво, ако е говорил сериозно. Звучи ми като нещо, казано само заради хора като теб, та да го цитират.

— Много си умен.

— Свикваме с това — каза Майкъл.

— Това не го ли прави още по-неприятно? Да не мислиш, че в ада не свикват? — добави Йосарян през смях. — При Данте отговарят на въпроси, правят почивки и насред мъченията разказват дълги истории за себе си. Каквото и да е направил Бог, все си е оставил ръцете. И с ада е така. И с еволюцията.

Майкъл бе образован човек, не открил вълшебство във „Вълшебната планина“. Не беше чел „Швейк“, въпреки че имаше добро мнение за него. Смяташе Кафка и Йозеф К. за забавни, но недодялани и скучни, Фокнър за старомоден, а „Улис“ — за нещо ново, но само за своето време, докато Йосарян, така или иначе, го харесваше.

Като млад баща с деца, които с времето станаха цели четири, Йосарян нито веднъж не бе мислил, че на стари години все още ще бъде свързан с тях.

— Започвам да изпитвам същото и към тази ваша административна сграда — отбеляза Майкъл, когато слязоха от асансьора и тръгнаха към изхода на фоайето.

— Наша — поправи го Йосарян.

Майкъл имаше пружинираща крачка и чек на „М и М“ в джоба, а живият му дух бе в крещящо несъответствие с мрачните му изказвания.

— А и всички останали сгради в Рокфелеровия център. Едно време бяха по-високи, като истински небостъргачи. Сега сякаш и те отиват по дяволите, свиват се.

Майкъл може би наистина е попаднал на нещо, помисли си Йосарян, когато излязоха на обляна в слънце улица, задръстена с превозни средства и гъмжаща от пешеходци. Източените сгради със строги линии и еднакви фасади от сребрист камък, които образуваха първоначалния, истински Рокфелеров център, наистина бяха засенчени от вездесъщите по-високи небостъргачи в много по-ексцентричен стил и с дързък вид. Старите сгради бяха отстъпили място на новите. Бяха загубили предишното си значение. Покривите им наистина изглеждаха, по-ниски и Йосарян се запита, съвсем хлапашки, дали всичко не хлътва бавно в тайнствените мътни дълбини на някакво нереално море — морето на остаряването.

По посока към Шесто авеню, на същата пресечка вече се бяха подредили добре облечени просяци в официални костюми, като на събеседване за шефски длъжности и с протегнати картонени чашки от „Макдоналдс“, а други, със запомнящи се лица, сведени към хлътналите в тялото вратове, изглеждаха почти безразлични, за да искат милостиня. От другата страна на улицата бе ледената пързалка, отразяваща с невероятна яснота собственото си бляскаво присъствие. Извисяващите се разчертани грамади на административните сгради наоколо се възправяха с каменните си правоъгълници, целите в прозорци, като плоски скучни монолити, издялани от един-единствен каменоделец. Ако спреш и се ослушаш, веднага ще доловиш тътена на железница, препускаща под земята, и ще усетиш нейните вибрации. На равнището на улицата, с букви, изсечени в камъка или в мозайката върху малки кръгли гербове в златно и синьо, се мъдреха имената на основните корпорации, наели отделните сгради. Скоро, след като съществуващият договор бъдеше подновен, старото седалище на „Тайм Лайф“ щеше да бъде преименувано в новата сграда на „М и М“.

На №30 от Рокфелеровия център, в най-високата сграда от този сложен архитектурен подвиг, вече бяха станали промени от особена важност. Името на първата фирма със седалище в небостъргача — „Американска радиокорпорация“, прочута компания, проправила пътя в радио- и телевизионното разпръскване и в създаването на масови долнопробни развлекателни програми за благодарните международни тълпи, бе заличено и бе подменено с името на още по-могъщата предприемаческа групировка, купила сградата — „Дженеръл Електрик“, водещ производител на военна продукция, на локомотиви, двигатели за реактивни самолети, замърсители на реки, електрически тостери, одеяла и крушки за домакински нужди.

Изкуственото злато, използвано за изписването на новото име, блестеше по-дълго от истинското и макар да бе по-евтино, бе с по-голяма стойност. Над пързалката се извисяваше ефирна метална скулптура на мъжка фигура с лъскава лимоненожълта позлата, за която се твърдеше, че е изображение на митичния Прометей — нелепо решение да сложиш край леда полубог, дарил на човечеството огъня.

— Ела насам — каза предпазливо Йосарян, за да се дръпнат от пътя на младежите с маратонки и добро настроение, понесли се вихрено към тях сред чернокожите и белите пешеходци, които бързаха да се отстранят.

На самата пързалка, върху ледения овал под нивото на улицата, неколцина ухилени японци от обслужващия персонал чистеха леда, преди да пуснат поредната група пързалящи се — бяха със зимни кънки, с червени якета, зелени жокейски шапки и биещи на очи значки върху реверите, на които върху лъскав бял фон бе изрисувано ухилено розово лице с прекалено много зъби. Капчиците пот проблясваха като замръзнали сълзи върху изпъкналите скули на азиатските работници в червено и зелено. Униформените служители се движеха с раболепен израз, в спокоен синхрон и с емблемата на „Стийпълчейс“ на Тилю върху снежнобелите значки плъзгаха леко машините по изровената от кънките повърхност на леда, а после отново я заливаха с вода, която да се заледи в лъскава глазура за следващата тълпа посетители. Най-подранилите вече чакаха на опашка, почти всички дъвчеха нещо — сурова риба с ориз, солени кифлички или сандвич с печено свинско по южняшки, тъй като нямаше с какво друго да запълнят времето, докато отворят пързалката.

Спомняйки си Данте, Йосарян не можа да се сети какво лежи под леденото езеро, в ада, ако не владенията на косматия отвратителен Сатана. Затова пък знаеше какво лежи под ледената пързалка и постройките наоколо — хладилни тръби за леда, водопроводи, електрически кабели, телефонни линии и тръби за парното, които през зимата пренасяха топлината до административните сгради. Пак под нивото на улицата имаше пешеходни подлези с разклонения в различни посоки, с магазинчета, които вече не изглеждаха елегантни, и най-малко една линия на метрото, която идваше от друг квартал и от която можеш да се прехвърлиш на други линии в други направления. Вероятно отнемаше цяла вечност, но ако нямаш друга работа, можеш да се прехвърлиш на линии, които ще те отведат почти навсякъде, където искаш.

— Разкарайте се — рече отново Йосарян, вместо да подмине като фурия просяците от средната класа, чиито унесени лица неизменно го хвърляха в ужас.

И през ум не му бе минавало, че американският капитализъм на пазарната икономика е погубил толкова много от своите последователи.

Хор от чуруликащ смях някъде отзад го накара да се обърне към една поставка за цветя от напръскан с кафяво мрамор в сектора на зрителите. Видя червенокос мъж с бастун и торбеста зелена раница, който услужливо правеше снимки на весела група притихнали тъмнокоси туристи от Изтока. Йосарян имаше усещането, че го е виждал и преди. Мъжът бе с тънки устни, оранжеви мигли, прав остър нос и нежна млечнобяла кожа, каквато често се среща при хора с такъв цвят на косата. След като върна фотоапарата, се обърна към Йосарян с нагъл вид, с който даваше ясно да се разбере, че отлично познава този, когото ще види. Погледите им се срещнаха и Йосарян на мига си помисли, че го е срещал и преди, в Северното гробище на Мюнхен, при входа на гробницата параклис от началото на прочутата новела на Томас Ман, това бе тайнственият червенокос мъж, чиято поява и бързо изчезване бяха разтревожили толкова много Густав Ашенбах — един бегъл поглед и него вече го нямаше, беше изчезнал от разказа. Този тук дръзко се перчеше с димяща цигара, сякаш изпълнен с презрение и към него, и към рака. Йосарян го изгледа предизвикателно и възмутено, а мъжът се ухили нахално и Йосарян потрепери. Точно в този момент между тях спря дълга перленобяла лимузина с опушени стъкла, въпреки че отпред нямаше други коли. Лимузината бе по-дълга от катафалка, с мургав шофьор. Когато потегли отново, Йосарян видя по земята широки алени ивици, размазани от гумите, сякаш от тях е капала кръв, а червенокосият със зелената раница бе изчезнал. Азиатците продължаваха да гледат нагоре, сякаш се напрягаха да разчетат някакво неразгадаемо послание, написано върху голите стени и изцъклените огледала на прозорците.

Тръгнеха ли на запад по Осмо авеню, знаеше Йосарян, щяха да излязат при публичните домове и претъпканите кина за възрастни покрай асфалтирания булевард, свързващ сградата на автогарата отляво с небостъргача с луксозните апартаменти, където живееше той, отдясно, вече банкрутирал, но работещ не по-зле отпреди.

Дните отново ставаха все по-къси и той не искаше Майкъл да разбере, че ще се среща за трети път с Мелиса Макинтош, ще я води на вечеря и пак на кино, където пак ще я милва с върховете на пръстите по врата и ушите, от което тя ще се вцепени, ще се усмихне мрачно на себе си, както първия път, ще се изчерви като рак, очите й, малки и сини, ще блеснат, ще прокара длан по коленете си, които бе държала притиснати едно до друго през целия филм и в таксито до апартамента й, където, както вече бе дала да се разбере, не искаше Йосарян да влиза тази вечер и където той всъщност нямаше желание да ходи и дори не намекна да бъде поканен. Тя обичаше киното повече от него. Двама от мъжете, които го следяха, явно не си падаха по филмите, но волю-неволю бяха влезли след него в салона, а една жена в червена тойота направо обезумя, докато намери място за паркиране, където да чака, и се зае да дебелее, тъпчейки се като невидяла с бонбони и сладкиши от разни пакетчета. При втората среща Мелиса бе отпуснала колене, сякаш свикнала с неговите милувки, и спокойно се наслаждаваше на филма, но бе изпънала гръб и бе стиснала длани върху бедрата си. Той се й възхищаваше за съпротивата. Вече бе изкопчил достатъчно от нея и още повече от Анджела, за да знае, че когато е била по-млада, по-слаба, по-лека, по-бърза и по-чевръста, Мелиса умело е намирала мръсна наслада в секса.

— Трябваше да й кажа как — изсмя се Анджела. — Повечето мъже са загубени и не знаят нищо. Ами ти?

— Аз получавам оплаквания — отвърна той.

— Обигран си — изгледа го Анджела подозрително и добави с глупашка усмивка: — Нали?

Йосарян сви рамене. Мелиса отказа да се впуска в подробности и се правеше на ужасно целомъдрена, когато той й намекваше за минали и евентуални бъдещи разпътни лудории.

Докато предвкусваше сладостните хрумвания, Йосарян трябваше да се замисли тъжно за пречките, които ще му създадат неговото тегло, години, стави, подвижност и потентност. Виж, не се съмняваше, че в края на краищата ще успее да накара Мелиса отново да изпадне в палавото състояние на похотлив ентусиазъм и неизменна готовност, което се предполагаше, че преди й е било присъщо. От кръста нагоре не бе особено пищна и това помагаше неговият плам да е доста умерен. Йосарян пресметна рисковете и разноските — можеше дори да се наложи да я заведе един-два пъти на танци, може би на естрадни концерти и мюзикъли, дори да гледат заедно телевизия, някои нови предавания. Бе убеден, че ще се пребори със страха й от микроби, като я отрупва с червени рози и отново й обещае скъпо бельо в Париж, Флоренция и Мюнхен, и че ще спечели сърцето й с вълшебните романтични клетви, почерпени от неговите запаси добродушно шеговити номера, които ще изрече нежно в най-подходящия момент: „Ако бъдеш моето момиче, Мелиса, сигурен съм, че ще искам да те чукам всеки ден“.

Знаеше също, че това е лъжа.

Но не бяха чак толкова много насладите, по-задоволяващи от простодушното блаженство на поредната сексуална победа, споделена от двама души, които се познават, харесват се и се смеят заедно. Сега поне имаше цел, по-вълнуваща от повечето други цели.

Лъжеше малко повече и се закле, че окончателно се е развел.

На ъгъла около един конен полицай се трупаше тълпа. Йосарян даде един долар на чернокож с ръка с напукана кожа и още един на бял мъж с ръка на скелет. Учуди се, че е жива.

— Това сигурно е най-гадният скапан град на света — отчая се Майкъл.

Йосарян с подозрение се въздържа да се съгласи.

— Това е единственият град, който имаме — отсъди накрая той, — и един от малкото истински градове в света. Не е по-лош от най-лошия и е по-добър от останалите.

Майкъл изглеждаше помръкнал, докато заедно с другите пешеходци с достойни занимания си проправяха път през мотаещите се наоколо безделници, просяци и проститутки, които се надяваха да изкарат някой долар. Много от жените и момичетата не носеха нищо под черните, розовите и белите найлонови дъждобрани, някои от харпиите изкусителки дебнеха кога полицаите не ги гледат и бързаха да се разголят съвсем — космати или обръснати, със следи от самобръсначка по слабините.

— Щеше да ми е много неприятно, ако бях беден — измърмори Майкъл. — Нямаше да знам как.

— А не сме достатъчно оправни, за да се научим — каза Йосарян. Бе язвително радостен, че скоро ще се отърве от всичко това. Още една от утехите на възрастта. — Ела насам, оня прилича на луд, току-виж, ни наръгал. Нека докопа някой друг. Какво е това на ъгъла? Не сме ли го виждали и преди?

Бяха го виждали и преди. Обръгнали зяпачи наблюдаваха с усмивка върлинест дрипав мъж, който работеше: изрязваше с бръснач задния джоб на един пиян на тротоара, за да се сдобие ненасилствено с портфейла му, а двама спретнати униформени полицаи търпеливо го чакаха да свърши, за да го арестуват заедно с уликите — нечестно спечелените плодове на неговите усилия. Трети полицай също наблюдаваше сцената, извисил се като дож или полубожество върху огромния дорест кон. Беше с револвер в кожен кобур и с блестящия си патрондаш създаваше впечатлението, че е въоръжен и със стрели. Мъжът с бръснача вдигаше поглед на всеки две секунди и му се плезеше. Всичко бе спокойно, редът не бе нарушаван. Всички играеха ролите си в синхрон, като съзаклятници върху гоблен на символичен, изпълнен със съдържание заговор, който не се поддава на обяснение. Всичко бе мирно и тихо като в рая, с дисциплина като в ада.

Йосарян и Майкъл поеха към жилищните квартали на града и заобиколиха на тротоара някаква баба, която, подпряла се на стената, дремеше шумно — по-шумно, отколкото Йосарян имаше навик да спи след разпадането, а и в началото, а и по средата на втория си брак. Тя хъркаше доволно и портмонето й липсваше, както забеляза Йосарян точно когато един мургав мъж в сива военна куртка, с черни ширити и с кафява чалма заломоти нещо и ги вкара един по един с Майкъл през въртяща се врата в полупразен индийски ресторант, където Йосарян бе направил резервация за обяд, както се оказа, излишна. В просторното сепаре Йосарян поръча индийска бира за двамата, макар да знаеше, че ще изпие и бирата на Майкъл.

— Как сега ще изядеш всичко това? — поинтересува се Майкъл.

— С удоволствие — отвърна Йосарян и си сипа още от пикантните подправки.

За Майкъл поръча салата и пиле „тандури“, за себе си — агнешко „виндалу“ след лютивата супа. Майкъл се престори на отвратен.

— Ако ям, ще ми се повръща.

— Повдига.

— Не ставай педант.

— И аз отвърнах така първия път, когато ме поправиха.

— В училище ли?

— В Колумбия, щата Южна Каролина. Поправи ме оня всезнайко и хитрец, дребният стрелец, за когото съм ти разправял, Сам Сингър от Кони Айланд. Беше евреин.

Майкъл се усмихна снизходително.

— Защо ми съобщаваш това?

— По онова време беше важно. А аз се връщам към онова време. Какво да кажа за моето име — Йосарян? Невинаги беше толкова лесно с ония нервни южняци и фанатици от Чикаго, които мразеха Рузвелт, евреите, негрите и всички останали, освен фанатиците от Чикаго. Човек би си казал, че след като войната е свършила, всичко грозно се е променило към добро. Друг път. В армията рано или късно всеки ме питаше за името Йосарян и всички се успокояваха, щом им кажех, че съм асириец. Сам Сингър знаеше, че съм от изчезнал вид. Беше чел от някой си Сароян разказ, който сигурно вече не печатат. И той е от изчезнал вид, като Сароян. И като мен.

— Не сме асирийци — напомни му Майкъл. — Арменци сме. Аз съм само наполовина арменец.

— Казвах асириец, за да е смешно, глупчо. А те го приемаха за чиста монета. — Йосарян го погледна с обич. — Единствен Сам Сингър загря. „Обзалагам се, че и аз мога да бъда асириец“, ми каза веднъж и аз разбрах какво има предвид. Мисля, че го вдъхновявах. Когато играта загрубя, ние двамата бяхме единствените, дето отказахме да правим повече от седемдесет полета, колкото имахме. Така де, войната всъщност бе свършила. „Майната им на началниците“, реших аз, когато видях, че повечето началници не са никакви началници и изобщо не ме превъзхождат. След години прочетох как Камю е казал, че единствената свобода, която имаме, е свободата да казваме „не“. Чел ли си Камю?

— Не ми се чете Камю.

— Нищо ли не ти се чете?

— Чете ми се само когато съм отегчен до смърт. Да минава време. Или когато се чувствам съвсем сам.

— Това е хубаво време. В армията никога не съм се чувствал съвсем сам. Оня малък негодник Сингър бе изчел сумата ти книги и веднага щом надуши, че ще му позволя, започна да се прави на интересен. „Нямаше ли да е по-добре, ако страната бе загубила Войната за независимост?“ — попита ме веднъж. Беше преди да науча, че пращат хора на топло, защото критикували новата политическа партия. Майкъл, кое се намира по̀ на запад — Рино в Невада или Лос Анджелис?

— Лос Анджелис, разбира се. Защо?

— Грешка. Още едно нещо, което научих от него. Една нощ в Южна Каролина някакъв пиян здравеняк от не знам къде си започна да го бъхти без причина. Не се шегуваше. Бях офицер, но си бях свалил нашивките, за да ми дадат вечеря във войнишкия стол, понеже бе посред нощ. Реших, че трябва да го защитя, но щом се изправих между двамата и се опитах да ги разтърва, онзи започна да бие мен.

Йосарян избухна в сърдечен смях.

— Божичко — изстена Майкъл.

Йосарян пак се засмя тихо, щом видя, че синът му се е притеснил.

— Смешното е — наистина беше смешно, насмалко да прихна, въпреки че онзи хубостник ме млатеше, бях изненадан, — че изобщо не болеше. Удряше ме по главата и лицето, а аз не усещах нищо. След малко го хванах за ръцете, после ни разтърваха. Сам Сингър му се бе нахвърлил отстрани, а другият стрелец с нас, Арт Шрьодер — откъм гърба. Когато го укротиха и му казаха, че съм офицер, той набързо изтрезня и почти хвърли топа. На другата сутрин още преди закуска довтаса в моята стая в офицерската част, да ме моли да му простя, чак падна на колене. Наистина. Не съм виждал човек да се подмазва така. Молеше ми се като на Бог. И това е истина. Не искаше да спре дори след като му казах да си върви и да забрави случката. Май и аз щях да загазя, защото съм свалил нашивките, за да се нахраня във войнишкия стол, но онзи дори не се сети за това. Не му казах, че ми се повдига, като го гледам как ми лази в краката. Точно тогава го намразих, точно тогава се ядосах и му заповядах да се маха. Обичам да си повтарям, че не искам да виждам повече как някой се унижава така. — След тази история Майкъл спря да се храни. Йосарян размени чиниите, довърши пилето му и обра останалия ориз и хляб. — Храносмилането ми още е наред, слава Богу.

— А кое не е наред? — попита Майкъл.

— Половият ми нагон.

— Майната му. Друго?

— Паметта ми за имена и телефонни номера, невинаги намирам думите, които знам, че знам, невинаги си спомням какво съм искал да запомня. Прекалявам с приказките, повтарям се. Прекалявам с приказките, повтарям се. Пикочният ми мехур донякъде, а и косата — добави Йосарян. — Вече побеля, а Ейдриън ми разправя да не се примирявам. Още се опитва да изнамери боя, която да я прави сива. И да я създаде, няма да я използвам. Ще му кажа да опита с гените.

— Какво им има на гените? Все за тях говориш.

— Сигурно е от гените ми. Сърди се на Тиймър за това. Господи, оня юмручен бой беше преди четирийсет години, а сякаш е бил вчера. Когото и да срещна от онова време, всички се оплакват я от кръст, я от рак на простатата. Викаха му Малкия Са̀ми Сингър. Какво ли е станало с него?

— След четирийсет години?

— Почти петдесет, Майкъл.

— Току-що каза четирийсет.

— Виждаш ли колко бързо минава цяло десетилетие? Наистина, Майкъл. Роди се преди една седмица — като че беше вчера, — а аз съм се родил седмица преди това. Нямаш представа, Майкъл, и през ум не ти минава — засега — колко е смешно, колко е объркващо да влезеш в стаята за нещо и да забравиш за какво си влязъл, да отвориш хладилника и да не помниш защо, да говориш с толкова много хора като теб, които никога не са чували за Килрой.

— Сега чух за него — възрази Майкъл. — Но пак не знам нищичко за Килрой.

— Освен че сигурно и той е бил в този ресторант. Килрой бе навсякъде, където и да отидехме през Втората световна война — виждахме го написано по стените. И ние не знаем нищо за него. Точно затова още го харесваме. Колкото повече научаваш за някого, толкова по-малко го уважаваш. След онзи бой Сам Сингър реши, че съм най-добрият човек на света. После вече не ме беше страх да се сбия пак. Днес сигурно ще ме е страх.

— Бил ли си се и с други?

— Не, почти не, ако не се брои един, беше пилот, Апълби, с него пътувах в самолета за Европа. Не се разбирахме. Не можех да управлявам самолет и се чудя защо очакваха от мен да го правя. Веднъж на учебен полет се загубих и му определих с компас посоката така, че щяхме да се озовем над Атлантическия океан, на път за Африка. Щяхме да загинем, ако той не разбираше от работата си повече, отколкото аз от моята. Какъв смотаняк бях, изобщо не ставах за щурман. Нищо чудно, че Апълби се вкисна. Прекалявам ли с приказките? Знам, че прекалявам, нали?

— Не прекаляваш.

— Понякога наистина прекалявам, защото виждам, че съм по-интересен от хората, на които говоря, и дори те го знаят. Но говори и ти. Не, всъщност не ми се е налагало повече да се бия. Навремето изглеждах доста як.

— За нищо на света няма да се бия — каза Майкъл почти гордо.

— Сега и аз за нищо на света няма да се бия. Днес хората убиват. Според мен и ти все пак ще се сбиеш, ако се натъкнеш на грубост и изгубиш самообладание. Точно както същия малък Са̀ми Сингър се нахвърли върху онзи бабаит, щом видя как ме бъхти. Ако запазим самообладание, звъним на полицията или извръщаме поглед. Големият ти брат Джулиан ми се подиграва, защото никога не се разправям заради място за паркиране и отстъпвам на всеки шофьор, който иска да ме пререди на паркинга.

— И аз няма да се сбия за такова нещо.

— Ти дори отказваш да се научиш да шофираш.

— Страх ме е.

— Аз бих рискувал. От какво друго те е страх?

— Не те интересува.

— За едно се досещам — каза безмилостно Йосарян. — Страх те е за мен. Страх те е, че ще умра. Страх те е, че ще се разболея. И има защо да те е страх. Всичко това ще се случи, дори и да се преструвам, че ще ми се размине. Обещал съм ти още седем години добро здраве, скоро ще станат шест. Когато навърша седемдесет и пет, моето момче, ще трябва да се оправяш сам. Няма да живея вечно, въпреки че ще опитвам, докато умра.

— А искаш ли?

— Защо не? Дори когато съм тъжен. Какво друго ми остава?

— Когато си тъжен ли?

— Когато си спомня, че няма да живея вечно — пошегува се Йосарян. — И сутрин, когато се събудя сам. Случва се при някои хора, особено при такива като мен, предразположени към депресия на третата възраст.

— Депресия на третата възраст ли?

— И ти ще я откриеш, ако имаш късмета да доживееш до тези години. Ще я откриеш в Библията. Ще я видиш у Фройд. Страдам от недостиг на интерес. Де да знаех какво да искам. Сега свалям едно момиче.

— Не ми се слуша за това.

— Но не съм сигурен, че мога отново да се влюбя истински — продължи Йосарян, без да му обръща внимание, съзнавайки, че прекалява с приказките. — Страхувам се, че и това може би вече го няма. Напоследък имам един отвратителен навик. Не, няма да ти кажа. Мисля си за жени, които съм познавал много отдавна, и се опитвам да си ги представя как изглеждат днес. После се чудя защо съм бил луд по тях. Имам и друг навик, с който не мога да се преборя, той е дори още по-ужасен. Когато една жена се обърне, винаги, ама всеки път трябва да я огледам отзад, преди да реша дали е привлекателна. Никога не съм го правил. Не знам защо трябва да го правя сега. И почти всички имат прекалено големи задници. Само дано не научи моята приятелка Франсес Бийч. Желанието започва да ме напуска, също и радостта, която иде заедно с утрото, както ще прочетеш в Библията…

— Библията не ми харесва — прекъсна го Майкъл.

— На никого не му харесва. Опитай тогава с „Крал Лир“. Но ти не обичаш да четеш нищо.

— Точно затова реших да стана художник.

— Никога не си опитвал истински, нали?

— Никога не съм искал истински. Много по-лесно е да не искаш да успееш в нищо, нали?

— Не. Хубаво е да искаш нещо. Сега го откривам. Преди всеки ден се събуждах с мозък, пълен с планове, с които изгарях от нетърпение да се заловя. Сега се събуждам апатичен и се чудя с какво да се заловя, за да се развличам. Стана внезапно. Ей така, един ден се събудих стар. Изчерпах се откъм младост, а съм едва на шейсет и девет.

Майкъл го погледна с любов.

— Боядисай си косата. Боядисай я черна, ако не може да стане сива. Не чакай Ейдриън.

— Като Ашенбах ли?

— Ашенбах?

— Густав Ашенбах.

— Пак ли „Смърт във Венеция“? Тази книга никога не ми е харесвала особено, не разбирам защо толкова се прехласваш по нея. Обзалагам се, че ще успея да ти кажа поне няколко сбъркани неща.

— Аз също. Но тя си остава незабравима.

— За теб.

— Някой ден може би и за теб.

Ашенбах също страда от липса на интерес, въпреки че се развлича с абсурдната си мания и самонадеяността, че има да върши още много неща. Той е художник на интелекта, уморен да работи по замисли, неподдаващи се и на най-търпеливите му усилия, и съзнава, че вече само се преструва. Но не знае, че истинският му творчески живот е приключил, че идва залезът и на него, и на неговото време, независимо дали му харесва, или не. А едва е прехвърлил петдесетте. Тук Йосарян имаше предимство. Никога не бе имал много неща, на които да си позволява да се радва. Този мъж, живял като стегнат юмрук и неизменно започвал деня със студен душ, работил всяка сутрин и мечтал единствено да може да продължи работата и вечерта, бе твърде странен по характер, та сега Йосарян да му съчувства.

— Боядисал си е косата черна — продължи Йосарян като лектор, — лесно се оставил бръснарят да го убеди да го направи, да очертае очите му с грим, за да създаде илюзия за блясък, да сложи малко руж върху страните му, да разчеше веждите му, да заличи с крем годините от кожата, да закръгли устните с багрила и сенки, и начаса предал Богу дух. И в замяна на мъките не получава нищо, единствено терзаещата заблуда, че се е влюбил в юноша с криви зъби и чип нос. Нашият Ашенбах дори не успява да се насили да умре драматично, дори не от чума. Просто свежда глава и предава Богу дух.

— Според мен — каза Майкъл — май се опитваш да го изкараш да звучи по-добре, отколкото е в действителност.

— Може би — отвърна Йосарян и усети как се съмнява, че сигурно наистина е така, — но това е моето мнение. Ето какво пише тогава Ман: от месеци над Европа тегне заплаха.

— Втората световна война ли? — налучка Майкъл, за да му угоди.

— Първата световна война! — рязко го поправи Йосарян. — Още тогава Ман е виждал накъде върви тази неуправляема машина, която наричаме наша цивилизация. Точно такава е съдбата ми през втората половина от моя живот. Печеля пари от Майлоу, когото не обичам и осъждам. И откривам, че от самосъжаление се отъждествявам с един въображаем германец без чувство за хумор или друга привлекателна черта. Скоро ще сляза с Макбрайд още по-надълбоко в АУП, за да видя какво има там. Това ли е моята Венеция? Веднъж се запознах в Париж с образован издател, който заради тази книга не се решаваше да замине за Венеция. Запознах се и с друг, не можеше да почива повече от седмица на планина заради „Вълшебната планина“. Измъчвал го ужасен сън, че умира там и ако остане, няма да се измъкне жив, така че на следващия ден си вдигал куфарите.

— Майндърбайндърови наистина ли ще се сродяват с Максънови?

— И двете семейства имат на разположение момичета за женене. Аз предложих М 2.

— Кога ще се върнеш там с Макбрайд?

— Веднага щом президентът потвърди, че може би ще присъства, и получим разрешение да огледаме мястото. А ти кога ще ходиш с М 2?

— Щом му се прииска отново да гледа мръсни картинки. И аз си получавам парите от „М и М“.

— Майкъл, ако искаш да живееш под вода, трябва да се научиш да дишаш като риба.

— А ти какво мислиш за това?

— Никога не сме имали избор. Не ми е приятно, но не ми е и неприятно. Това е естествената ни съдба, както би казал Тиймър. Биологически ние сме нов вид и все още не сме се научили да се приспособяваме в природата. Той мисли, че сме ракови образувания.

— Ракови образувания ли?

— Но все пак харесва нас и не харесва рака.

— Сигурно е луд — възропта Майкъл.

— И той мисли така — поясни Йосарян, — премести се в психиатричното отделение на болницата, за да го лекуват, но продължава да работи като онколог. Не е ли налудничаво?

— Не е нормално.

— Това не означава, че греши. Виждаме социалната патология. Какво още те тревожи, Майкъл?

— Чувствам се доста самотен, казах ти вече. Започвам да се страхувам. И за парите. Успя да ме разтревожиш за тях.

— Радвам се, че съм бил полезен.

— Ако не разполагам с пари, няма да знам откъде да ги намеря. Не мога дори да обера някого. Не знам как.

— И вероятно ще те оберат, докато се опитваш да се научиш.

— Не мога да се науча дори да карам кола.

— Ще направиш това, което щях да направя аз, ако нямах пари.

— И какво е то, татко?

— Щях да се самоубия, синко.

— Ти си голям шегаджия, татко.

— Точно това щях да направя. Не е по-страшно, отколкото да умреш. Нямаше да мога да се науча да бъда и беден, по-скоро щях да се предам.

— Какво ще стане с рисунките, които направих?

— Ще ги отпечатат в брошури и ще ги занесат във Вашингтон за следващото обсъждане на самолета. Сигурно ще се наложи да отида и аз. Изкара пари от това, от летателното крило де.

— Завърших нещо, което никога не съм искал да започвам.

— Ако искаш да живееш като риба… Майкъл, има неща, които ние с теб няма да направим за пари, но има други, които сме принудени да правим, иначе ще останем с празни ръце. Разполагаш с още няколко години, за да намериш начин да се грижиш за себе си. За Бога, научи се да караш кола! Ако не знаеш, не можеш да живееш никъде.

— Къде ще ходя с тази кола?

— При някого, когото искаш да видиш.

— Не искам да виждам никого.

— Ще се махаш от хора, които не искаш да виждаш.

— Знам само, че ще прегазя някого.

— Използвай и тази възможност.

— Казвал си го и преди. Наистина ли ще има сватба на автогарата? Иска ми се да ида.

— Ще ти взема покана.

— Вземи две. — Майкъл стеснително сведе очи. — Марлин се върна в града и понеже нямаше къде да отседне, дойде за малко при мен. Сигурно ще й хареса.

— Арлин ли?

— Марлин, жената, която току-що ме заряза. Може би този път ще остане. Каза, че няма да има нищо против, ако се наложи да работя като адвокат. Божичко, сватба на автогарата! Какви са тия хора, дето ще вдигат сватба на такова място само за да ги пишат по вестниците?

— Такива.

— А на кой задник му хрумна тази налудничава идея?

— На такъв като мен — изсмя се Йосарян. — Идеята беше на баща ти.

19

БАССОП

— И как изглежда летателното крило?

— Като другите летателни крила — вметна находчиво Уинтъргрийн, а Майлоу изгуби ума и дума, защото не беше очаквал такъв въпрос.

— А как изглеждат другите летателни крила?

— Като нашето летателно крило — отвърна Майлоу, възвърнал самообладанието си.

— Да не изглеждат като крилото на стария „Стелт“? — поинтересува се един майор.

— Не. Само на външен вид.

— Безспорно, нали, полковник Пикъринг?

— Несъмнено, майор Боус.

След първото обсъждане на дефанзивно офанзивния щурмови бомбардировач за втори удар „М и М“ полковник Пикъринг бе предпочел да се пенсионира рано, та хем да получава пълния размер на пенсията, хем да се възползва от възможността за по-доходна, пък било то и не толкова престижна служба в Авиационния отдел на „М и М, предприемачи и съдружници“, където първоначалният му годишен доход бе точно петдесет пъти по-голям от парите, които бе получавал като държавен служител. По молба на Майлоу генерал Бърнард Бингам отлагаше подобен ход с надеждата да го повишат в чин и може би да го издигнат до член на Съвета на началник-щабовете, а след това, при най-малката възможност за добра война, да влезе и в Белия дом.

Добре, че присъстваше Пикъринг, за да помага, защото това последно обсъждане на бомбардировача на Майндърбайндър се оказа много по-костеливо от предишните. Още щом най-неочаквано се бяха появили дебелият от Държавния департамент и слабият от Съвета за национална сигурност, бе проличало, че ще има трудности. Вече не беше тайна, че и двамата подкрепят конкурентния проект на Стрейнджлъв — седнаха един срещу друг на извитата маса, за да създават впечатлението, че говорят отделно, с независими гласове.

И двамата бяха дипломати от кариерата и редовно отделяха част от времето си, за да работят като съдружници на Стрейнджлъв и да подсилват с новопридобити запаси влиянието втора употреба и висококачествените връзки, които наред с високопарността бяха основната стока за продан на империята Стрейнджлъв. Друга причина Майлоу да е угрижен бе отсъствието на един съюзник, на когото той бе разчитал, С. Портър Лъвджой, който бил зает — според опасенията на Майлоу, с подобно обсъждане на самолета на Стрейнджлъв в БАССОП, като съюзник на противника.

Генерал Бингам очевидно се радваше на възможността да се поперчи със способностите си пред офицери от други родове войски, при това по-старши от него, и пред експерти по ядрените въпроси и свързаните с тях неразгадаеми научни области. Бингам умееше да се възползва от своите предимства, стига да ги имаше. В тази подбрана привилегирована група влизаха още трийсет и двама души и всички се надпреварваха да говорят, макар че нямаше телевизионни камери.

— Майлоу, кажи им за технологията — подкани генерал Бингам, за да придвижи нещата в благоприятна посока.

— Нека първо да раздам тези рисунки — отвърна Майлоу, сякаш бе репетирал, — за да виждаме как изглеждат нашите самолети.

— Чудесни са — обади се един очилат генерал-лейтенант с опит в дизайна. — Кой ги нарисува?

— Един художник, Йосарян.

— Йосарян ли?

— Майкъл Йосарян. Специалист е в баталната живопис и работи само за нас.

Следвайки указанията, Майлоу и Уинтъргрийн бяха слезли от сутерена на БАССОП при входа на подземие А и там бяха посрещнати от трима въоръжени мъже с униформи на БАССОП, каквито не бяха виждали дотогава — червени бойни куртки, зелени панталони и черни кожени десантни обуща, значки с имената, изписани с вишневочервени букви върху лъскава копринена материя със седефен цвят. Бяха проверени по списък, казаха и паролата: „Бебето на Бингам“. Получиха кръгли картонени пропуски с номера върху синя ивица с къс бял шнур, които да закачат на врата си, и бяха пратени право в заседателната зала „Бебето на Бингам“ в подземие А, овалното помещение, където рисунките на Майкъл сега правеха такова благоприятно впечатление.

На всички присъстващи бе припомнено, че самолетът е оръжие за втори удар, предназначено да пробива отбранителните линии и да унищожава въоръжението и командните постове, оцелели след първия удар.

— И така, всичко, което виждате на тези рисунки, е съвсем точно — продължи Майлоу, — освен онова, което е погрешно. Не искаме да показваме неща, които ще позволят на други да противодействат на технологията или да я прекопират. Разумно е, нали, генерал Бингам?

— Безспорно, Майлоу.

— Но ние тук откъде да разберем — възрази дебелият от Държавния департамент — как всъщност изглежда самолетът?

— За какво ви е да разбирате, дявол да го вземе? — възропта Уинтъргрийн.

— Той е невидим — добави Майлоу. — Защо ви е да го виждате?

— Според мен изобщо не ни трябва да разбираме, нали? — отстъпи генерал-лейтенантът и погледна един адмирал.

— Защо ни е да знаем? — зачуди се адмиралът.

— Рано или късно пресата ще иска да научи — разпали се хилавият поддръжник на Стрейнджлъв.

— Майната й на пресата — отсече Уинтъргрийн. — Покажете им рисунките.

— Правдоподобни ли са?

— Какво значение има, дявол го взел, дали са правдоподобни, или не? — рече Уинтъргрийн. — Когато журналистите разберат, че сме ги лъгали, тъкмо ще имат за какво да пишат.

— Вие май възприехте скапания ми език, сър — каза адютантът на командващия флота.

— Приветствам скапаната ви откровеност — обади се един полковник. — Адмирале?

— Е, ще го преживея. Къде е скапаната пилотска кабина?

— Вътре в скапаното крило, заедно с всичко останало.

— Екипаж от двама ще върши ли работа добре, както скапан екипаж от четирима? — попита някой.

— Още по-добре — рече Майлоу.

— И какво значение има, по дяволите, дали ще върши скапаната работа? — попита Уинтъргрийн.

— Разбирам за какво намеквате, сър — каза майор Боус.

— Аз — не.

— Е, ще преживея скапаните ви намеци.

— Не съм сигурен, че разбирам за какво намеквате.

— Майлоу, каква е твоята гледна точка?

Нямало точки. Летателното крило позволявало самолетът да бъде произведен със заоблени краища от материал, който е невъзможно да бъде засечен от радар. Всъщност предлагали, дявол го взел — обясни Уинтъргрийн — скапан самолет с голям обхват, който да кръжи над скапаната вражеска територия само с двама пилоти скапаняци. Да лети оттук до Сан Франциско с пълно натоварване, дори без да презарежда във въздуха.

— Означава ли това, че можем да бомбардираме Сан Франциско оттук и да се върнем, без да зареждаме?

— На връщане можем да бомбардираме и Ню Йорк.

— Хайде, момчета, по-сериозно — нареди генерал-майорът. — Това тук е война, а не социално планиране. Колко пъти трябва да презарежда до Китай или до Съветския съюз?

— Два-три пъти натам, на връщане може и без зареждане, ако не сте сантиментални.

Само един бомбардировач „М и М“ можел да пренася същия бомбен товар, както всичките тринайсет щурмови бомбардировача, които Роналд Рейгън използвал при въздушното нападение в Либия през… през… април 1986 година.

— Сякаш беше вчера — размечта се възрастен военен от авиацията.

— Можем да ви предложим самолет, който наистина ще го направи вчера — обеща Уинтъргрийн.

— „Шшшшшт!“ — каза Майлоу.

— „Шшшшшт!“ ли? — рече експертът по военно оборудване. — Чудесно име за безшумен бомбардировач.

— Значи „Шшшшшт!“ е името на нашия самолет. Лети по-бързо от звука.

— Лети по-бързо от светлината.

— Можете да бомбардирате някого още преди да сте решили. Решавате го днес, а сте го направили… вчера!

— Едва ли имаме нужда от самолет, който може да бомбардира някого вчера — подметна някой.

— Я си помислете за възможностите — възрази Уинтъргрийн. — Някой напада Пърл Харбър. Вие го сваляте предишния ден.

— Е, ще го преживея. Колко още…

— Я чакайте — примоли се някой измежду неколцината разбунтували се. — Как е възможно? Арти, може ли нещо да се движи по-бързо от светлината?

— Разбира се, Марти. Светлината може да се движи по-бързо от светлината.

— Четете онзи скапаняк Айнщайн — ревна Уинтъргрийн.

— Нашият пръв боен самолет може да бъде напълно готов през 2000 година и това ще бъде истински повод за празник.

— А какво ще стане, ако преди това участваме в ядрена война?

— Няма да разполагате с нашето изделие. Налага се да изчакате.

— Значи вашият бомбардировач е проводник на мира?

— Да. Освен това имаме човек, когото ще включим — довери Майлоу. — Ще ви произвежда вътрешно тежка вода.

— Искам го този човек! На всяка цена!

— Безспорно, нали, доктор Телър?

— Несъмнено, адмирал Риковър.

— Нашият проводник на мира може да се използва и за да пуска тежки бомбени товари над градове.

— Не обичам да бомбардираме цивилни.

— Напротив, обичаме. По-икономично е. Можем да въоръжим нашия „Шшшшшт!“ и с конвенционални бомби — за изненадващи нападения. Най-изненадващото ще е, че няма да има ядрен взрив. Можем да ги използваме срещу приятелски държави, за да няма радиация. Стрейнджлъв ще го направи ли?

— Какво казва Портър Лъвджой?

— Че е невинен.

— Имах предвид, преди да бъде изправен пред съда.

— Да купим и двата самолета.

— Има ли пари и за двата?

— Няма значение.

— Не бих искал да го съобщавам на президента.

— Имаме човек, който ще говори с президента — обади се Майлоу. — Казва се Йосарян.

— Йосарян ли? Чувал съм това име.

— Той е много известен художник, Бърни.

— Разбира се, познавам творчеството му — каза генерал Бингам.

— Този е друг Йосарян.

— Не е ли време за почивка?

— Йосарян може да ми трябва — измърмори Майлоу, прикрил уста с длан, — за да говори с Нудълс Кук. И къде, по дяволите, е този скапан военен свещеник?

— Непрекъснато го местят — прошепна полковник Пикъринг. — Не знаем къде, по дяволите, се намира.

Десетминутната почивка се оказа петминутна и през нея шестима души от охраната на БАССОП тържествено донесоха торта с черници по случай рождения ден на генерал Бърнард Бингам и документите, с които го повишаваха от бригаден генерал в генерал-майор. Бингам духна свещите от първия път и попита развеселено:

— Има ли още нещо?

— Има! Разбира се, че има! — викна дебелият от Държавния департамент.

— Има, как да няма! — викна не по-малко гръмогласно слабият от Съвета за национална сигурност.

Шишкото и Хърбата се надпреварваха да доказват, че някои от характеристиките на „Шшшшшт!“ на „М и М“ са съвсем същите като тези на стария „Стелт“.

— Вашите проклети катапултиращи седалки съществуваха първоначално и в проектите на скапания стар „Стелт“. От сведенията ни личи, че по време на изпитания тия скапани седалки са разкъсвали манекените.

— Можем да ви осигурим необходимия брой манекени — каза Майлоу.

Шишкото падна и си разрани лицето.

— Сигурно се е разтревожил — намеси се заместник-ректорът на хуманитарните науки и обществената дейност във Военния колеж, — за хората, не за скапаните манекени.

— Можем да ви осигурим и необходимия брой хора.

Хърбата бе объркан, Шишкото бе изгубил дар слово.

— Питаме за тяхната безопасност, сър. Твърдите, че вашите машини могат да изкарат във въздуха продължително време, цели години. Нашите машини с хора на борда трябва да могат да се връщат на земята.

— Защо?

— Защо?

— Ами да, защо?

— Защо, по дяволите, трябва да се връщат на земята?

— Какво, по дяволите, ви става на всички, идиоти скапани? — попита Уинтъргрийн и поклати невярващо глава. — Нашият самолет е за втори удар. Полковник Пикъринг, защо не поговорите с тия скапани мухльовци и не им обясните?

— Разбира се, господин Уинтъргрийн. Господа, не е ли все тая, дявол го взел, дали скапаните самолети се връщат, или не?

— Все тая е, полковник Пикъринг.

— Благодаря, майор Боус, скапаняк такъв.

— Няма защо, боклук такъв.

— Господа — каза Хърбата. — Искам да бъде отразено в протокола, че никога през живота си не съм бил наричан мухльо, никога освен като дете.

— Не водим протокол.

— Мухльо.

— Лайнар.

— Негодник, къде ще избягат? — попита Уинтъргрийн. — Нали почти всичко също ще е отишло по дяволите.

— Разрешете — изръмжа Хърбата, за да не остави съмнение, че е бесен. — Твърдите, че вашите скапани бомбардировачи пренасят ядрени бомби, които ще проникнат в скапаната земя, преди да се взривят, така ли?

— Вашите скапани ракети не могат да го правят.

— Я обяснете защо, по дяволите, ни е да го правят.

— Слушайте, скапаняци такива, в скапаните си мнения все натяквате, че врагът имал подземни бункери за скапаните си политици и военни.

— Ама наистина ли го натякваме?

— Президентът играе ли „Triage“?

— Четете каквото сте написали.

— Не обичаме да четем.

— Мразим да четем.

— Не можем да четем това, което пишем.

— Имаме бомби, които ще проникнат на сто и петдесет километра, преди да се взривят. Според сегашните ви планове смятате да живеете на седемдесет километра под земята. Можем да настроим бомбите така, че да избухнат преди седемдесетия и да не навредят на никого от наша и тяхна страна. Можете да водите ядрена война, която да не отнема човешки живот и да не предизвиква разрушения. Хуманно е, нали? Дори ужасно хуманно.

— Точно така, ужасно хуманно.

— Нека ви кажа нещо направо, дяволите да ви вземат. Ей, Хърба, позволи ми само една дума. За втори удар ли ще ги използваме тия проклетии?

— Ще преследват оцелелите вражески части, които не са използвани при първия им удар.

— А защо няма да ги използват при първия си удар?

— Отде да знам, по дяволите?

— Гарантирате ли, че вашите самолети ще летят?

— Те летят повече от две години. От две години имаме модели, които прехвърчат насам-натам. Сега ни кажете дали искате да продължим. Ако не, ще предложим другаде скапания „Шшшшшт!“.

— И дума да не става — каза Шишкото. — Извинявай, Хърба, но нека продължа.

— Мой ред е, Шишко. Това е противозаконно.

Майлоу се засмя добродушно.

— Как ще разберете? Самолетите са невидими и безшумни.

— Майната ви, направо не мога да повярвам, че задавате такива въпроси — рече Уинтъргрийн. — Не е ли все тая дали летят, или не? Главното им достойнство е, че възпират. Докато влязат в действие — и вече са се издънили.

— Имам още един въпрос. Остави ме да се изкажа, Шишко.

— Мой ред е, хилав негодник.

— Не, не е твой ред, лайно дебело.

— Не му обръщайте внимание на тоя мухльо — настоя Шишкото. — Щом е невидим и безшумен, какво ще ви попречи да го продадете на врага?

— Нашият патриотизъм.

След тези думи Бингам обяви последна почивка.

— Уинтъргрийн — прошепна Майлоу в паузата, преди да приключат, — имаме ли наистина бомба, която ще проникне на сто и петдесет километра, преди да се взриви?

— Трябва да проверим. Какво ще кажеш за стария „Стелт“? Мислиш ли, че ще разберат?

— Те не са съвсем същите. „Стелт“ така и не бе направен. Значи нашият „Шшшшшт!“ е по-нов.

— И аз твърдя същото.

Някои от комисията искаха още време, а други като Шишкото и Хърбата настояваха за контролна съпоставка със самолета на Стрейнджлъв. Пак ще опрем до Йосарян, изсумтя унило Майлоу, докато тримата висши военни се съвещаваха шепнешком. Бингам чакаше напрегнато. Уинтъргрийн не прикриваше гнева си. Майлоу го посъветва да престане, понеже никой не го гледал. Накрая контраадмиралът вдигна поглед.

— Господа. — Говореше съвсем бавно. — Създаваме оръжието на идния век, което ще направи всички останали оръжия излишни и маловажни.

— Няма да има нужда от нищо друго — обеща обнадежден Майлоу.

— Лично аз — продължи адмиралът, сякаш не бе чул нищо — съм склонен да взема страната на генерал Бингам. Бърни, още един повод да си вириш носа. Смятам да препоръчам вашия „Шшшшшт!“! Но преди думите ми да бъдат записани в протокола, имам един важен въпрос. — Той се наведе към тях, опрял лакти на масата и забил брадичка върху стиснатите си ръце. — Вашият самолет, господин Майндърбайндър. Кажете ми честно. Ако бъде използван масирано, може ли да унищожи света?

Майлоу се спогледа трескаво с Уинтъргрийн. И двамата предпочетоха да не увъртат. Уинтъргрийн сведе очи, а Майлоу отвърна плахо:

— Боя се, че не — призна той изчервен. — Можем да направим света необитаем, но не и да го унищожим.

— Е, ще го преживея.

— Безспорно, адмирал Дюи?

— Несъмнено, генерал Грант.

— Прощавай, че те нарекох хилав негодник — извини се смирено дипломатът от Държавния департамент.

— Няма нищо, лайно дебело.

СЕДМА КНИГА

20

ВОЕННИЯТ СВЕЩЕНИК

Всеки път, когато го прехвърляха на ново място, военният свещеник Албърт Тейлър Тапман имаше усещането, че не е мръднал от старото, и то с основание. Изолираното с олово помещение, където го държаха, бе железопътен вагон и нито преди, нито след поредното пътуване му бе позволявано да излиза по свое желание. Обстановката оставаше непроменена.

Няколкото лаборатории, вагони с апаратура, и медицински кабинети също бяха на колела, както и фургоните точно до кухнята му, където работеха и живееха длъжностните лица, натоварени с проекта „Уисконсин“, наричан така в официалните документи. Вратите на свещеника бяха заключени и охранявани от мъже в униформи с автоматични пушки с къси цеви и огромни пълнители. Той бе научил за влака следното: въобще нямаше къде да се отиде, освен в друга част на влака.

Не му разрешаваха да слиза, с изключение на някои редки покани за ограничени форми на отдих, които той вече неизменно отклоняваше. Имаше свободата да отказва поне това. Никога не бе изпитвал влечение към физическите упражнения, сега също не бе изкушен от тях. Седеше в коженото си кресло, а тонусът на мускулите му се подобряваше от безболезнени процедури на електростимулиране. Радваше се на ползата от енергичната гимнастика също без да хвърля усилия, чрез специална апаратура, която укрепваше пулса, дишането и кръвообращението му. Сега бе в много по-добра физическа форма, отколкото преди, и както забелязваше всяка сутрин, докато се бръснеше, изглеждаше по-добре.

Понякога пътуването от едно място до друго отнемаше няколко дни и той бързо усещаше, че е във влак с плавно движещи се, тихи и успокояващи колела, с безшумен локомотив, релси и основа, по-близки до съвършенството от всичко, някога замисляно и сътворявано на този свят. Имаше всички удобства. Вагонът представляваше жилище с преходна спалня и всекидневна, застлана от край до край със сив килим. Разполагаше и с нещо средно между кабинет и стая за почивка с тъмна мексиканска черга на рози и жълти полски цветя върху чамов чворест под, избелен до кремаво със слой полиуретан. В дъното имаше кухня, достатъчно просторна да побере и маса с два стола, където той ядеше и получаваше допълнителна храна, неизменно наблюдаван как дъвче и преглъща най-малко от един навъсен пазач с бяла лабораторна престилка, който винаги си водеше бележки. Не знаеше какво точно крият от него. Всичко, което ядеше и пиеше, биваше предварително измервано, опитвано и проверявано за радиация и съдържание на минерали. Бяха му съобщили, че някъде наблизо, вероятно за удобство в друг вагон, има поне една контролна група от хора, които ядат същото, по същото време, в същите количества и съчетания и които от сутрин до вечер правят точно каквото и той. И въпреки това нямаше признаци за аномалии като неговата. Във всички помещения имаше вградени гайгерови броячи — за да предпазят него — проверявани два пъти на ден. Всички, които се приближаваха — химици, физици, лекари и специалисти, военни, дори охраната с оръжието, келнерите, които му сервираха и разчистваха масата, жените, които идваха да чистят и да помагат на готвача — носеха седефени значки с имената си и мънички уреди, които незабавно да регистрират промените в радиоактивността. Той продължаваше да бъде в безопасност. Даваха му всичко, което поискаше, с изключение на свободата да си иде у дома.

— Макар че?

Макар че, признаваше той, животът вкъщи вече не бе така приятен, както едно време, и той и жена му, преситени от телевизионни драми, информационни бюлетини и комедии, често умуваха как да върнат в спокойните години на дългия си брак повече необмислени постъпки и приятни изненади. Пътуванията с туристически групи в чужбина бяха изгубили очарованието си. Сега имаха по-малко приятели, липсваха им енергия и пориви, а вълненията и развлеченията им се свеждаха почти единствено до телевизията, срещите с децата и внуците, които до един — двамата благодаряха всеки божи ден за това — все така живееха съвсем близо до дома им в Кеноша и до тях се стигаше лесно.

Душевното му заболяване не било нещо необичайно сред американците от неговото поколение, обясни отзивчивият психиатър в униформа, когото изпращаха през ден да направи, каквото може, за да облекчи стреса от ограничената свобода на свещеника и в същото време — както си признаваше — да измъкне всички сведения, свързани с неговото необикновено състояние, за което той все още не желаеше съзнателно да разкрива никакви подробности.

— А на седемдесет и две, отче, сте твърде подходящ кандидат за онова, което наричаме депресия на третата възраст — каза специалистът медик. — Да ви обясня ли какво е това?

— Вече са ми обяснявали.

— Аз съм на половината на вашите години и също съм подходящ кандидат, ако това ви утешава.

Свещеникът сподели, че му е мъчно за жена му и знае, че на нея също й мъчно. Тя била добре, уверяваха го най-малко три пъти седмично. Не било разрешено да общуват пряко, дори с писма. Най-малкото от трите му деца едва прохождаше, когато той беше на война в Европа, а сега наближава петдесетте. Децата му били добре, внуците — също.

Въпреки това свещеникът се тревожеше за всички в семейството прекалено много („Патологично? — предложи дискретно психиатърът. — Това, разбира се, също е нормално“) и мъчително се връщаше към други свои мании и страхове, които усещаше, че са неминуеми, но не можеше да ги назове.

Това също било нормално.

Пряко волята си най-често изживяваше наново същите упорити въображаеми нещастия, с които се бе измъчвал в миналото, в безутешното стъписване от самотата и загубата, съпътствали първата раздяла с жена му и децата, докато бе изпълнявал дълга си в армията.

И сега имаше злополуки, за които да се безпокои, болести като тумора на Юинг, левкемията, болестта на Ходжкин и други видове рак. Представяше си, че пак е млад и е в Пианоза, а най-малкият му син, още пеленаче, умира два-три пъти на седмица, защото жена му не е научена как да спира артериален кръвоизлив; отново гледаше със сълзи на очи, вцепенен и онемял, как цялото му семейство, жена му и децата умират един по един от електрическия ток, ударил ги от контакта в края на дюшемето, защото така и не й е обяснил, че човешкото тяло е добър проводник; и досега почти всяка нощ четиримата загиваха в пламъци, защото бойлерът се е взривил и е опожарил двуетажната дървена къща; виждаше също до най-малките подробности, страховити, жестоки и отвратителни, как нежното стройно по-младо тяло на клетата му съпруга отново и отново бива премазвано на лепкава пихтия в тухлената стена на някакъв магазин от малоумен пиян шофьор, виждаше и как дъщеря му, изпаднала в истерия — отново бе на пет, шест, седем, десет или единайсет години, е отвеждана от страховитата сцена на местопроизшествието от добродушен застаряващ господин със снежнобяла коса, който непрекъснато я изнасилва и убива още щом я откара в безлюдна пясъчна кариера, а двете му по-малки деца бавно умират от глад вкъщи, защото тъща му, която по онова време гледаше малките и отдавна бе издъхнала мирно и кротко на преклонна възраст от естествена смърт, се е поминала от сърдечен удар, когато са й съобщили по телефона за нещастието, сполетяло непрежалимата му съпруга.

Спомените за тези страхове бяха безмилостни. Изпълнен с тъга и унижение, той отново и отново се връщаше безпомощно, с разочарование и копнеж, в далечното време отпреди около половин век, когато е бил млад баща и нито миг не е живял без мъка, но и без надежда.

— Това е друга особеност на депресията на третата възраст — уведоми го психиатърът нежно, с разбиране. — Когато остареете още, може би ще се връщате все по-назад във времето, когато сте били дори по-млад. Аз вече го правя.

Свещеникът се питаше къде ще свършат спомените. Не му се говореше за необичайното, може би чудотворно видение с голия мъж на дървото пред военното гробище в Пианоза, на тъжното погребение на едно младо момче, Сноуден, убито в самолета, докато бомбардирали мостове край Авиньон в Южна Франция. Бе стоял до пресния гроб с майор Данби отляво и майор Майор отдясно, а отсреща, от другата страна на зейналата в червената пръст дупка, бе ниският сержант Самюъл Сингър, летял в самолета по време на бойния полет с покойника, и още помнеше с ужасяваща яснота как по време на опелото е запелтечил и се е разтреперил, когато е вдигнал очи към небесата и вместо тях е съгледал силуета на дървото, а после е млъкнал насред изречението, сякаш е изгубил дар слово и не може да си поеме дъх. И досега не му минаваше и през ум, че е възможно на дървото наистина да е имало гол мъж. Не бе споделял с никого този спомен. Не му се искаше чувствителният психиатър, с когото се разбираше чудесно, да остане с впечатлението, че е луд.

Оттогава не бе даряван с такъв знак на божествено просветление, макар че сега би дал мило и драго да го получи. Засрамен, се молеше тайно. Не се срамуваше, че се моли, а че някой ще разбере и ще се усъмни. Молеше се и Йосарян да връхлети на сцената като свръхчовек в някакво друго чудо — не се сещаше към кого другиго да се обърне — за да го освободи от бездънния ад, в който безнадеждно бе затънал, и той да успее да се върне вкъщи. Откакто се помнене, мечтаеше за едно — да си бъде вкъщи.

Какво бе виновен той, че пикае тежка вода?

Когато не го местеха, му позволяваха по различно време да слиза по няколкото стъпала на вагона и да се разхожда с бърза крачка около него двайсет, трийсет, а после и четирийсет минути под наблюдението на въоръжени надзиратели, които стояха по-встрани. С него винаги крачеше някой — специалист медик, учен, агент от разузнаването, офицер или самият генерал — редовно му слагаха на ръката и медицински маншет, за да следят кръвното му налягане и пулса, а на носа и устата — маска с контейнер, където събираха издишания от него въздух. От тези сеанси с физически упражнения и натоварване той разбираше, че през повечето време се намира под земята.

Вътре във вагона, приближеше ли се до някой от прозорците от двете страни в помещенията, виждаше Париж, ако иска, Монмартър от грамадата на Триумфалната арка или изглед от Монмартър с Лувъра, със същата триумфална арка, с Айфеловата кула и лъкатушната Сена. Величествена бе и гледката на смаляващите се покриви. Или можеше да погледне през някой прозорец и да види, ако предпочита, Толедо в Испания от различни ъгли, университетския град Саламанка, Алхамбра или да се прехвърли на Биг Бен и сградата на Парламента в Лондон, или пък на колежа „Сейнт Катрин“ в Оксфорд. С таблата за управление на всеки прозорец се работеше лесно. Всеки прозорец беше видеоекран, който предлагаше неограничен избор от забележителности.

В Ню Йорк изкуствената гледка бе от панорамния прозорец на последния етаж на жилищен небостъргач. Свещеникът можеше да се придвижва из града бързо, както обикаляше и света. Един ден, скоро след като бе задържан, бе толкова сигурен, че вижда как Йосарян слиза от едно такси от другата страна на булеварда, който започваше от автогарата, че едва не го повика. Във Вашингтон имаше възможност да влиза в БАССОП и да зяпа на воля витрините във фоайето и лъскавите магазини на мецанина. По всички места светлината и цветовете се променяха според часа на денонощието, за да съвпадат с неговото време. Любимата му гледка по тъмно бяха казината в Лас Вегас и нощният Лос Анджелис, наблюдаван от Сънсет Стрил. От своите прозорци можеше да разглежда, кажи-речи, всяко място, което пожелае, освен мястото, където се намираше. От покритата веранда пред къщата му в Кеноша, щата Уисконсин, имаше прекрасна гледка към града, не по-малко успокояваща бе гледката от малкия вътрешен двор, който граничеше с малката му градинка, където по здрач в прохладни вечери свещеникът имаше навика да сяда с жена си на люлката, на лунна светлина двамата наблюдаваха светулките и натъжени се чудеха къде се е изнизало цялото това време, колко бързо си е отишъл векът. Вече не го биваше толкова в градинарството. Пак обичаше да плеви, но бързо се уморяваше и се отказваше заради болките в краката и кръста, които неговият лекар определи като лумбаго. Веднъж, докато гледаше през прозореца на влака откъм предната част на къщата си, той зърна от другата страна на улицата един съсед, за когото бе сигурен, че е починал преди няколко години, и в миг се стъписа. Беше потресен от мисълта, че под така познатия му град, в който бе прекарал почти целия си живот, може би има скрита подземна железница, по която сега е пътник по неволя.

Макар и повечето хора да не знаеха, всички и всичко в широк кръг около къщата на свещеника в Кеноша беше наблюдавано, проучвано, разследвано и анализирано с най-съвършените и чувствителни уреди и технологии — храната, питейната вода в кладенците и резервоара, въздухът, който дишаха, канализацията и сметта. Всяка струя в тоалетните, всяко боклуче в боклукчийските кофи пред къщите бяха изследвани. Засега нямаше данни за замърсяване, свързано дори бегло с онова, което бяха открили единствено у свещеника. Никъде в Кеноша не бе намерена и молекула деутериев окис, или казано на по-прост език, тежка вода.

— Започна като проблем с урината — повтори за кой ли път военният свещеник Албърт Тейлър Тапман.

— И аз ги имам — призна психиатърът и въздъхна. — Е, не като вашия, разбира се. Ако беше същият, сигурно и аз щях да съм тук под карантина заедно с вас. Наистина ли не знаете как го правите или какво сте направили, за да го предизвикате?

Свещеникът запелтечи гузно и отново потвърди, че не знае. Седеше, отпуснал безсилно юмруци върху бедрата си, а този лекар сякаш му вярваше. Лекарят в Кеноша веднага се бе усъмнил, че има нещо нередно, и бе взел втора проба.

— Не знам, Албърт. И досега ми се струва странно, някак тежко.

— Какво означава това, Хектор?

— Не съм сигурен, но май нямаш право да правиш това, което правиш, без издадено от властите разрешително. Нека изчакаме резултатите от лабораторията. Може би ще се наложи оттам да докладват.

За нула време представители на властите нахлуха в къщата му и я окупираха, след тях дойдоха химиците, физиците, радиолозите и уролозите, ендокринолозите и гастроентеролозите. Свещеникът тутакси бе прегледан основно от всевъзможните специалисти и експерти по замърсяване на околната среда, които упорито и задълбочено се опитваха да установят откъде този допълнителен водороден неутрон попада във всяка молекула вода, която той изхвърля. В потта я нямаше. Тя беше чиста, както и всички други негови телесни течности.

Последваха разпити, в началото учтиви, после оскърбителни и изпълнени с груби нотки. Дали не пиел течен водород? Не, доколкото му е известно. О, щял да разбере той, ако е пил. Щял да е мъртъв.

— Защо ме питате тогава?

Това бил подвеждащ въпрос, злорадстваха те и се кикотеха. Всички пушеха и пръстите им бяха пожълтели. Ами течен кислород? Дори не знаел откъде да го вземе.

Би трябвало да знае, за да го изпие.

Той дори не знаеше какво представлява.

Тогава откъде бил сигурен, че не го е пил?

Записаха и този въпрос за досието. Още един подвеждащ въпрос.

— А ти се подведе, отче. Добре изпипано, Ейс. Нали, Бъч?

— Ти го каза, Слъгър.

Бяха трима и настояваха да разберат дали има приятели, съпруги или деца в някоя от държавите, които по-рано са били зад желязната завеса, или сега в ЦРУ.

— И аз нямам познати и роднини в ЦРУ — каза психиатърът. — Не знам как щях да се оправдавам, ако имах.

Веднага му взеха паспорта и сложиха подслушвателно устройство на телефона му. Проверяваха пощата му, банковите му сметки бяха блокирани. Сейфът му бе запечатан. И най-лошото, взеха му номера на обществената осигуровка.

— Никакви чекове? — ужаси се психиатърът.

Чековете си вървели, но номерът бил изчезнал. Без него свещеникът бе човек без самоличност.

Психиатърът пребледня като платно и се разтрепери.

— Досещам се как се чувствате — изрази съчувствието си той. — Аз не бих могъл да живея без моя номер. Ама наистина ли не можете да им кажете как го правите?

Химико-физиците и физикохимиците изключваха да е ухапан от насекомо. Ентомолозите се съгласиха с тях.

В началото бяха, общо взето, любезни и снизходителни, и се отнасяха внимателно с него. Лекарите се държаха приятелски, възприемаха го и като рядък феномен, и като нова възможност. Много скоро обаче всички, с изключение на психиатъра и генерала, започнаха да се държат неестествено и напрегнато. Все по-голямото безсилие стопяваше търпимостта. Отношението към него загрубя, консултациите се изпълниха с неприязън. Това се отнасяше най-вече за агентите от разузнаването. Не бяха нито от ФБР, нито от ЦРУ, а от някаква още по-тайна служба. Неспособността му да хвърли светлина върху нещата ги оскърбяваше и те го нападаха заради упорития му отказ да даде обяснения, каквито той нямаше.

— Стига си се инатил — каза най-едрият от грубияните, които го разпитваха.

— Всички сведения съвпадат — каза другият, слаб и мургав, със злобна физиономия, остър клюнест нос и налудничави очи, които сякаш блестяха развеселено, ситни криви зъби, потъмнели от тютюна, и почти без устни.

— Отче — каза бузестият, който се усмихваше, често намигаше без най-малък признак на веселие и вечно вонеше на бира. — За радиацията. Преди да те доведем тук — слушай, мой човек, искаме да чуем истината, по-добре не казвай нищо, ако ще ни баламосваш — поглъщал ли си незаконно радиация?

— Откъде да знам? Какво е това незаконна радиация?

— Радиация, за която ти не знаеш, а ние знаем.

— А коя е законна?

— Радиация, за която ти не знаеш, а ние знаем.

— Обърках се. Не виждам никаква разлика.

— Тя се подразбира от начина, по който ти го казваме.

— А ти не я схвана. Добавете и това в списъка.

— Спипа го. Направо го притисна до стената.

— Достатъчно, Ейс. Ще продължим утре.

— Разбира се, генерале.

В начина, по който Ейс говореше на генерала, се долавяше явна безочливост и свещеникът бе смутен.

Офицерът, който ръководеше целия проект „Уисконсин“, бе генерал Лесли Р. Гроувс, работил едно време и по проекта „Манхатън“, благодарение на който през 1945 година бе създадена първата атомна бомба — той даваше всички признаци, че е искрено загрижен, сърдечен и готов да закриля свещеника. Досега отчето се чувстваше спокоен с него. Беше научил много от генерал Гроувс за основната причина, узаконила деспотичното му лишаване от свобода и денонощното наблюдение, както и за разликата между деленето на атома и неговото сливане и за трите състояния на водорода, с които свещеникът си играеше или пък те си играеха с него. След водород идвал деутерият с още един неутрон във всеки атом, който в съединение с кислорода образувал тежка вода. След това пък бил тритият, радиоактивен газ с два допълнителни неутрона, използван като боя в светещите уреди и часовниковите циферблати, включително в циферблатите последен вик на модата — порнографски будилници, които само за една нощ били пленили похотливото въображение на нацията, а също за усилване на взривните процеси в термоядрени устройства като водородните бомби, съдържащи литиев деутерид, съединение на деутерия. Първата от тези бомби, взривена през 1952 година, била с разрушителна сила, хиляда пъти по-голяма — хиляда пъти, натърти генерал Гроувс — от бомбите, пуснати над Япония. А от какво се получавал деутерият? От тежката вода.

Която свещеникът пикаеше.

— Какво правите с моята?

— Изпращаме я да бъде преработвана в тритий — отвърна генерал Гроувс.

— Вече разбираш ли какво пикаеш, отче?

— Засега достатъчно, Ейс.

Веднъж заедно с генерал Гроувс свещеникът слезе от жилището във вагона на малко игрище на квадрати от бял бетон зад безлично каменно здание с кръст на покрива, което приличаше на стара италианска черква. Имаше баскетболен кош и табло, окачено на дървен стълб, чийто тъмен лак явно бе нанесен скоро, а очертанията на игрището бяха в противно зелено. В центъра имаше шита футболна топка на черно-бели квадрати, с които приличаше на огромен макет на молекула, бе напомпана до спукване и сякаш очакваше някой да я ритне. В единия ъгъл стоеше загорял от слънцето продавач, до него се виждаше сергия със сувенири, пощенски картички, вестници и моряшки шапки в морскосиньо, с бял кант и бели букви, с които бе изписано ВЕНЕЦИЯ, и свещеникът попита дали наистина са във Венеция. Генералът отвърна, че не са, но за разнообразие можели да си представят, че са. Въпреки илюзията за небе и свеж въздух, те пак бяха в затворено помещение, под земята. На свещеника не му се играеше баскетбол, не му се риташе футболната топка, не му трябваха и сувенири. Двамата се разхождаха четирийсет минути около железопътния вагон и генерал Гроувс налагаше много бързо темпо.

Друг път, когато слязоха край малък тунел, водещ в посока, перпендикулярна на техните релси, свещеникът чу неясни далечни гърмежи, като пукота на малки фишеци, които долитаха отвътре, от някакво кухо пространство. Беше стрелбище. Свещеникът не пожела да си опита късмета и може би да спечели плюшено мече. Не искаше да стреля и по панички, за да спечели кокосов орех. Дочу пак от това кухо пространство музика от въртележка, сетне как увеселително влакче лети, как вагончетата му се тресат, как стоманените им колела се изкачват и спускат с тътен. Не, свещеникът никога не бе ходил в Кони Айланд, не бе чувал и за увеселителния парк „Стийпълчейс“ на Джордж С. Тилю, така че и сега нямаше желание да отиде там. Не искаше и да се среща със самия господин Тилю или да посещава бляскавата му въртележка.

Генерал Гроувс сви рамене.

— Май съвсем си се оставил на апатията — отбеляза той донякъде състрадателно. — Сякаш нищо не те интересува, дори телевизионните комедии, новините и спортните състезания.

— Знам.

— Мен също — каза психиатърът.

Първият пакет с храна от Майлоу Майндърбайндър му бе предаден третия път, когато се върна у дома в Кеноша. После тези колети пристигаха всяка седмица в един и същи ден. Текстът на картичката не се променяше:

КАКВОТО Е ДОБРО ЗА МАЙЛОУ МАЙНДЪРБАЙНДЪР,

Е ДОБРО И ЗА СТРАНАТА.

И съдържанието на пакета бе едно и също. Върху талаш грижливо бяха подредени нова запалка „Зипо“, пликче стерилни тампони за уши от чист египетски памук, лъскава бонбониера с половин килограм произведени от „М и М“ луксозни бонбони от египетски памук с шоколадово покритие, дузина яйца от Малта, бутилка шотландско уиски от производител в Сицилия, всички произведени в Япония, и пакетчета с мостри локум от Хартум, салам от Сиам и бисквити от Хаити, и те с произход от Изтока. Свещеникът се съгласи, когато генерал Гроувс му предложи да дарява пакетите на хората горе, които нямало къде да живеят. Първия път бе изненадан:

— Има ли още бездомни в Кеноша?

— Не сме в Кеноша — отвърна генерал Гроувс, а после отиде при прозореца и натисна бутона, с който сменяха местонахождението.

Пак бяха в Ню Йорк и гледаха ваксаджиите и продавачите на закуски с колички със запалени дървени въглища, които се бяха наредили по улиците край предния вход на автогарата, после насочиха поглед към сградата на АУП, а оттам към двете голи архитектурни кули на Световния търговски център, вероятно и досега най-високите административни сгради във вселената.

Друг път, когато бе сигурен, че е в БАССОП във Вашингтон, свещеникът видя по погрешка, че всъщност е в АУП и че са спрели някъде отдолу, докато сменят локомотивите и вагоните-лаборатории. През прозореца можеше да надзърне дори в Диспечерския център на автогарата и да се включи към някой от видеоекраните там, да гледа как автобусите пристигат и заминават, всекидневните потоци от хора, внедрени полицаи, преоблечени като наркопласьори, и наркопласьори, преоблечени като внедрени полицаи, проститутките, наркоманите, децата избягали от къщи, вялите съвкупления и други гнусни проявления на живота в комуна по аварийните стълби, дори да надникне в тоалетните и да види човеци, които пикаят или се перат, и ако иска, да погледне и вътре в самите тоалетни кабинки, където да наблюдава как си бият наркотици, правят орален секс или серат. Само че не искаше. Имаше на разположение телевизионни приемници с триста двайсет и два канала, които приемаха програми с великолепно качество, но установи, че не му е забавно да гледа каквото и да било без жена си, която гледа до него. Телевизията не бе особено забавна и когато бяха заедно, но поне можеха да забият погледи в една и съща точка на екрана, докато се чудят какво ново да обсъдят, та да поразсеят летаргията. Какво да се прави, старост. А той все още бе едва на седемдесет и две.

Друг път в Ню Йорк погледна през прозореца на музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ точно когато бе завършила сбирка на АКАКАММА и пак бе убеден, че е видял Йосарян в компанията на модно облечена възрастна дама и на мъж, по-висок и от двамата, и отново му идеше да се провикне, защото този път забеляза червенокос мъж със зелена раница, който държеше под око тримата и ги следваше незабелязано по петите, подир четиримата пък се промъкваха други двама с по-ярка морковена коса, а зад всички вървеше още един мъж, който безспорно ги следеше. Свещеникът не повярва на очите си. Обзеха го съмнения, че отново получава видения като онова с мъжа на дървото.

— А какъв е другият звук, който продължавам да чувам? — попита накрая той генерал Гроувс, когато влакът потегли отново и напуснаха града.

— За водата ли говориш? За онзи поток или река?

— Чувам го често. Май през цялото време.

— Не мога да кажа.

— Не знаеш ли?

— Наредено ми е да ти казвам всичко, което наистина знам. Това, за което ме питаш, е извън моите пълномощия. То е по-секретно, намира се по-надълбоко. Знаем от хидролокатора, че е доста тясна, бавно течаща вода, че по нея плават малки плавателни съдове без двигатели, вероятно гребни лодки, появяват се редовно и се движат все в една посока. Има и музика. Установи се, че това са прелюдията и сватбеният марш от трето действие на операта „Лоенгрин“. — А зад този фон, още по-издълбоко се носеше изпълнен с мъка детски хор, който нямаше нищо общо с основната музика и който държавните музиколози все още не успяваха да разпознаят. Бяха направени консултации с Германия — и тя изпита мъка, че съществува подобно изпълнение на хорова музика с авангардна сложност, вероятно дори гениална, за която там не знаят нищо. — В моите документи водата е посочена като река Рейн. Това е всичко, което знам.

— Рейнската река ли? — Свещеникът беше стъписан.

— Не. Река Рейн. Сега не сме в Германия.

Отново бяха в столицата на държавата.

Нямаше причина да се съмнява в генерал Гроувс, който подчертано държеше да присъства на всички разпити с Ейс, Бъч и Слъгър. Свещеникът разбираше, че дори приятелството на генерала може да е чисто и просто добре обмислена тактика в по-широка стратегия, включваща таен заговор с тримата от разузнаването, от които той се страхуваше най-много. Знаеше, че няма начин да узнае нищо, дори това, че няма начин да узнае нищо.

— И аз често се чувствам така — побърза да се съгласи генералът, когато свещеникът изрази опасенията си.

— И аз също — призна психиатърът.

Дали и съчувстващият психиатър не бе уловка?

— Нямате право да постъпвате така с мен — възропта свещеникът пред генерал Гроувс, когато отново останаха сами. — Това поне знам.

— Опасявам се, че грешиш — отвърна генералът. — Мисля, ще разбереш, че имаме право да правим с теб всичко, което не можеш да ни попречиш да правим. В този случай това е и законно, и правилно. Числиш се в запаса. Просто са те мобилизирали отново.

— Но аз съм освободен от запас — отвърна победоносно свещеникът. — Имам писмо, с което да го докажа.

— А, вече не си. Пък и не е отразено в нашите архиви.

— Разбира се, че е отразено — злорадстваше свещеникът. — Ще го откриете в досието ми по Закона за свобода на информацията. Виждал съм го с очите си.

— Отче, когато провериш отново, ще откриеш, че точно това е заличено. Не си съвсем невинен.

— За какво съм виновен?

— За престъпления, които агентите от разузнаването още не са открили. Защо не си признаеш, че си виновен?

— Как да си призная, след като те отказват да ми обяснят какви са тези престъпления?

— Как да ти обяснят, след като не знаят? Като начало — продължи генерал Гроувс с по-назидателен тон — да вземем тежката вода, която произвеждаш по естествен път, но не искаш да кажеш как.

— И аз не знам как — заоправдава се свещеникът.

— Не съм аз този, който не ти вярва. Освен това има още нещо — един мъж, Йосарян, Джон Йосарян. Посетил си го загадъчно в Ню Йорк веднага щом разбрахме за тежката вода. Това е една от причините да те задържат.

— Нямаше нищо загадъчно. Отидох да го видя, когато започна всичко това. Беше в болница.

— Какво му имаше?

— Нищо. Не беше болен.

— И въпреки това е бил в болница? Опитай се да си представиш, Албърт, как звучат повечето от тези неща. Той е бил в болница по едно и също време с един белгийски агент с рак на гърлото. Човекът е от Брюксел, а в Брюксел е седалището на Европейската икономическа общност. И това ли е съвпадение? Има рак на гърлото, но не се подобрява и не умира. Как става тая работа? Освен това има кодирани съобщения за него до твоето приятелче Йосарян. Изпращани са му по четири-пет пъти на ден чрез една жена, която се преструва, че уж обича да си бъбри с него по телефона. Аз не съм срещал такива жени. А ти? Вчера например каза, че бъбрекът му отново отслабвал. Защо точно неговият бъбрек, а не твоят? Не той, а ти си с тежка вода. Аз нямам мнение. Тези неща ги разбирам точно толкова, колкото и прелюдията към трето действие на „Лоенгрин“ или хора на децата, които пеят от мъка. Изброявам ти въпросите, повдигнати от други. Дори има сериозни съмнения, че белгиецът е от ЦРУ. Опасяват се, че ти си от ЦРУ.

— Не съм! Заклевам се, никога не съм бил в ЦРУ!

— Излишно е да убеждаваш мен. Тези съобщения са предавани от болницата чрез медицинската сестра на Йосарян.

— Медицинската сестра ли? — извика свещеникът. — Да не би Йосарян да е болен?

— Здрав е като камък, Албърт, и е в по-добра форма от теб и мен.

— Защо тогава му е медицинска сестра?

— За плътски наслади. Четири-пет пъти седмично се отдават по един или друг начин на сексуално общуване. — Генералът погледна педантично диаграмата върху коленете си, за да е напълно сигурен. — В неговия кабинет, в нейния апартамент, в неговия апартамент, често на пода в кухнята, на пусната чешма, или на пода в някоя от стаите, под климатичната инсталация. Въпреки че според тази диаграма честотата на половите им контакти спада рязко. Меденият месец май свършва. Според най-новия доклад на Гафни той вече не я отрупва с червени рози с дълги дръжки и не й обещава толкова често скъпо бельо.

Свещеникът не знаеше накъде да погледне при тази лавина от интимни подробности.

— Недей.

— Просто се опитвам да те държа в течение. — Генералът обърна друга страница. — Освен това, изглежда, имаш тайно споразумение с Майлоу Майндърбайндър, за което не си намерил за нужно да споменеш.

— Майлоу Майндърбайндър ли? — Свещеникът реагира с недоверие. — Познавам го, естествено. Той ми изпраща тези колети. Не знам защо. Бяхме на фронта с него, но почти петдесет години не съм го виждал, нито сме говорили.

— Хайде, хайде, отче. — Сега пък генералът се престори на безкрайно разочарован. — Майлоу Майндърбайндър твърди, че притежава всички права върху теб, че има патент, че е регистрирал търговска марка за твоя вид тежка вода, и то, моля ти се, с ореол. Предложил те е на правителството заедно с договор за бойни самолети, за които се състезава, а и за всеки литър тежка вода, която извличаме от теб, получава доста тлъсто възнаграждение. Учуден ли си?

— За пръв път чувам!

— Албърт, той не би имал право да го върши на своя глава.

— Сега, Лесли, съм сигурен, че те разбрах — почти се усмихна свещеникът. — Преди малко каза, че хората имат право да правят това, което не можем да им попречим да правят.

— Така е, Албърт. Но на практика това е довод, който ние можем да използваме, а ти — не. Можем да повторим всичко отново на седмичното заседание утре следобед.

На седмичната сбирка, провеждана всеки петък, пръв генералът надуши най-новото развитие на нещата.

— Кой пръдна? — попита той.

— Да бе, каква е тази миризма?

— Позната ми е — каза химико-физикът, който бе дежурен тази седмица. — Това е тритий.

— Тритий ли?

Гайгеровите броячи в помещението цъкаха. Свещеникът сведе поглед. Току-що бе настъпило ужасяващо преобразуване. В стомашните му газове имаше тритий.

— Отче, това променя играта — укори го мрачно генералът. Налагаше се да бъдат повторени всички изследвания и процедури и да бъдат направени нови. — Незабавно проверете всички в останалите групи.

Никой от хората в другите контролни групи не изпускаше от задника си нищо освен обичайния метан и сероводород.

— Хич не ми е приятно да съобщавам тази новина — каза мрачно генералът. — От сега нататък, отче, никакво пърдене тук.

— И никакво пикаене по стената.

— Достатъчно, Ейс. Не ви ли се струва странно — запита философски генерал Гроувс седмица по-късно, по време на мозъчната атака, — че именно един божи човек произвежда вътрешно термоядрена мощ да унищожи живота на планетата?

— Не, не, разбира се.

— Защо пък да е странно?

— Да не си превъртял?

— Какво те прихваща?

— Че кой друг ще го произвежда?

— Те задяват послушниците, нали?

— Защо силата, сътворила света, да не го и унищожи?

— Щеше да е още по-странно — съгласи се генералът, след като обмисли тези разсъждения, — ако я произвеждаше някой друг.

21

ЛУ

Вече не понасям това гадене. Сега знам разликата. Ако си мисля, че ми няма нищо, ми минава. Реша ли, че ми има нещо, ремисията свършва и се появяват кризите. Не след дълго започвам да се чеша къде ли не, нощем се потя и вдигам температура. Преди другите усещам, че слабея. Сватбената халка ми става широка. Обичам да си пийвам преди вечеря все същия стар хлапашки коктейл, на който сега се присмиват, уиски „Карстеърс“ и кола, „К и К“. Ако след алкохола усетя болка във врата и плещите, а напоследък и в стомаха, знам, че е време да позвъня на лекаря, и се надявам, че няма да се наложи да ходя пак в града за поредния преглед при Тиймър или да постъпвам в неговата болница за поредното снайперистко облъчване. Усетя ли, че има нещо, винаги споделям с Клер. Не я плаша за щяло и нещяло. Стомашни киселини се получават лесно. От много ядене. Гаденето, от което вече ми писна, идва с болестта, идва и с лечението. Няма как да го сбъркаш. Когато си мисля за него, се сещам и за мама, и за зелените й ябълки. За мен вкусът им е същият, както вкусът на гаденето. Веднъж като малък имах цирей в ухото, един лекар го сряза вкъщи, дойде с доктор Ейб Ливайн, и мама каза — на мен, на лекарите, на всички — че сигурно пак съм ял от нейните зелени ябълки. Защото точно това ставало, ако си ял зелени ябълки. Волю-неволю се усмихвам, когато си мисля за милата старица. Беше хубава чак до края, макар че невинаги бе с ума си. Помнеше името ми. Виж, другите ги разпознаваше трудно, дори баща ми с неговите воднисти очи.

— Луи — викаше ме тихо. — Boychik. Loualeh. Kim aher to der momma.

Вече направо се поболявам при мисълта, че съм болен.

Са̀ми си умира от удоволствие, когато му говоря така, и бързам да го кажа, за да го разсмея всеки път, щом ми дойде на свиждане или пък ние отскочим до града, за да излезем заедно. От време на време вечер ходим до града просто за да си докажем, че още можем да го правим. Вече не познаваме хора, които да живеят там, освен Са̀ми и една от дъщерите ми. С Клер ходя на театър, мъча се как ли не да не заспя и се преструвам, че онова, което става на сцената, ми е интересно. Или седим със Са̀ми, пием и ядем, докато тя обикаля сама или с дъщеря ни музеи и художествени галерии. Понякога Са̀ми води някоя симпатична жена с добро сърце, но веднага си личи, че между тях няма нищо. През седмица-две Уинклър се обажда от Калифорния, за да разбере как сме, да ми съобщи кой от познатите там е умрял и да поклюкарстваме за хората, с които още поддържаме връзка тук. Сега продава обувки, както твърди, истински кожени обувки, на магазини от големите вериги, където има щандове за обувки, използвал потока от свежи пари в брой, за да навакса след падналия напоследък оборот в търговията с шоколадови яйца и великденски зайчета. Занимава се и с още нещо, за което не искам да научавам повече, май със залежали замразени храни, главно месо. Са̀ми още се смее и на предприемаческите подвизи на Марви Готиния. Малко радости са му останали, откакто живее сам в новия апартамент в небостъргача. Все така се чуди как да си убива времето, ако не се брои това, че набира средства за борба с рака. Разправя, че получавал от списание „Тайм“ добра пенсия, бил отделил и малко пари, та с тях нямал проблеми. Подхвърлям му идеи. Той не си мръдва и пръста.

— Иди в Лас Вегас и забърши някоя и друга проститутка.

Дори Клер одобрява това. И досега съм луд по нея. Гърдите й още са големи и са като нови, откакто пак ги разкраси. Са̀ми би могъл да прескочи до Бермудските или Карибските острови и там да си намери някоя хубава секретарка в отпуск, която да глези като принцеса. Или пък до Бока Рейтън, където да хване някоя готина застаряваща вдовица или прехвърлила петдесетте разведена, която наистина иска да се омъжи отново.

— Са̀ми, защо не помислиш сериозно и не се ожениш пак? Не си от хората, които могат да живеят сами.

— Свикнал съм.

— Вече си доста стар — убеждава го Клер. — Не можеш да си сготвиш нищо, нали?

Забравяме, че Са̀ми и досега се притеснява от жените, преди да се е разчупил ледът, и не знае как да свали момиче. Казвам му, че ще отида с него, щом ми стане по-добре, и ще му помогна да намери момичета, каквито ни харесват.

— И аз ще дойда — казва Клер, която само чака да хукне нанякъде. — Тъкмо да ги преслушам, от сто километра надушвам шантавите.

— Са̀ми — притискам го аз, — вдигай си задника и тръгвай на околосветско пътешествие. Ние с теб вече не сме деца и няма за кога да отлагаме неща, за които цял живот сме мечтали. Защо не идеш пак в Австралия да се видиш с онази твоя приятелка?

Когато Са̀ми го преместиха в международния отдел на „Тайм Инкорпорейтед“, му се налагаше да пътува къде ли не и още има приятели по цял свят.

Щом си възвърна теглото, и на мен ми се иска да направя едно околосветско пътешествие, защото на Клер ще й хареса. Напоследък ми е приятно да виждам как всички получават каквото искат.

Може би освен от болестта на Ходжкин е и от възрастта, но ми става по-добре от мисълта, че те ще са осигурени, когато си ида. Поне в началото. Откакто и Майкъл е експерт-счетоводител в служба, която му харесва, всички като че ли се подредиха. Лицето и тялото на Клер са запазени благодарение на санаториумите, пък и от време на време тайно ходи да бяга. Наред с другите имоти имам чудесно местенце на брега в Сен Мартен — само да строиш, води се на нейно име, както и другото, в Калифорния, за което още не знае, макар че и то е на нейно име. Наел съм доста сейфове с неща, с които тя все още не се е научила да борави. Жалко, че е толкова зле със сметките, но сега ще й помага и Майкъл, а и Анди в Аризона също е доста практичен. Изглежда, Майкъл си разбира от работата, а и от други неща, които е усвоил от мен и които знам, че не се преподават в счетоводното училище. Имам доверие на адвоката си и на останалите, докато още съм жив, мога да бъда сигурен, че знаят какво искам, и да виждам с очите си, че го изпълняват, но след това не знам. Стават мързеливи. С възрастта Емил Адлър също стана мързелив и все бърза да те прехвърли на друг лекар. Децата се отказаха от него и си намериха други лекари. Уча Клер да е по-твърда от мен с адвокатите и да бъде независима.

— Наемѝ когото искаш и когато искаш. От сега нататък ще поемеш всичко вместо мен. Не ги оставяй нито за миг да ти се качват на главата. Не им дължим нищо. Бъди сигурна, че ако им дължахме, начаса щяха да си го поискат.

Никой от семейството ми не си пада по хазарта, не рискува дори на фондовата борса. Единствен Анди има вкус към скъпите неща, но се ожени изгодно, за симпатично момиче с добро сърце, и както изглежда, печели добре в съдружие с тъст си, с когото имат два-три преуспяващи магазина за автомобили в Темпи и Скотсдейл в Аризона. Но никога не би могъл да си позволи развод, което може да е за хубаво, обаче жена му може да се разведе когато си поиска. Притежавам част от неговия дял, но вече съм му го прехвърлил. Децата на Сюзън са наблизо, тя е омъжена за възпитан дърводелец, на когото помогнах да влезе в строителството, засега се оправя. Линда се е врекла до живот на учителството, има дълги отпуски и висока пенсия. Знае как да привлича мъжете и сигурно ще се омъжи отново. Понякога съжалявам, че Майкъл не прилича повече на мен, не е по-смел, с по-твърд характер, не се налага по-категорично и по-често, но сигурно съм виновен аз, поне Клер смята така.

— Какво повече искаш, Лу — отвръща тя, когато я питам. — Не е лесно човек да те има за пример.

— Щеше да ми е криво, ако беше лесно.

Клер не иска и да чуе, когато заговоря за завещанието си.

— Рано или късно… — казвам й.

— По-добре късно. Смени темата.

— И на мен не ми е приятна. Добре де, ще сменя темата. Колко ще спечелиш годишно от сто хиляди долара при лихва осем на сто?

— Няма да стигне за новата къща, която искам да си купя! Лу, за Бога, няма ли да престанеш? Я пийни. Ще ти налея нещо.

Сега тя има повече доверие на Тиймър, отколкото аз, а както личи, отколкото и самият той на себе си. Денис Тиймър разправя, че се е преместил в психиатричното отделение, за да се лекува, въпреки че пак има приемни часове и работи в болницата. Звучи ми налудничаво. Сигурно знае какво прави, както Са̀ми твърди на шега. Когато Емил не може да ми помогне тук, в болницата, пак ходя в града при Тиймър, за да ми бие онези инжекции, от които ми се гади толкова, и то в най-добрия случай поне веднъж седмично. Казвам му, че ме убива с тях, а той се смее, като че ли съм тръснал шега, която чува за първи път.

Вече ми е противно да се връщам при него. Уплашен съм и съм изтощен. Емил ме убеждава, че съм длъжен, знам си го и така. Струва ми се, че съм намразил и самия Тиймър. Но не чак толкова, че да му счупя врата. За мен той се е слял с болестта. В чакалнята му винаги цари мрачно настроение. Когато не ме вози Клер, отскачам до града и се връщам с черната или перленосивата лимузина от фирмата за автомобили под наем, със същия шофьор, онзи Франк от Венеция — за мен е мъчение дори да пътувам с него. За да се върна вкъщи или да ида в болницата, от кабинета на доктор Тиймър трябва да мина покрай погребалното бюро на ъгъла, което също ми е неприятно. Почти винаги поне един от служителите чака отпред и е прекалено спретнат, за да изглежда нормално, с него има и един човек с раница и бастун, сигурно работи там, прилича на турист, и двамата оглеждат всяка кола, която намалява скоростта при кръстовището. Мен също ме оглеждат.

Вече ме е страх да се връщам в болницата на Тиймър, но за нищо на света няма да се издам. Откакто Гленда на Са̀ми почина, а Уинклър и жена му се преместиха в Калифорния, Клер е принудена да отсяда в хотел сама или с някоя от дъщерите, и това не й е особено приятно. Гаденето, ето кое ще ме довърши. Помня какво чувствам, когато ми се гади, и от това също ми се гади. Много съм уморен, уморен съм сигурно от възрастта, уморен съм от болестта, сега вече наистина се поболявам от самата мисъл, че съм болен! Страхувам се, че ще дойде време, когато ще вляза в болницата и няма да мога да изляза оттам на собствените си крака.

Не е нужно някой да ми казва, че съм живял по-дълго, отколкото сме очаквали всички. Пък и никой не го казва. Само да се опита, имам чувството, че ще скоча като Лу Рабиновиц от едно време в Кони Айланд и ще му счупя врата. Според Тиймър поставям своеобразен рекорд. Отвръщам, че не аз, а той поставя рекорд. Последния път, когато ходих при него, докара някакъв специалист по костите, за да ми прегледал крака на скенер, и се оказа, че ми няма нищо. Вече мислят, че може би е от вирус. За мен това е чудесна новина. За Тиймър няма значение, пак щял да ме лекува по този начин, но аз се окопитих при мисълта, че няма да го предам като нещо наследствено. Децата ми получават симптоми едновременно с мен. Виждам го по лицата им, когато ми говорят. Изглеждат така, все едно им се гади. И понечват да идат на лекар всеки път, щом ги присвие стомах или се събудят с вдървен врат. Не съм най-нещастният човек, живял под слънцето, но сега това няма никакво значение.

Вече не съм млад. Трябва да го помня. Непрекъснато го забравям, защото между пристъпите се чувствам отлично и мога да измисля повече начини да се забавлявам от повечето мои познати. Но когато Марти Кап умря на игрището за голф в Ню Джърси, а после Станли Леви също си отиде от инфаркт, а на Дейвид Гудман му се размина на косъм, когато бе на трийсет и осем, а Бети Ейбрамс умря от рак в Лос Анджелис, а Лайла Грос — и тя от рак, но тук, на Марио Пузо му сложиха три байпаса, на Кейси Лий — също, а Джоуи Хелър се парализира от някакъв идиотски синдром на Гийен-Баре, за който никой не бе чувал, и сега седи и си мисли колко още отслабналите му мускули ще отслабнат с годините, а аз трябва да свиквам с мисълта, че идва залезът и на Лу Рабиновиц, че съм достигнал възрастта, когато дори здравите се поболяват и умират и че аз също няма да живея вечно. По време на отпуските на Карибите, на Мартиника и Гваделупа се пристрастих към френските вина, започнах да си падам и по сирената, а Клер още не е забелязала, че съм започнал най-добрите вина, които имаме. Опразвам винената си изба. За разлика от преди ми е по-трудно да печеля колкото едно време и може би това е още един знак, че съм остарял. Тръгнем ли нанякъде, и двамата взимаме все повече опаковки с какви ли не лекарства. Не бе трудно да се види, че някой ден неща като храносмилането ми например ще спрат да функционират както трябва и ще почнат да се трупат сериозни болежки. Вече имам една.

Навремето не съм и помислял, че животът ми ще бъде кратък, дори в армията, като пехотинец на фронта в Европа. Знаех, че е опасно, опасността се виждаше и с просто око, но и през ум не ми е минавало, че ще застигне точно мен. През август, докато пътувах като подкрепление към един френски град, Фалез, след голямата битка там, се нагледах за цял живот на мъртви германци, които гниеха на купчини по земята. Докато се уволня, видях и десетки други. Видях мъртви американци. Видях как Айзенхауер оглежда бойното поле, където сме удържали победа, и ми се стори, че и на него му се гади. В един град, Грошау, на германско-белгийската граница, близо до друг град, Хюртген, бях застанал на някакъв си метър от Хамър, който ме убеждаваше, че германците се били изтеглили и районът бил чист, когато снайперист го улучи отзад в главата. Още ми докладваше, че било безопасно, когато се свлече в ръцете ми и рухна в снега. Не се изненадах, че са улучили него, а не мен. Разбираше се от само себе си, че винаги ще имам късмет. Оказа се, че съм бил прав. Извадих късмет дори във военнопленническия лагер и всъщност не се страхувах. Още в деня, когато най-сетне пристигнахме след отвратителното пътуване с влака и ни строиха в редица, за да ни впишат в регистъра, видях един зловещ мършав офицер в чиста униформа, взираше се в друг пленник евреин на име Зигел по начин, който не ми харесваше, и без дори да се замислям, реших да се намеся и да направя нещо. Бях мръсен като всички останали, въшлясал, капнал от умора, вонях заради диарията, но уж смирено се приближих към офицера и с много любезна усмивка го попитах:

— Bist Du auch Jude?

Той зяпна и ме загледа, сякаш съм луд. Не съм виждал човек, който да е толкова изненадан. И сега ме напушва смях, като си го представя. В германската армия едва ли го бяха питали често дали също е евреин.

— Sag das noch einmal — рязко изкомандва той.

Не можеше да повярва.

Подчиних се и го повторих. Той поклати глава, подсмихна се и ми метна корав бисквит от малкия пакет в ръцете си.

— Не, опасявам се, че не съм — отвърна на английски и се разсмя. — Защо се интересуваш дали съм евреин?

Защото аз съм евреин, отговорих на немски и му показах буквата „Е“ върху личния си знак. Казвам се Рабиновиц, Луис Рабиновиц, продължих и после добавих нещо, за което исках да се замисли:

— И знам малко немски.

Офицерът пак се подсмихна, сякаш не можеше да повярва, после се отдалечи и ни остави сами.

— А бе, приятел, ти луд ли си? — рече зад мен един дългун с къдрава рижа коса, казваше се Вонегът и след години започна да пише книги.

Той също не можеше да повярва.

Но според мен вече бяха разбрали и в началото на редицата. Пак не ме беше страх.

Още от първия ден, когато получих пушка, се влюбих в нея и никога не се е налагало да ми напомнят да я чистя. След всичките стари железа в магазина на баща ми се чувствах на седмото небе да притежавам нещо, което е като ново, което действа и може да свърши чудесна работа. Винаги съм вярвал много на всичките си пушки. Когато пристигнах във взвода в Европа като новобранец и попълнение, бях щастлив, че съм получил АПБ — автоматична пушка „Браунинг“ — дори и след като забелязах, че момчетата с опит избягват да ги използват, и скоро разбрах защо. Въоръжен ли си с пушка, рано или късно започваш да стреляш. Бе за предпочитане да не стреляш, освен ако не се налага. И това научих много бързо. Който издадеше позициите ни, като стреляше ей така, колкото да убие поредния германски войник, рискуваше останалите да го пребият от бой. Вярвах на своите пушки, но не си спомням да ми се е налагало да стрелям много с тях. Първо като ефрейтор, а после като взводен командир главно обяснявах на останалите дванайсет души къде да се разположат и къде да се целят. Напредвахме през Франция към Германия и си е чиста истина, че не виждахме често хората, по които стреляхме, докато те не паднеха мъртви, а ние ги подминавахме, както лежаха вдървени по земята. Това бе зловещата страна на нещата. Пред нас се простираше пустош, виждахме припламването на дулата и насочвахме огъня натам, отбягвахме танковете и бронираните коли, притискахме се плътно към земята заради артилерийските снаряди, но в нашия взвод почти не поглеждахме хората, с които воювахме, и когато те не стреляха по нас и не ни бомбардираха, беше почти като на стрелбището в Кони Айланд.

Само дето невинаги бе забавно. Бяхме мокри, бяхме премръзнали, бяхме мръсни. При артилерийски огън другите все се събираха на едно място, та се налагаше непрекъснато да им рева да се пръснат, да се отдалечат от мен и от останалите, както е редно. Не исках някой да ми се лепне и да ми помрачи бляскавата съдба.

Отидох като подкрепление във взвод, съставен почти изцяло от подкрепления, и не ми трябваше много време, за да проумея какво означава това. Никой не живееше дълго. Единственият оцелял от дебаркирането насам бе Бюканан, моят сержант, но когато пристигнах, той вече бе паднал духом, а по-късно бе прострелян от автоматен откос, докато тичаше от прикритието към живия плет от другата страна на пътя в онзи град Грошау, в Хюртгенската гора, която уж била чиста. Бе оцелял и Дейвид Крейг, слязъл в Нормандия на деветия ден от дебаркирането и извадил от строя танк „Тигър“, но скоро след това се озова в болница, ранен в крака от шрапнел край Люневил.

В онази история с танка Бюканан не знаеше как да постъпи, когато получи заповедта, и ме погледна. Бедният, видях, че трепери. Нямахме оръдия, които да пробият „Тигър“. С огъня си танкът бе притиснал целия взвод.

Поех нещата в свои ръце.

— У кого е базуката? — попитах и се огледах. — Дейвид? Крейг? Ще идеш ти. Промъкни се по улицата между къщите и му излез отзад или отстрани.

— Майната ти, Лу!

И на него му бе дошло до гуша.

Майната ти, помислих си и казах:

— Ще дойда с теб. Ще се оправям със снарядите. Избери къде да го удариш.

Снаряд от базука също не можеше да пробие бронята на „Тигър“.

Инструкциите бяха добри. Целиш се, където кулата на оръдието се съединява с корпуса. Пак се целиш, ако е възможно във веригите, но най-много от трийсет метра. Носех четири снаряда. Подминахме къщите, излязохме от селото и поехме по дере, където се виеше струйка зеленикава вода, докато не стигнахме един завой и не видяхме танка — беше нагазил в дерето само на десетина метра от нас. Шейсетте тона на тази грамада сякаш надвиснаха отгоре ни, някакъв войник гледаше с бинокъл през отворения люк с гадна усмивка, от която нервът отстрани на челюстта ми се стегна и затрепка. Не издавахме и звук. За всеки случай сложих пръст върху устните си и заредих един снаряд. Крейг бе ходил на лов в Индиана. Улучи точно в целта. Бинокълът хвръкна, когато снарядът се взриви, и германецът се свлече с омекнало тяло. Танкът започна да отстъпва. Вторият изстрел уцели веригите и колелата спряха да се въртят. Поизчакахме да видим как останалите от взвода мятат гранати вътре и скоро цялото страшилище бе в пламъци.

Ние с Крейг бяхме представени за „Бронзова звезда“. Той бе ранен в бедрото от шрапнел от избухнал снаряд край онзи град Люневил, преди да си получи звездата, а мен ме взеха военнопленник, преди да си получа моята. Когато раниха Крейг, на земята, от другата ми страна, на около пет метра едно момче лежеше мъртво с разполовена от същия снаряд глава, а по мен нямаше и драскотина. Този взрив отнесе осем от общо дванайсетте момчета във взвода.

Германският войник в танка бе единственият жив германски войник, когото съм виждал извън лагерите, ако не се броят онези, които ме плениха — те изглеждаха направо като нови.

През декември в Хюртгенската гора падна сняг и разбрахме, че няма да се приберем за Коледа. Дейвид Крейг може би щеше да се прибере, но не и ние.

В средата на месеца ни натовариха набързо на военни камиони и ни подкараха на юг за подкрепление на полка, разположен край друга гора близо до град Арден. Когато пристигнахме и слязохме, на поляната ни чакаше един капитан, за да ни посрещне, и щом се строихме, заяви:

— Момчета, обкръжени сме.

Имахме един веселяк, Брукс, и той закрещя:

— Обкръжени ли? Как така сме обкръжени? Нали току-що пристигнахме. Как сме стигнали дотук, щом сме обкръжени?

Оказа се, че е вярно. Германците бяха направили пробив през гората и не беше много за смях.

А на другия ден открихме, всъщност ни съобщиха, че сме се били предали, всички до един, целият полк.

Как бе възможно? Бяхме въоръжени, бяхме там, имахме боеприпаси. Но някой в тила ни бе предал, всички до един. Трябваше да нахвърляме оръжието накуп върху земята и просто да чакаме да ни вземат в плен. Беше много глупаво.

— Капитане, защо не опитаме да се изтеглим? — извика нервно някой.

— Щом обърна гръб, вече не съм ви командир.

— В каква посока да вървим?

Никой не знаеше отговора.

Десет души се качихме на лекотоварен камион с двамата шофьори, които ни бяха докарали, и тръгнахме. Заредихме бензин от цистерната, толкова спокойно беше. Взехме още вълнени шалове за лицата и вратовете, сухи чорапи. Имахме пушки, карабини и гранати. Под куртката, до дебелото армейско бельо, носех кутии с войнишки дажби, цигари, пакетчета „Нескафе“, захар, кибрит и чудесната си стара сигурна запалка „Зипо“, за да си паля огън, две-три свещи.

Не стигнахме далеч.

Дори не знаехме къде отиваме. Поехме по пътя, по който бяхме дошли, завихме наляво, по по-широко шосе, и излязохме на кръстопът — мислехме, че се насочваме обратно на запад към нашата линия. Само че пътят изви и видяхме, че отново вървим на север. Следвахме другите автомобили. Снегът се усили. Започнахме да подминаваме джипове, щабни коли и камиони, които бяха затънали в преспите и бяха изоставени. После се натъкнахме на други, изпотрошени и опожарени. Някои още димяха. Прозорците им бяха счупени. В някои имаше трупове. Чухме стрелба с пушки, минохвъргачки, картечници, сирени, странни клаксони. Когато камионът поднесе в една канавка, го зарязахме и се разделихме на групи, за да се опитаме да стигнем поотделно пеш.

Слязох от пътя и се заплъзгах, затъркалях се възможно най-бързо в прикритието на насипа. С мен тръгнаха още двама. Скоро чухме коли, кучета, после гласове, които крещяха заповеди на немски. Пръснахме се и залегнахме. Не бе трудно да ни открият. Изникнаха точно пред нас от снежната фъртуна и още преди да ги видим, ни взеха на прицел. Бяха облечени в бели униформи, които се сливаха с околността, и всичко по тях беше ново-новеничко. А нас живи да ни оплачеш, както каза онзи Вонегът, когато се срещнахме на гарата, а после го описал и в една своя книга, така поне твърди Клер, а и децата.

Плениха ни всички, и дванайсетимата, а и още неколкостотин други, към които по-късно се присъединихме. Натъпкаха ни в камиони, които прекосиха една река, след време разбрах, че била Рейн, и ни стовариха на голяма гара, където зачакахме унило, докато на резервния коловоз не спря дълъг военен влак с конски вагони. Оттам наскачаха германски войници, които се качиха в чакащите камиони и щабни коли. Видяхме цели подразделения с американски униформи, с ленти „Военна полиция“ и бели каски, и недоумявахме какво става. Това било битката за Ардените и германците ни правели на пух и прах, но ние го разбрахме чак след половин година.

Изкарахме три нощи и цели три дни, заключени във вагоните на онзи влак. Спяхме прави, седнали, клекнали и легнали, ако намерехме място. Нямахме тоалетна хартия. Не ги интересуваше как се оправяме. Използвахме каските. Когато носните кърпи свършиха, свърши и благоприличието. Точно за толкова време ни закараха в огромния лагер за военнопленници чак на другия край на Германия. Там имаше бараки за англичани. Разпознахме герба върху вратите в оградата от бодлива тел. Имаше други за руснаци. Имаше и една за други европейци, там беше онова приятелче Швейк, с което се запознах по-късно. Вече имаше бараки и за американци. Някои от англичаните, с които разговарях, бяха в лагера повече от четири години. Струваше ми се, че няма да издържа толкова. После си помислих, че щом те са издържали, ще издържа и аз.

След десетина дни офицерът, с когото говорих първия ден, изпрати да ме повикат. Заговори на немски.

— Казваш, че знаеш немски?

— Jawohl, Herr Kommandant.

— Я да те чуя — продължи той на английски. — Говори само на немски.

Обясних му, че говоря зле. Затова пък, общо взето, разбирам.

— Откъде го знаеш?

— Ich lemte es in der Schule.

— Защо си учил немски?

— Man musste in der Schule eine andere Sprache lernen.

— Всички ли избрахте немския?

— Nein, Herr Kommandant.

— А останалите?

— Fast alle studierten Französisch oder Spanisch.

— Акцентът ти е ужасен.

— Ich weiss. Ich hatte keine Gelegenheit zu üben.

— Защо избра немския?

Престраших се да се усмихна, докато му обяснявах как съм смятал, че все някой ден ще се отвори случай да го говоря.

— Е, бил си прав — рече сухо той. — Сега ти говоря на английски, за да не губя време. Харесва ли ти тук, в лагера?

— Nein, Herr Kommandant.

— Защо?

Не знаех думата „скучно“, но знаех как да му кажа, че нямам какво да правя.

— Ich habe night genug zu tun hier. Hier sind zu viele Männer die nicht genug Arbeit haben.

— Мога да ти предложа нещо по-добро. Трудова команда в град Дрезден, не е много далече. Предпочиташ ли това?

— Мисля, че…

— На немски.

— Jawohl, Herr Kommandant. Entschuldigen Sie.

— В Дрезден ще бъдеш в безопасност, като тук. Там няма военни заводи, няма и войски, няма да го бомбардират. Ще се храниш малко по-добре и ще имаш работа, с която да ти минава времето. Ще изпратим стотина души. Имаме разрешение. Да?

Кимнах.

— Ich würde auch gerne gehen.

— Ще те използват да превеждаш. Надзирателите са прости момчета. Както ще видиш, са или стари, или съвсем млади. Работата също не е лоша. Ще произвеждате храни, главно за бременни. Все още ли ти харесва?

— Ja, das gefallt mir sehr, Herr Kommandant, wenn es nicht verboten ist.

— Разрешено е. Но — добави той след пауза и сви рамене, за да ми даде да разбера, че има някаква засечка — имаме право да изпращаме на работа само редници. Така е според Женевската конвенция. Не ни е разрешено да пращаме офицери, дори сержанти. А ти си сержант. Дори и да са се съгласили доброволно.

— Was kann ich tun? — попитах. — Ich glaube Sie würden nicht mit mir reden, wenn Sie wüssten dass ich nicht gehen kann.

Тъй де, защо ще ме вика, ако не знаеше как да го заобиколим?

— Herr Kommandant — напомни ми той.

— Herr Kommandant.

Разтвори длан върху масата и бутна към мен ножче за бръснене с едно острие.

— Ако отрежеш сержантските нашивки, ще приемем, че си обикновен редник. Няма да загубиш нищо, привилегиите — тук или у дома — също. Остави ножчето за бръснене тук, когато си тръгнеш, сержантските нашивки също, ако решиш да ги махнеш.

Дрезден беше едва ли не най-красивият град, който бях виждал. Разбира се, тогава не бях виждал много, които да нарека истински градове. Само Манхатън, после отделни малки части от Лондон, главно долнопробни кръчми и спални помещения. През центъра на града течеше река и имаше повече черкви, отколкото бях виждал през целия си живот, с островърхи кули, куполи и кръстове върху тях. На един огромен площад се издигаше опера, а на друго място, около статуя на мъж върху кон с огромна задница, имаше редици от палатки за бежанците, прииждащи в града, за да избягат от руснаците, които напредваха откъм изток. Все едно нямаше война. Трамваите вървяха редовно. Децата ходеха на училище. Хората ходеха на работа — жени и старци. Единственият младеж на наша възраст, когото зърнахме, бе с отрязана ръка и прихванат ръкав. В театрите имаше представления. Върху голяма метална табела имаше реклама на цигари „Йенице“. След една-две седмици разлепиха и афиши, че в града пристига цирк.

Бяхме настанени в сграда, служила за кланица по времето, когато още е имало животни за клане. В сутерена имаше склад за месото, издълбан от здрава скала, и ние се криехме там, когато завиеха сирените и преминеха бомбардировачите. Винаги имаха за цел някое място наблизо, което от военна гледна точка бе по-важно, отколкото ние. През деня идваха американците. Нощем идваха англичаните. Чувахме как бомбите избухват някъде далеч и се радвахме. Често виждахме самолетите, много високо и на големи групи.

Надзирателите ни бяха хлапета под петнайсет или хъхрещи старци над шейсетте, ако не се брои онзи сухар, техният началник, за когото разправяха, че бил украинец, и който на няколко дни оглеждаше фабриката и бараките, за да се увери, че още сме там и униформите ни са здрави. Когато някой от нас се разболееше, му взимаха униформата и грижливо я сгъваха. Руснаците приближаваха и всички, особено украинецът, се надяваха, че ще отърват кожата, като избягат при нас и минат за американци. Всички жени и момичета във фабриката бяха докарани тук на принудителен труд. Повечето бяха полякини и някои от възрастните приличаха на моите лели и на баба ми, дори на мама, но бяха по-слаби, много по-слаби. Непрекъснато им пусках шеги, за да ги ободря, и флиртувах. Когато някои ми отвръщаха на шегите или ми отправяха влажни, пълни с копнеж погледи, започвах да си мисля „Ох, леле, дали няма да ми излезе късметът?“. Шегувах се и с надзирателите, да ми уредят местенце, където с моята Fräulein да направим Geschmuse.

— Рабиновиц, ти си луд — повтаряше ми Вонегът. — А си го направил с германка, а̀ са ти теглили куршума.

Добре, че ме предупреди. Сигурно ме е видял как зяпам момичетата отвън, докато ни водеха на работа и ни връщаха в лагера.

— Хайде да потанцуваме — реших веднъж. — Обзалагам се, че мога да организирам забава, ако ги убедим да ни дадат малко музика.

— Без мен — отсече Швейк със силния си акцент и ми каза, че единственото, което искал, било да е добър войник.

Вонегът също поклати глава.

Реших да пробвам сам. Почти всяка нощ самолетите отгоре бръмчаха и с всеки изминал ден надзирателите ставаха по-унили.

— Herr Reichsmarschall — обърнах се към най-възрастния.

— Mein lieber Herr Rabinowitz — отвърна ми любезно той.

— Ich möchte ein Fest haben und tanzen. Können wir Musik haben, zum Singen und Tanzen? Wir werden mehr arbeiten.

— Mein lieber Herr Rabinowitz. — Те също се забавляваха с мен. — Es ist verboten. Das ist nicht erlaubt.

— Fragen Sie doch, bitte. Würden Sie das nicht auch gerne haben?

— Es ist nicht erlaubt.

Бяха прекалено изплашени, за да питат някого. После се появиха цирковите афиши и аз реших наистина да опитам да идем тримата с Вонегът и добрия войник Швейк. Те обаче не искаха и да чуят. Не виждах какво ще загубя.

— Защо не? По дяволите, нали на всички ни се ходи? Хайде да го питаме заедно. Имаме нужда от почивка. Ще умрем от скука тук, ако само стоим и чакаме.

— Без мен — каза Швейк на провлачения си английски. — Покорно моля за извинение, Рабиновиц, мисля, че си докарвам достатъчно неприятности и само като изпълнявам заповедите. И по-рано ми се е струпвало на главата, и то много по-често, отколкото си представяш. Покорно моля за извинение.

— Добре, добре — прекъснах го аз. — Сам ще се оправя.

През нощта бомбардировачите дойдоха за нас. Денем американците летяха ниско, далеч един от друг, и разрушаваха сгради в различни части на града, а на нас ни се струваше странно, че хвърлят бомбите толкова далеч една от друга и не целят нищо освен къщи. Недоумявахме защо. Целта им била да има развалини, които да подхранват предстоящите пожари, но ние не го знаехме. Когато вечерта сирените завиха отново, слязохме, както обикновено, в склада под кланицата. Този път останахме долу. Не беше подаден сигнал за отбой. През каменните стени и циментовия таван чувахме странен глух тътен и думкане, които изобщо не приличаха на бомбени експлозии. Така кънтели избухващите запалителни бомби. След малко крушките, които висяха от тавана, угаснаха и бученето на вентилатора спря. Електроцентралата бе излязла от строя. И все пак през отдушниците нахлуваше въздух и можехме да дишаме. Надигна се необичаен грохот, който започна да се приближава, усили се и продължи да кънти с часове. Приличаше на шум от влак, внезапно навлязъл с порива на вятъра в тунел, само дето не излизаше, или на увеселително влакче, което от върха се спуска шеметно надолу. Само дето не спираше. Тътенът всъщност беше въздух, бе течение, дълго цели километри и всмукано от пламъците из целия град, за да стане мощно като циклон. Когато на зазоряване най-после утихна, двама надзиратели изкачиха плахо стълбите, за да се опитат да надникнат навън. Върнаха се като призраци.

— Es brennt. Alles brennt. Die ganze Stadt. Alles ist zerstört.

— Всичко гори — преведох аз със същия сподавен глас. — Градът е унищожен.

Не можехме да си представим какво означава това.

Сутринта, когато ни изведоха на дъжда, всички горе бяха мъртви. Имаше мъртъвци по улицата, овъглени като пънове и потъмнели от пепелта, която продължаваше да се сипе от пластовете дим, носещи се навсякъде. Имаше мъртъвци в обгорелите къщи, в които всичко дървено бе станало на пепел, имаше ги и в мазетата. Черквите бяха срутени, сградата на операта се бе килнала и бе рухнала на площада. Един трамвай бе прекатурен на една страна и също бе изгорял. През покрива на овъгления скелет на гарата се виеше пушек, а дъждовните капки бяха просмукани със сажди и пепел и ми напомняха мътната вода от маркуча, с която след работа чистехме навремето вехтошарския магазин. Видяхме как в дъното на парка дърветата горят като самотни факли, все едно сме на шествие, и аз се сетих за ослепителните въртящи се огнени колела, за фойерверките в Кони Айланд отвъд кея на „Стийпълчейс“, на които, откакто се помня, съм се радвал през лятото всеки вторник вечер, за милионите примамващи светлинки на лунапарка. Нашата сграда, кланицата, където живеехме, беше изгоряла, както и всички останали постройки в квартала. Стояхме вцепенени повече от час, докато някакъв не пристигна с кола, за да ни нареди какво да правим. Хората в униформи бяха зашеметени не по-малко от нас. Измина още цял час, докато решат, докато посочат и ни кажат да напуснем града и да тръгнем към хълмовете и планината. Докъдето поглед стигаше, всичко наоколо, всички бяха мъртви — мъже, жени и деца, всеки папагал, котка, куче и канарче. Домъчня ми за всички. Домъчня ми за полякините, докарани на принудителен труд. Домъчня ми за германците.

Домъчня ми и за мен самия. Аз не се броях. За миг почти се разплаках. Толкова ли им бе безразлично дали не сме тук? И досега не знам защо бяхме пощадени.

Разбрах, че не интересувам никого. И без мен щеше да стане същото. Не интересувах никого освен близките вкъщи и може би неколцина приятели. След това вече бях сигурен, че никога няма да гласувам. Гласувах за Труман, защото бе добре за Израел, но никога след него. След Рузвелт не е имало и един-единствен кандидат, когото да уважавам достатъчно, и нямам намерение да доставям на тия гадни фукльовци от двете партии удоволствието да си въобразяват дори и за миг, че се радвам да видя как постигат амбициите си.

— Те не го знаят, Лу — казваше ми едно време Са̀ми с високомерната усмивка на човек, завършил колеж. Опитваше се да събуди интереса ми към Адлай Стивънсън, а по-късно към Джон Кенеди. — Те не знаят, че не им доставяш това удоволствие.

— Затова пък знам аз. И точно това искам. Ние с теб не се броим, нашите гласове — също. Според теб за колко време ще ти писне от Кенеди?

Май му писна за по-малко от седмица, още преди баловете по случай встъпването му в длъжност да са отшумели и мен ако питате, Са̀ми също не е гласувал от Линдън Джонсън насам.

Не пилея време да съм в крак със световните събития, а дори и да бях, надали нещо щеше да се промени. Гледам си работата. Ако има нещо важно, все ще чуя. Помня каквото съм научил и то се оказа вярно. Нямаше значение, че съм бил на фронта, това изобщо не се броеше. И без мен щеше да стане същото — пепелищата, пушекът, мъртвите, краят. Нямах нищо общо с Хитлер, нямах нищо общо с държавата Израел. Не ми трябва вината, не ми трябват и лаврите. Единственото място, където ме броят за човек, е моят дом с Клер и децата. Скрил съм за след време, ако някой, може би внуците, ги потърси, „Бронзовата звезда“, бойната значка от пехотата, почетната грамота, сержантските нашивки, които получих, щом се уволних, и пагона с червения номер едно на Първа дивизия, Славната червена първа, преминала през ада, преди да ме пратят в нея, и през още по-голям ад, след като я напуснах. Сега имаме четири внучета. Обичам всички в семейството си и чувствам, че ще смачкам, наистина ще убия всеки, който посегне на някого от тях.

— Ще му счупиш врата ли? — попита усмихнат Са̀ми на последното свиждане.

— Да, ще му счупя врата — усмихнах се и аз. — Дори сега. Дори сега.

Когато пак ми се появи на някое място, снайперите, с които ме облъчват в болницата, се прицелват и изгарят онова, което лекарите наричат поредното ново образувание, а аз знам, че е поредният тумор. Изскочи ли в това, което лекарите наричат диафрагма, а аз наричам корем, ми се повръща преди това, повръща ми се и после, и то така, че не издържам, и си мисля, че именно това ще ме довърши, ако и занапред живея с него. Освен ако не съм със Са̀ми, тогава ми се „повдига“, защото той обича да се прави на педагог, а мен ако питате, на всезнайко.

— Я ми кажи, Лу — попита ме той и се засмя тихо. — Колко врата си счупил през живота си?

— Заедно с онзи келеш върху колата, дето задигна портфейла ли?

— С него не си се бил, Лу. И не си му счупил врата. Казвай, колко?

Замислих се.

— Николко. Никога не ми се е налагало. Само да кажех, че ще го направя, и се приключваше.

— А колко пъти си се бил?

— През живота си ли? — Отново се замислих. — Само веднъж, Са̀ми — сетих се аз и също се засмях. — С теб. Помниш ли онзи път, когато се опита да ме учиш да се боксирам?

ОСМА КНИГА

22

ПЪТЕШЕСТВИЕ ПО РЕЙН: МЕЛИСА

Както героя Зигфрид от „Залеза на боговете“, и Йосарян се впусна в онова, което след време щеше да си спомня като своето пътешествие по Рейн, започнало с любовен порив посред бял ден: Зигфрид по изгрев-слънце в замъка навръх планината, Йосарян — около обед в кабинета си в „М и М“ в Рокфелеровия център. Неговото пътешествие обаче приключи по живо, по здраво подир месец в болницата, когато след поредната аура и въображаем пристъп на преходно исхемично нарушение на мозъчното кръвообращение пак се сдоби с диагнозата, че му няма нищо, а освен това с половин милион долара и с продажбата на една обувка.

Зигфрид е имал своята Брунхилда, вече простосмъртна, и скалиста обител, където да се усамоти с нея.

Йосарян имаше своята медицинска сестра Мелиса Макинтош, също от плът и кръв, имаше писалище, застлан с килим под, кожен фотьойл и по-широкия перваз на прозореца от едно време в кабинета в наскоро преименуваната сграда на „М и М“, където преди се бе помещавал „Тайм Лайф“ и чиито стъкла гледаха към ледената пързалка долу, където Са̀ми и Гленда бяха ходили да се пързалят много по-често, отколкото Са̀ми си спомняше, а след това бяха станали мъж и жена, докато смъртта наистина ги раздели.

Както плъзгаше ръка, Йосарян кимна и се съгласи, че наистина, вратата на кабинета не е заключена, макар да знаеше, че е заключена, и че някой наистина може да влезе и да ги свари в похотлива прегръдка, макар и да знаеше, че никой не може и няма да влезе. Притесненията й го възбуждаха, страховете, съмненията и нерешителността й го възпламеняваха сатанински с все по-голяма страст и обич. Мелиса се опияняваше все повече от женския си ужас, че някой ще я види разголена и отдадена на неудържима полова непринуденост, и поруменяла си пожела както никога той да свърши бързо, но щом Йосарян го направи, се засмя и си призна малката хитрост, докато проверяваше дали си е сложил лекарствата в багажа и се готвеше да го изпрати на летището, откъдето той щеше да хване самолета за Кеноша, началото на неговото пътешествие. Наред с основните тоалетни принадлежности той държеше да има валиум за безсънието, тиленол или адвил за болката в кръста, маалокс за пъпната херния. За негова голяма изненада имаше преки полети със самолет джъмбо до Кеноша, щата Уисконсин.

Тъкмо закопчаваше ципа на сака, и иззвъня телефонът.

— Гафни, ти пък какво искаш?

— Няма ли да ме поздравиш? — рече весело Гафни, без да обръща внимание на неприкритите злобни нотки в гласа на Йосарян.

— Пак ли си подслушвал? — попита Йосарян и хвърли поглед на Мелиса.

— Кое? — попита Гафни.

— Защо се обаждаш?

— Не искаш да ми повярваш, Джон, и туйто.

— За какво да ти вярвам? Най-после получих сметка от теб. Не взимаш много скъпо.

— Не съм и свършил много. Освен това съм ти признателен за музиката. Нямаш представа какво щастие е да си пускам записите, които правим. Много ми харесват симфониите на Брукнер в това мрачно време на годината, и „Борис Годунов“.

— Харесва ли ти „Пръстенът“?

— Най-вече „Зигфрид“. Не го чувам често.

— Ще ти се обадя, когато реша да го пускам — рече язвително Йосарян.

— Ще ти бъда много благодарен, Йо-Йо. Но вече ти говоря за друго.

— Господин Гафни — натърти Йосарян и направи пауза, за да подсили впечатлението. — За какво говориш?

— Значи отново сме на „господин Гафни“, а, Джон?

— Никога не сме минавали на Джон, Джери. Какво искаш?

— Похвала. Всеки обича да го хвалят, когато се е справил добре. Дори сеньор Гафни.

— Похвала за какво, сеньор Гафни?

Гафни се засмя. Мелиса се бе подпряла на облегалката на кожения диван и си пилеше ноктите. Йосарян я погледна навъсено.

— За моите дарби — обясни Гафни. — Предрекох, че ще отидеш в Уисконсин да се срещнеш с госпожа Тапман. Не ти ли казах, че ще смениш самолета в Чикаго на път за Вашингтон, при Майлоу и Уинтъргрийн? Не ме попита откъде знам.

— Във Вашингтон ли ще ходя? — попита смаян Йосарян.

— Ще получиш факс от Майлоу. М 2 ще ти позвъни на летището, за да те подсети. Ето, факсът пристига, нали? Пак улучих в целта.

— Ти наистина си подслушвал, нали, копеле такова?

— Кое?

— А може би си и гледал. И защо М 2 ще ми звъни, след като е от другата страна на коридора?

— Той се върна в АУП със сина ти Майкъл, опитва се да реши дали му се жени там.

— За момичето на Максънови ли?

— Ще се наложи да каже „да“. Имам още една хубава шега, която сигурно ще ти хареса, Джон.

— Ще си изпусна самолета.

— Имаш предостатъчно време. Полетът ще закъснее близо един час.

Йосарян избухна в смях и каза злорадо:

— Е, Гафни, най-после и ти да сгрешиш. Накарах секретарката да звънне. Полетът е по разписание.

Гафни също се изсмя.

— Нямаш секретарка, Йо-Йо, а от авиокомпанията лъжат. Полетът ще закъснее с петдесет и пет минути. Всъщност ти се обади на твоята медицинска сестра.

— Нямам медицинска сестра.

— Това сгрява сърцето ми. Моля те, предай на госпожица Макинтош, че бъбрекът функционира отново. Ще се радва да го научи.

— Какъв бъбрек?

— О, Йосарян, срам и позор. Невинаги слушаш, когато жената ти се обажда по телефона. Бъбрекът на онзи пациент, белгиеца. И понеже заминаваш за Вашингтон, защо не вземеш и Мелиса?

— Мелиса ли, господин Гафни?

— Госпожица Макинтош, господин Йосарян. Защо не й предложиш да се срещнете там? Обзалагам се, че ще се зарадва. Сигурно никога не е ходила във Вашингтон. Може да посети Националната галерия, докато ти си зает с Майлоу и Нудълс Кук, и Националния музей на атмосферата и Космоса в Смитсоновия институт.

Йосарян закри слушалката с длан.

— Мелиса, на връщане смятам да се отбия във Вашингтон. Защо не дойдеш и ти, ще се срещнем там.

— Ще се радвам много — отвърна Мелиса. — Никога не съм ходила там. Докато си зает, мога да посетя Националната галерия и онзи музей по аеронавтика в Смитсоновия институт.

— Какво каза? — попита Джери Гафни.

— Според мен знаеш какво е казала — отговори почтително Йосарян. — Ти май наистина си странна птица. Още не разбирам що за човек си.

— Отговорих на въпросите ти.

— Трябва да измисля нови. Кога можем да се видим?

— Не помниш ли? В Чикаго, когато закъснее следващият ти полет.

— Ще закъснее ли?

— Повече от час. Заради непредсказуеми снежни бури в Айова и Канзас.

— Ти вече ги предсказваш?

— Аз чувам нещата и виждам нещата, Джон. Така си изкарвам хляба. Сега да ти кажа ли шегата си?

— Опитай. И подслушваше, нали? Може би и гледаше?

— Да подслушвам какво?

— Ти за малоумен ли ме мислиш, Гафни? Искаш ли да чуеш моята шега? Джери, върви на майната си.

— Не е лоша, Йо-Йо — каза добродушно Гафни, — макар че вече съм я чувал.

В перленосивата лимузина Йосарян се сети за операта „Зигфрид“ и си спомни, че след като само докосва с устни кръвта на съсечения змей, heldentenor започва като по чудо да разбира езика на птиците. Те му казват да вземе златото, да убие джуджето и да се втурне към планината през огнения кръг, за да намери Брунхилда, която спи омагьосана, и това послание с птичи песни е към момък, който никога не е виждал жена и трябва доста да се взира в пищната гръд на Брунхилда, докато направи смайващото откритие, че това не е мъж.

Зигфрид е имал своите птици, Йосарян имаше своя Гафни и когато му се обади от колата, той бе готов да докладва, че военният свещеник имал в стомашните газове тритий.

Медицинската сестра Мелиса Макинтош не бе чувала за подобно стомашно-чревно състояние, но обеща да попита неколцина гастроентеролози, които й били приятели.

Йосарян не беше сигурен, че иска.

Беше засегнат и смутен от въпроса, изникнал в съзнанието му, и бе твърде засрамен да го изрече: да попита дали е ходила с тези лекари и дали е спала с тях, дори само с четирима-петима. За негово невъобразимо удоволствие това отново му подсказа, че наистина се мисли за влюбен. Подобни пристъпи на ревност бяха изключително редки при него. Дори преди години, по време на бурната му връзка с Франсес Бийч, макар и да бе почти моногамен, Йосарян равнодушно бе отсъдил, че тя, както се изразяваха тогава, „сваля“ и други, които евентуално биха подкрепили домогванията и на актриса. Сега се наслаждаваше като епикуреец на любовната еуфория, която отново го подмладяваше. Не беше смутен или уплашен, страхуваше се само Майкъл и другите деца да не разберат, докато връзката още има чудния привкус на екстаза.

В колата Мелиса го държеше за ръка, притискаше се до крака му, прокарваше пръсти през къдриците по тила му.

Докато Зигфрид още от самото начало бил в злите ръце на проклетото джудже, ламтящо за златото на змея и наумило си да го унищожи веднага щом се докопа до златото.

Мелиса бе за предпочитане.

Тя и нейната съквартирантка Анджела Мур, или Кур, както сега я наричаше Йосарян, с право осъждаха женените мъже, вечно търсещи тайни връзки с момичета, с изключение на женените мъже, търсили точно тях двете, и Йосарян бе доволен, че най-новият му развод е последен. Според него бе за предпочитане да не й разкрива, че покориш ли една жена, пък била тя и най-очарователната, остават само увлечението и сексът, и че за мъже на негова възраст прищевките и фетишизмът често са по-възбуждащи и от испанска муха. Вече обмисляше как двамата ще хванат последния самолет от Вашингтон и в сумрачния салон, докато тя седи до прозореца, ще се опита да й смъкне гащите през петдесетте минути, с които разполагат. Освен ако не беше с джинси, разбира се.

За разлика от Анджела, тя не проронваше и дума за безкрайния низ от любовни приключения, които нейната съквартирантка и най-добра приятелка неприлично твърдеше, че са изживели и двете. Нейният речник бе по-скоро непорочен. Но за нея сякаш нямаше непознати неща и тя нямаше нужда да й се показва и обяснява. Дори знаеше някои номера, за които Йосарян не бе и сънувал. И толкова упорито не желаеше да обсъжда миналите си сексуални похождения, че той скоро се отказа да разпитва.

— Кой е Борис Годунов? — попита Мелиса в колата.

— Операта, която слушах онази вечер, когато се прибра от работа и ме накара да я спра, защото си искала да чуеш скапаните новини по телевизията.

— Когато се върнеш — бе следващото, което попита тя, — може ли да послушаме заедно „Пръстенът“?

И тук, реши той, те двамата отново имаха поредното голямо преимущество пред героите на Вагнер.

Защото добрата Брунхилда не е изпитвала кой знае какви наслади, след като Зигфрид тръгва да върши нови подвизи и изживява само предателства, мъки и гневна ревност, когато се връща, за да я даде на друг. Докато Брунхилда е заговорничела как да го убие, и през ум не й е минавало, че са му дали праха на забравата и той вече не помни коя е тя.

А Йосарян правеше Мелиса щастлива.

Щастието не бе от нещата, които той бе способен да дава дълго на която и да е жена. Йосарян чуваше птичи песни.

Мелиса отсъди, че е опитен и щедър, когато й предложи да напусне работа в болницата, за да изкарва повече и да разполага с повече време като частна медицинска сестра, ако — и това бе едно голямо ако — е склонна да се откаже от платения отпуск и може би от пенсията. Но за да е осигурена и в бъдеще, трябвало да приеме, че скоро трябва да се омъжи за някого, бил той хубав или грозен, та дори и простак, глупак, остави чара, но на всяка цена с пенсия, с бели пари за черните дни след пенсионирането, които тя да наследи, щом мъжът й почине. Мелиса слушаше блажено, сякаш той я галеше и възхваляваше.

— Ти имаш ли пенсия?

— Мен ме остави. Търси някой друг.

Тя го мислеше за страхотно умен.

Невинното произволно обещание, което й бе дал малко след като се запознаха в болницата и което засягаше старомодните сребърни пломби на два горни зъба, означаваше за нея много повече, отколкото би предположил — когато Мелиса се смееше, те се виждаха и Йосарян бе дал дума, че ще плати да ги подменят с порцеланови коронки, ако тя внимава да няма пропуски и той излезе жив от болницата. А когато Йосарян изпълни обещанието, това й направи много по-голямо впечатление, отколкото всички червени рози с дълги дръжки и скъпо бельо от „Сакс“ на Пето авеню, „Виктория Сикрет“ и „Фредерикс“ в Холивуд, и й вдъхна възторжена благодарност, каквато той не бе виждал дотогава. Дори Франсес Бийч, която получаваше толкова много от Патрик, не знаеше що е благодарност.

Понякога нощем Джон Йосарян лежеше буден в трепетно вълнение, че тази жена, с която сега се забавлява, може би вече е малко влюбена в него. Не беше чак толкова сигурен, че иска това, за което копнее.

След шока под душа тази истинска любов вървеше толкова гладко, та той се подлъга да си въобразява разни отвлечени, нереални неща и да се отдава на мечти. В паметната вечер след разговора с Майкъл, в киносалона в дъното на фоайето в партера на сградата, където живееше Йосарян, Мелиса не се изненада, когато той сложи ръка на рамото й, за да я погали по врата, а после прокара длан по вътрешната страна на коляното й, за да види дали този път ще го огрее. И бе донемайкъде изненадан, че съпротивата й сега е съвсем вяла. Беше се запролетило и тя не носеше чорапогащник. Якето й лежеше сгънато в скута — за елегантно прикритие. Йосарян прокара длан още по-нагоре, напипа копринените гащи и усети набраната дантела по тях, не бе и мечтал за друго, и доволен спря. Но тогава Мелиса каза:

— Не се налага да го правим тук. — Говореше сериозно, като хирург, съобщаващ диагноза, която е неизбежна. — Можем да се качим в апартамента ти.

Той установи, че предпочита да си догледа филма.

— Тук ни е добре. Хайде да погледаме.

Мелиса хвърли поглед към околните.

— Тук не ми е удобно. Горе ще се чувствам по-добре.

Така и не разбраха как е свършил филмът.

— Не може така — каза Мелиса в апартамента му, почти веднага щом влязоха. — Няма ли да си сложиш нещо?

— Направил съм си вазектомия. А ти не взимаш ли хапчета?

— И на мен са ми прекъснати тръбите. Ами СПИН?

— Можеш да видиш кръвните ми проби. Закачил съм ги в рамка на стената.

— Ти не искаш ли да видиш моите?

— Ще рискувам. — Той закри устата й с ръка. — За Бога, Мелиса, не говори толкова много.

Тя подви крака, Йосарян се притисна между тях, а след това и двамата знаеха какво да правят.

Късно на другата сутрин, когато волю-неволю повярва, че най-после са свършили, той бе убеден, че никога през живота си не е бил толкова потентен и неотразим, толкова изпълнен с желание, влюбен, внимателен и романтичен.

Беше чудесно, подсвиркваше си през зъби, докато се миеше след последния път, после премина на синкопирания раздвижен ритъм на любовната музика от „Тристан“ в прослава на предиграта и оргазма. От всичките му плътски похождения това бе най-прелестното и дълбоко в себе си Йосарян знаеше, че никога, никога, нито веднъж няма да поиска да изпита това отново! Допускаше, че Мелиса разбира как оттук нататък вероятно предстои неминуем спад — той може би нямаше да намери желанието, волята, влечението, първичната физическа сила след тази нощ да поиска да се люби отново с нея или с която и да е друга.

Спомни си как в една от най-добрите си творби Марк Твен използва сравнението между свещника и свещта, за да подчертае, че в секса не може да се говори за равностойно съперничество между мъже и жени. Свещникът винаги е налице.

И тогава чу как Мелиса говори по телефона.

— Пет пъти, моля ти се! — споделяше тя с Анджела разпалено, с пламнало от задоволство лице. — Не — продължи нетърпеливо след паузата, когато бе принудена да слуша. — Но коленете наистина ме болят.

Според личното мнение на Йосарян сборът бе някъде около пет пъти и три осми, но му олекна за близкото бъдеще, щом чу, че и Мелиса я болели костите.

— Знае толкова много за всичко — продължи Мелиса. — Знае за лихвените проценти, за книги, за опери. Никога не съм била по-щастлива, Анджи.

При тези думи Йосарян застана нащрек — не беше сигурен, че иска отново да носи отговорност за жена, която никога не е била по-щастлива. Но инак самолюбието му наистина бе поласкано.

И тогава дойде шокът под душа. Когато спря водата, чу как някакви мъже шушукат, обсъждат злобно нещо зад затворената врата на банята. Чу и жена, която говореше с ясно доловим напевен акцент. Звучеше режисирано. Уви кърпата около кръста си и излезе, за да се изправи очи в очи с надвисналата опасност. Беше по-страшно, отколкото би могъл да предвиди.

Мелиса бе включила телевизора и слушаше новините!

Нямаше война, нямаше избори, нямаше расови размирици, нямаше голям пожар, нямаше буря, земетресение или самолетна катастрофа — нямаше новини, а тя ги слушаше по телевизията.

Но после, докато се обличаше, долови ароматното ухание на бъркани яйца с бекон и на препечени филийки. Годината, през която бе живял сам, бе най-самотната в живота му, а той още живееше сам.

Ала точно тогава видя как Мелиса слага кетчуп върху яйцата и извърна очи. Погледна към екрана на телевизора.

— Мелиса, скъпа — рече след половин месец и се хвана, че всъщност я подготвя. Пак бе обхванал с ръка рамото й и я галеше разсеяно с пръст по врата. — Нека ти кажа какво ще се случи. Няма нищо общо с теб. Тези промени неминуемо ще станат с мъж като мен, дори ако е с жена, която много обича. Мъж, който предпочита да стои повечето време сам, който често мисли и мечтае, не се чувства чак толкова добре в компанията на друг, не обича да поема ангажименти, през повечето време мълчи, изпада в мрачни мисли и му е безразлично какво му говори другият, не обръща внимание какво прави жената и предпочита тя да не му говори за това и да не му досажда. Случвало ми се е и преди, всеки път ми се случва.

При всяка фраза тя кимаше съсредоточено — или се съгласяваше, или изискано му показваше, че е разбрала.

— И аз съм същата — подхвана сериозно с блеснали очи и усмивка върху устните. — Не понасям хора, които прекаляват с приказките или ми говорят, когато се опитвам да чета, пък било то и вестник, или ме търсят по телефона, когато нямат какво да ми кажат, или ми съобщават неща, които вече знам, повтарят се или ме прекъсват.

— Извинявай — прекъсна я Йосарян, тъй като тя явно бе подготвена да говори дълго. Уби малко време в банята. — Наистина смятам — продължи той, когато се върна, — че съм твърде стар, а ти си твърде млада.

— Не си твърде стар.

— По-стар съм, отколкото изглеждам.

— Аз също. Видях на колко години си в болничния картон.

По дяволите, помисли си той.

— Трябва да ти кажа и че не искам деца, никога няма да си взема куче и няма да си купя вила в Ийст Хамптън или някъде другаде.

От двете страни на входната врата в апартамента му имаше просторни спални с отделни бани и ниши за телевизори и вероятно биха могли да започнат така и да се срещат за хранене. Но ето че телевизорът отново бе включен и се чуваха гласове, които Мелиса не слушаше. Беше го включила за всеки случай, защото нямаше как да знае кога ще се появи нещо интересно. Въпреки че телевизорът бе единственият порок при жените, който той не понасяше, Йосарян смяташе, че с тази жена си струва да опита.

— Не, няма да ти кажа името й — рече Йосарян на Франсес Бийч след поредното бурно заседание на АКАКАММА, на което Патрик Бийч се изказа енергично в подкрепа на направеното от Йосарян анонимно предложение музеят за изобразително изкуство „Метрополитън“ да реши финансовите си проблеми, като се отърве от изкуството и продаде сградата и недвижимите имоти на Пето авеню на някой строителен предприемач. — Не я познаваш.

— Не е ли приятелката на страхотната австралийка, за която непрекъснато говориш, май се казваше Мур?

— Кур.

— Моля?

— Казва се Кур, Патрик, не Мур.

Патрик примига озадачено.

— Готов съм да се закълна, че веднъж ме поправи и каза, че била Мур.

— Точно така, Патрик. Не му обръщай внимание. Да не е медицинската сестра, за която спомена? Щеше да ме огорчиш, ако беше паднал толкова ниско, че да се ожениш за някоя моя приятелка.

— Кой говори за женитба? — възропта Йосарян.

— Ти — засмя се Франсес. — Ти си като оня слон, дето все забравял.

Дали наистина смяташе да се жени отново?

Нямаше нужда никой да напомня на вечно съмняващия се Йосарян редица предимства да живееш сам. Само това оставаше — да слуша как някой говори по телефона. Можеше да сложи на новия си плейър с автоматична смяна на дисковете целия „Лоенгрин“, „Борис Годунов“ или „Нюрнбергските майстори певци“, или пък цели четири симфонии на Брукнер и да ги слуша от край до край в блажена музикална среда, без някоя жена да го прекъсва с въпроси от рода на „Каква е тази музика?“ или „Ама наистина ли ти харесва?“, или „Не е ли малко тежко да го слушаш сутрин?“, или „Защо не го понамалиш? Опитвам се да видя новините по телевизията“, или „Говоря със сестра си по телефона“. Можеше да си чете вестника, без някой да му дърпа точно тази страница, която е смятал да прегледа.

Сигурно щеше да издържи на още един брак, но нямаше време за още един развод.

23

КЕНОША

Ето каква храна за тежък многозначителен размисъл обременяваше съзнанието на Йосарян, докато той пътуваше със самолета на запад, за да се срещне с жената на свещеника, а сега единствена цел на това посещение бяха съчувствието и взаимното признаване на позорното поражение. Когато тя го посрещна на летището, бързо помръкна от разочарованието, което не успя да прикрие.

И двамата се бяха надявали, че другият е по-млад.

След време Йосарян се сети, че героят Зигфрид изживява какви ли не перипетии, докато прекарва с лодката коня на Брунхилда, само за да се озове насаме с друга жена, за която на бърза ръка се сгодява.

Йосарян имаше място в първа класа на реактивния самолет и не го измъчваха такива налудничави мечти.

Зигфрид е трябвало да изкачи планината и да мине през огън и жупел, за да се добере до жената Брунхилда.

Йосарян бе накарал Мелиса да дойде със самолета във Вашингтон.

Когато всичко свърши, той имаше чувството, че това е някаква пародия за списание „Ню Йоркър“, но отсъди, че се е справил доста по-добре от героя на Вагнер.

По-богат с половин милион долара, бе изправен пред труден избор, но все пак бе жив, за да го направи.

Накрая Зигфрид е мъртъв, Брунхилда е мъртва, дори конят е мъртъв, Валхала се срива, боговете си отиват заедно с нея, но композиторът е във възторг, а чувствената му музика заглъхва победоносно като нежен блян, понеже такава е пресметливата природа на изкуството и твореца.

А Йосарян можеше да очаква пак да преспи, и то скоро, с някоя жена. Имаше разрешението на своя лекар. През целия си живот бе обичал жените и през по-голямата част бе влюбен в повече от една.

Малкото пристанищно градче Кеноша на брега на езеро Мичиган в щата Уисконсин, само на четирийсет километра южно от много по-големия малък град Милуоки, вече разполагаше с летище за реактивни самолети и се радваше на стопански възход, който първенците на града се затрудняваха да обяснят. Местните инженери по обществено развитие може би на шега отдаваха относителния му разцвет на благоприятния климат. Бяха създадени няколко нови дребни предприятия, предимно технически, а някаква агенция на федералните власти бе превърнала една изоставена фабрика, която бездействаше отдавна, в лаборатории, според слуховете служещи само за прикритие на ЦРУ.

В чакалнята на летището в Ню Йорк Йосарян бе огледал другите пътници в първа класа, все мъже, по-млади от него и в много добро настроение. Днес единствено учените бяха така щастливи от своето професионално поприще. Всичките говореха с моливи в ръце, готови да си записват, а това, за което най-вече говореха — бе смаян Йосарян — бяха тритият и деутерият, за които той вече знаеше едно-друго, и литиевият деутерид, който, както научи, след като поразпита, бил съединение на лития и тежката вода и, по-важно, предпочитаното взривно вещество в най-мощните водородни бомби.

— Нима всички знаят?

Бе стъписан, че говорят толкова открито.

Ами да. Пишеше го в „Ядрен алманах“ и в „Справочника по атомна енергия“ на Хогъртън, които вероятно се продаваха по щандовете за евтини книги.

Докато се качваше на самолета, позна сред пътниците за втора класа няколко проститутки и две момичета на повикване от сексклубовете в своя небостъргач и като улична атракция край заведенията и банковите автомати точно пред сградата. Момичетата на повикване бяха съквартирантки. В трета класа зърна групички бездомни, сдобили се кой знае как със самолетни билети, за да напуснат жалките улици на Ню Йорк и да бъдат бездомни в Уисконсин. Бяха се умили за преселението вероятно в тоалетните на АУП, където нарисуваните от Майкъл огромни плакати и досега предупреждаваха строго, че пушенето, безделното шляене, къпането, бръсненето, прането, чукането и минетите са забранени в мивките и кабинките на тоалетните, че алкохолът е вреден за бременни и при анален секс можеш и да се заразиш със СПИН и хепатит. Плакатите на Майкъл бяха спечелили награди. Ръчният им багаж се състоеше от пазарски колички и книжни торби. Йосарян бе сигурен, че в далечината е зърнал едрата негърка с грапавите злокачествени бенки, която бе заварил да се мие само по къс розов комбинезон на аварийната стълба единствения път, когато бе ходил там с Макбрайд. Огледа се, но не откри малоумната еднокрака жена, която поне три-четири пъти на ден по традиция биваше изнасилвана от някой пропаднал тип, нито измъчената блондинка, която също помнеше от стълбата и която унесено бе кърпила бяла блуза.

От физиците в самолета май чу — без изобщо да разбира за какво става дума — че в света на науката времето непрекъснато тече назад или напред, и напред и назад, и че частиците материя се движат назад и напред във времето, без да се променят. Защо тогава и той да не го може? Чу също, че ядрените частици трябвало задължително да се намират едновременно на всички места, където могат да се намират, и оттук направи заключението, че в неговия ненаучен свят на хора и групи всичко, което би могло да се случи, наистина се случва и всичко, което не се е случило, не е могло да се случи. Каквото може да се промени, ще се промени, а каквото не се променя, не може да се промени.

Госпожа Карън Тапман се оказа слаба, стеснителна и нервна възрастна женица с неустановено мнение по повечето въпроси на изпитанието, събрало ги заедно. Нямаше съмнение обаче за смисъла на едно — общото им убеждение, че той съжалява, задето е пристигнал, а тя — задето го е повикала. Скоро едва ли щяха да знаят какво да си кажат. Не можеха да измислят нищо ново, с което да опитат. Йосарян си призна, че я е бил познал покрай моменталните снимки, които навремето свещеникът носел.

Жената се усмихна.

— Тъкмо бях навършила трийсет. И аз сега си спомням, че съм ви виждала на снимка в кабинета.

Йосарян не бе предполагал, че свещеникът притежава негова снимка.

— Ами да, ще ви я покажа. — Госпожа Тапман го поведе към задната част на двуетажната къща. — Той често разказва на хората, че почти сте му спасили живота в Европа, когато е било най-ужасно.

— Според мен пък той ми помогна да се спася. Подкрепи ме в решението да откажа да се сражавам. Не знам какво ви е разказвал.

— Мисля, че винаги ми е разказвал всичко.

— И бездруго щях да го направя, но той ми вдъхна убеждението, че съм прав. А, ето я снимката с вас и децата, която той носеше в портфейла си, увеличена е.

Едната стена на кабинета бе покрита със снимки, които обхващаха период от близо седемдесет години, на някои свещеникът беше малко момченце с въдица и усмивка, която разкриваше липсващи зъби, на други Карън Тапман бе малко момиченце в официални роклички. На снимката, която той помнеше, трийсетгодишната Карън Тапман седеше заедно с трите си невръстни дечица, и четиримата гледаха обектива втренчено и бяха някак тъжни, самотни и изоставени, сякаш се страхуваха от надвиснала над тях загуба. Военните снимки на свещеника бяха на отделна стена.

Йосарян се спря и се вгледа в много стара избеляла кафява снимка на бащата на свещеника през Първата световна война — дребничък, застинал пред обектива, с шлем, прекалено голям за детинското лице, стиснал несръчно пушка със затъкнат щик, с манерка в брезентов калъф, закачена от едната страна на колана, и противогаз в брезентова торба от другата.

— Едно време пазехме противогаза за спомен — поясни госпожа Тапман — и децата си играеха с него. Не знам къде отиде. Свекър ми е бил обгазен в едно сражение, изкарал е известно време в болницата за ветерани, но се грижеше за себе си и живя дълго. Умря от рак на белите дробове тук, в тази къща. Сега разправят, че пушел много. А, ето я и вашата снимка.

Йосарян сподави усмивката си.

— Не бих я нарекъл моя.

— Е, той й вика така — възрази заядливо жената, разкривайки черта, за която Йосарян не бе предполагал. — Показва я на всички. „А това е моят приятел Йосарян — обяснява. — Помогна ми да се измъкна, когато нещата загрубяха“. Казва го на всички. Опасявам се, че също се повтаря.

Йосарян бе развълнуван от прямотата й. Снимката бе от онези, традиционните, каквито правят всички офицери масовици в ескадрилите, с екипажа на самолета преди поредния полет. Йосарян видя, че на тази снимка е застанал отзад, между фигурите на фокус и бомбардировача Б-25. На преден план тримата определени за полета сержанти седяха безгрижно върху петстотинкилограмовите бомби без детонатори в очакване на товаренето и полета. А Йосарян, както и останалите, бе слаб и с хлапашки вид, беше препасан с коланите на парашута, носеше килната офицерската фуражка с козирка и просто се бе обърнал да види какво става. Свещеникът бе написал имената на всички върху снимката. Името на Йосарян бе с най-едри букви. Следваха Самюъл Сингър, Уилям Найт и Хауард Сноуден, и тримата сержанти.

— По-късно един от тези младежи е бил убит — каза жената. — Май този. Самюъл Сингър.

— Грешите, госпожо Тапман. Убиха Хауард Сноуден.

— Сигурен ли сте?

— Бях с него по време на полета.

— Всички сте толкова млади. Рекох си, че сигурно още сте такъв, докато ви чаках на летището.

— Бяхме млади, госпожо Тапман.

— Прекалено млади, за да ви избиват.

— И аз така си мислех.

— Албърт е говорил на погребението му.

— Бях там.

— Казваше, че му било много тежко. И той не знаел защо. Почти загубил дар слово. Смятате ли, че скоро ще го пуснат да се прибере? — Карън Тапман видя как Йосарян свива рамене. — Не е направил нищо. Сигурно му е тежко. И на мен ми тежко. Съседката отсреща е вдовица, вечер играем бридж. Рано или късно май ще се наложи да свикна да живея като вдовица. Но не виждам защо това да става още сега.

— Наистина има опасения за здравето му.

— Господин Йосарян — отвърна тя осъдително, с рязко променено настроение. — Мъжът ми вече е прехвърлил седемдесетте. Ако ще боледува, защо да не боледува тук?

— Не мога да не се съглася.

— Дано поне знаят какво правят.

— Никога, никога не бих се съгласил с това. Но се страхуват да не избухне.

Жената не го разбра.

— Албърт не е избухлив. Никога не е бил избухлив.

И двамата не знаеха какво още да предприемат — местната полиция го водеше за изчезнал, едно от министерствата твърдеше, че не знае нищо за него, друго министерство пращаше на всеки половин месец пари и поздрави, а от трето твърдяха, че бил взет запас.

— Всички те са доста съмнителни, нали? — отбеляза той.

— Защо е всичко това? — попита жената.

На вестниците, на двама сенатори, един конгресмен и на Белия дом цялата история не правеше никакво впечатление. Йосарян бе видял промени в последния вариант на досието на свещеника по Закона за свобода на информацията — всичко за него бе зачеркнато освен съюзите. Липсваше номерът на обществената осигуровка и в папката бе останало само копие от лично писмо, писано набързо от военнослужещ през август 1944 година, в което бе зачеркнато всичко освен обръщението „Мила Мери“ и в края на листа посланието на цензора в ролята на военен свещеник Тапман: „Копнея неутешимо за теб. А. Т. Тапман, военен свещеник във войската на САЩ“. Йосарян си каза, че почеркът е неговият, но не помнеше да го е писал. Не обясни нищо на Карън Тапман, тъй като не искаше да рискува и да я разтревожи заради някаква жена в миналото на свещеника, на име Мери.

В психологическия портрет, направен от ФБР, свещеникът се покриваше с типа проповедници, които бягат с чужда жена, а и досегашната практика показваше, че жената, с която е избягал, е органистката в неговата черква.

Госпожа Тапман не бе убедена в това, защото в черквата нямало органистка, а и след пенсионирането си мъжът й нямал нито черква, нито паство.

Йосарян изчака почти до края на вечерята, за да й съобщи последната новина, която бе получил от Гафни по телефона в самолета, докато летеше над езеро Мичиган. По нейна молба вечеряха рано и от специалното меню за ранни посетители спестиха три долара. Това бе ново за Йосарян. Като възрастни граждани им направиха още по-голяма отстъпка, и то без да показват личните си карти. Това също бе ново. Йосарян си поръча десерт само защото преди него го направи и госпожа Тапман.

— Не искам да ви тревожа, госпожо Тапман — каза той, когато привършваха, — но не са далеч от мисълта, че може да се окаже… — думата му убягваше — чудо.

— Чудо ли? И защо тогава да се тревожа?

— Би разтревожило някои хора.

— Значи е тревожно. Кой ще реши?

— Никога няма да разберем.

— Но вероятно знаят какво правят.

— Не съм толкова сигурен.

— Но имат право да го държат, нали?

— Не, нямат право.

— Тогава защо не можем да направим нищо?

— Нямаме право.

— Не разбирам.

— Госпожо Тапман, хората с власт имат право да правят всичко, което не можем да им попречим да правят. Това е параграф, който ние с Албърт открихме във войската. Точно това става и сега.

— Значи няма голяма надежда?

— Можем да се надяваме на чудото наистина да решат, че е чудо. Тогава сигурно ще са принудени да го освободят. Има вероятност и да го определят като… — той отново се поколеба — естествена еволюционна мутация.

— Защото произвежда тежка вода ли? Моят Албърт?

— Проблемът с теорията за чудесата засяга друг психологически тип. При топъл климат това почти винаги е жена. И то жена, ще ме извините, с големи гърди. Вашият мъж просто не се вмества в модела.

— Така ли? — Думите, резки и язвителни, бяха изречени с хладно достойнство. — Господин Йосарян — продължи тя с войнствена самоувереност, изписала се върху лицето с остри черти, — сега ще ви кажа нещо, което не сме разкривали пред никого, дори пред децата. Мъжът ми вече е бил свидетел на чудо. На видение. Да. Това видение му се е явило на фронта, за да му възвърне вярата точно когато бил на път да признае и сподели пред всички, че вече се е отрекъл от нея и повече не може да вярва. Такива ми ти работи.

След миг, в който Йосарян се страхуваше, че я е разгневил, той се окопити от тази проява на борчески дух.

— Защо не е искал да го сподели с никого?

— Било е отредено само за него, а не да го разгласява.

— Мога ли да предам тази информация?

— Случило се е на погребението в Пианоза — продължи да разказва жената, — когато са погребвали младия Самюъл Сингър, за когото преди малко стана дума.

— Не беше Сингър, госпожо Тапман. Беше Сноуден.

— Сигурна съм, че той ми каза Сингър.

— Едва ли е важно, но аз му оказах първа помощ. Продължете, ако обичате.

— Та той отслужвал опелото на погребението на този Сингър и почувствал, че губи дар слово. Така го описва. И тогава погледнал към небесата, за да се изповяда и да се откаже от свещеническия сан, да отхвърли още там, на място, вярата в Бог или религията, или справедливостта, или нравствеността или милосърдието, но тъкмо да го стори пред офицерите и сержантите, и получил този знак. Видение в образа на мъж. Седял на едно дърво. Точно пред гробището, гледал погребението със скръбно лице и много тъжни очи, вперени в мъжа ми.

— Госпожо Тапман — каза Йосарян с въздишка и свито сърце. — Това бях аз.

— На дървото ли? — Тя вдигна присмехулно вежди. И преди Йосарян бе виждал такова изражение върху лицата на искрено вярващите, на искрено вярващите в каквото и да било, но никога не бе срещал такава невероятна самоувереност. — Не може да бъде — рече жената с почти жестока убеденост. — Господин Йосарян, човекът на дървото не е бил облечен.

Той попита тактично:

— Мъжът ви не ви ли е казвал как е могло да се случи?

— Че как иначе е могло да се случи, господин Йосарян? Очевидно е бил ангел.

— С крила?

— Сега пък богохулствате. За какво му са крила, нали е чудо? Кой е казал, че един ангел трябва да е с крила? Господин Йосарян, искам си мъжа. Нищо друго не ме интересува.

Бе на път да се разплаче.

— Госпожо Тапман, отворихте ми очите — рече Йосарян състрадателно, отново обзет от плам. През изпълнения си със скептицизъм живот бе научил ако не друго, то това, че едно убеждение, дори и наивно, в края на краищата е по-живително от пустинята на неверието. — Ще направя всичко по силите си. Последната ми надежда е във Вашингтон, има един човек в Белия дом, който ми е длъжник.

— Моля ви, обърнете се към него. Искам да съм сигурна, че не сте се отказали.

— Ще го помоля, ще настоявам. Най-малко веднъж на ден той има достъп до президента.

— До малкия негодник ли?

Още беше рано, когато го остави в мотела.

На връщане от бара, където изпи три двойни скоча, Йосарян забеляза на паркинга червена тойота с нюйоркска регистрация, вътре седеше жена, която ядеше, и когато той спря и я загледа, тя запали фаровете и отпраши, а Йосарян се изкикоти полупиянски, убеден, че явно и тойотата, и жената са му са се привидели.

Излежаваше се в леглото, тъпчеше се с шоколадови блокчета и фъстъци, пиеше кока-кола в кутии от автомата навън и се чувстваше прекалено буден, за да спи, и прекалено отпуснат, за да се заеме с толкова важната работа да чете роман, който, обнадежден, за кой ли път бе взел със себе си. Бе евтино издание на „Смърт във Венеция и още седем разказа“ и бе от Томас Ман. Напоследък леките четива бяха за него дори по-тежки. Дори неговият любим „Ню Йоркър“ рядко успяваше да прикове вниманието му. Светските клюки днес бяха предимно за хора, които не познаваше, наградите на Академията най-вероятно щяха да бъдат присъдени на филми, които не бе гледал, и на изпълнители, които не бе виждал и за които дори не бе чувал.

Беше му мъчно за Мелиса, но бе доволен, че е сам, или по-скоро обратното — внесе той тънка поправка, колкото да се позабавлява — беше доволен, че е сам, макар че му бе мъчно за Мелиса. Намери станция с класическа музика и ужасен чу как германски Бахов хор подхваща мелодия от американския мюзикъл „Въртележка“. Забучи среден пръст върху копчето за настройка. С втората станция имаше по-голям късмет — намери потпури, които му поднесоха детския хор от „Бохеми“, после детския хор от „Кармен“. А след това, под съпровода на все по-силния пукот, предизвикан от далечна светкавица, се разнесе хорът на наковалните от германското „Рейнско злато“, който съпътстваше боговете, спуснали се в земните недра, за да откраднат златото от джуджетата и да платят на великаните, съградили великолепния им нов дом, Валхала, по договор, от чиито първоначални клаузи вече бяха започнали да се отказват. Бяха обещали на великаните богинята, даряваща вечна младост, но щяха да се разплатят с пари. С натежали клепачи Йосарян отсъди отново, че при сделка с боговете винаги е по-умно първо да си прибереш обещаното.

Когато хорът на наковалните потъна в пукота, той долови едва-едва сред пукота алогична музикална какофония, първобитен дивашки смях, който се издигаше, а сетне неясно, изпод свистящия пласт от електрически смущения, съвсем различно, самотно, прелестно ангелско стенание на детски хор в поразителен многогласен тъжен напев, който Йосарян бе сигурен, че е чувал, но не знаеше къде. Спомни си романа на Томас Ман, за който навремето бе искал да пише, и съвсем объркан се запита дали не губи ориентация и не сънува, че слуша „Апокалипсиса“ на Леверкюн, за който е чел. След още няколко секунди заглъхна и този крехък радиосигнал и в първичната пустош на човешката тишина остана само настойчивият съсък на хъхрещите електрически смущения, които никой не можеше да заглуши.

В тревожния си сън тази нощ наистина сънува, че отново е в апартамента си в небостъргача в Ню Йорк и познатата червена тойота с жената в нея, която яде сладки, се връща на същото място на паркинга пред стаята му в мотела в Кеноша, а в дъното някакъв шкембест набит евреин, брадат и на средна възраст, освен това и агент на ФБР, тътри напред-назад крака и навел глава, мърда устни. Възслаб представителен мъж с морковена коса и в летен костюм надничаше безобидно, с блеснали очи иззад един ъгъл, както държеше оранжада със сламка в голяма пластмасова чаша, а някакъв по-мургав мъж с подчертано ориенталски черти внимателно наблюдаваше всички други и беше облечен снобски със синя риза, ръждивокафява вратовръзка и едноредно бежово сако рибена кост с тънки тъмночервени райета. В мрака се бе спотаил мрачен тип с тъмна барета, който пушеше цигара, без да я пипа с ръцете си, пъхнати дълбоко в джобовете на мръсния му дъждобран, който бе разкопчан, та мъжът в него да изложи в миг на показ косматото си „аз“ в похотлива покана да видят отвратителната гледка на бельото и слабините му. В края на съня Йосарян прави за кратко секс с втората си съпруга и остана доволен. Или беше с първата? Или и с двете? Събуди се гузен с мисълта за Мелиса.

Когато излезе за закуска, червената тойота с нюйоркската регистрация и жената, която дъвчеше вътре, пак бяха на паркинга. Потегли, когато Йосарян спря и се загледа в нея, и той бе сигурен, че си въобразява. Жената не можеше да е там.

24

„АПОКАЛИПСИС“

— И защо не? — попита Джери Гафни на летището в Чикаго. — С бомбардировача на Майлоу и тежката вода на свещеника, с двата ти развода, медицинската сестра Мелиса Макинтош, оня пациент, белгиеца, и онова изхвърляне с жената със съпруг би трябвало да знаеш, че представляваш интерес за другите.

— От Ню Йорк до Кеноша само за един ден? Как ще кара толкова бързо?

— Понякога нашите методи на работа са загадъчни, Джон.

— Тя бе в съня ми, Джери. Ти също.

— Не можеш да ни виниш за това. Сънищата ти все още са си твои. Сигурен ли си, че не ти се е сторило?

— Моят сън ли?

— Да.

— Точно така те разпознах, Гафни. Знаех, че съм те виждал и преди.

— Непрекъснато ти го повтарям.

— Когато миналата година бях в болницата. Беше един от онези типове, които ме наблюдаваха, нали?

— Не теб, Джон. Проверявах служителите, позвънили, че са болни. Един имаше стафилококова инфекция, друг — отравяне от салмонела от…

— От сандвич с яйца в кафенето на болницата, нали?

След като пристигна на летището, където заради полетите, отменени покрай непредсказуемите снежни бури в Айова и Канзас, цареше пълен хаос, Йосарян бързо забеляза мургав, спретнат и енергичен, среден на ръст мъж с донякъде ориенталски черти, който размахваше високо самолетен билет, за да привлече вниманието му.

— Господин Гафни? — попита Йосарян.

— Не е месията — изкиска се Гафни. — Хайде да седнем и да изпием по едно кафе. Разполагаме с един час. — Гафни му бе направил резервация за следващия полет до Вашингтон и му подаде билета и бордната карта. — Ще се зарадваш, като ти кажа — разкри му той с видимо задоволство, — че от цялата тази история ще излезеш по-богат. Горе-долу с половин милион долара. Заради работата с Нудълс Кук.

— Не съм работил с Нудълс Кук.

— Майлоу ще те накара. Започвам да мисля, че си направил нещо като пътешествие по Рейн.

— Аз също.

— Не може да е съвпадение. Но с по-щастлив край.

Гафни бе мургав, елегантен, изискан и хубав — от турски произход, разкри той, въпреки че по принцип бил от Бенсънхърст в Бруклин, Ню Йорк. Кожата му бе гладка. Отгоре бе оплешивял, имаше лъскаво теме, черна, късо подстригана отстрани коса и черни вежди. Очите му бяха кафяви и леко дръпнати и заедно с изпъкналите изящни скули придаваха на лицето му интригуващия вид на космополит от Ориента. Беше облечен безупречно, без едно петънце, в бежово едноредно сако рибена кост на тънки тъмночервени райета, кафяви панталони, бледосиня риза и вратовръзка в наситено ръждивокафяво.

— В съня ми беше облечен по същия начин — каза Йосарян. — Бил ли си вчера в Кеноша?

— Не, Йо-Йо.

— Същите дрехи бяха и в съня ми.

— Сънят ти е невъзможен, Йо-Йо, защото никога не се обличам по един и същи начин в два последователни дни. Вчера — продължи Гафни, като погледна в бележника си и облиза устни, очевидно съзнавайки ефекта — бях с вълнен костюм в по-тъмна гама с оранжеви нюанси, шоколадовокафяв панталон, бледорозова риза на тънки райета и фина вълнена вратовръзка в тъмнокафяво, кобалтовосиньо и кехлибарено. Може и да не знаеш, Джон, но аз вярвам в елегантността. Елегантността е от значение. Всеки ден се обличам по някакъв повод, за да съм готов за повода, когато той възникне. Както виждам от календара, утре ще бъда в сламеножълт ирландски лен и зелено, ако пътувам на юг, и в двуреден син блейзър с рогови копчета и сиви панталони, ако остана на север. Панталоните ще са вълнени. Само ти можеш да ми кажеш, Джон. Прави ли секс в съня си?

— Не е твоя работа, Джери.

— Изглежда, го правиш навсякъде.

— И това не е твоя работа.

— Когато пътувам сам, първата вечер винаги сънувам секс. Така че нямам нищо против да напускам града.

— Това е чудесно, господин Гафни, но не е моя работа.

— Когато пътувам с госпожа Гафни, няма нужда да сънувам. За щастие тя също обича да изпълнява сексуалния акт незабавно щом попадне в нова обстановка.

— И това е чудесно, но не искам да слушам за твоя секс, както не искам и ти да слушаш за моя.

— Трябва да те охраняват повече.

— Нали за това съм те наел, по дяволите. Следен съм от теб, следен съм от други, за които не зная нищичко, я престанете. Искам си личния живот.

— Тогава се откажи от военния свещеник.

— Той не е мой.

— Знам, Йо-Йо, но те не го знаят.

— Вече съм твърде стар за Йо-Йо.

— Приятелите ти викат Йо-Йо.

— Посочи поне един, глупак такъв.

— Ще проверя. Попаднал си обаче на подходящия човек, когато си избрал Гаф. Мога да ти кажа как те държат под наблюдение, мога да те науча и как да избегнеш наблюдението, а после мога да ти обясня и мерките, които взимат, за да попречат на човек като теб, научил се да осуетява наблюдението.

— Не си ли противоречиш?

— Да. Но междувременно засякох четирима, които те следят и са се дегизирали доста хитро. Ето на, задава се господинът, когото познаваме като нашия евреин, агент от ФБР, опитва се да хване самолет за Ню Йорк. Вчера беше в Кеноша.

— Забелязах го някъде, но не бях сигурен.

— Вероятно в съня ти. Как се разхожда по паркинга на мотела и си казва вечерните молитви. Колцина разпознаваш?

— Най-малко един — отвърна Йосарян, обзет от по-топли чувства към контраразузнаването, в което сега те и двамата явно обединяваха усилията си. — Дори не е нужно да поглеждам. Висок мъж с летен костюм, с лунички и оранжева коса. Вече е почти зима, а той още ходи с летен костюм. Нали? Обзалагам се, че е тук, облегнал се е на някоя стена или колона и пие сода от картонена чаша.

— Оранжада „Джулиъс“. Иска да бъде забелязан.

— От кого?

— Ще проверя.

— Чакай, нека аз! — заяви Йосарян. — Ще поговоря с това копеле, да се разберем веднъж завинаги. Ти ни дръж под око.

— Имам пистолет в кобура на глезена.

— И ти ли?

— Че кой друг?

— Един мой приятел, Макбрайд.

— В АУП ли?

— Познаваш ли го?

— Бил съм там — отвърна Гафни. — А тъй като сватбата е насрочена, скоро и ти ще идеш пак.

— Насрочена ли е?

Това бе ново за Йосарян.

Гафни отново изглеждаше доволен.

— Не го знае дори Майлоу, затова пък аз знам. Можеш да поръчваш хайвера. Позволи ми да му кажа, моля те. Дори Комисията за защита на конкуренцията трябва да даде одобрение. Не ти ли се струва странно?

— Чувал съм го и преди.

— Не се отпускай много пред агента. Може да е от ЦРУ.

Йосарян бе недоволен от себе си, защото не изпитваше никакъв гняв, докато крачеше към набелязаната жертва.

— Здрасти — каза мъжът учудено. — Какво има?

— Не ви ли забелязах да ме следите вчера в Ню Йорк? — попита троснато Йосарян.

— Не.

И това щеше да бъде всичко.

— Вие бяхте ли в Ню Йорк? — омекна доста Йосарян.

— Бях във Флорида. — Учтивото му държание приличаше на непроницаема маска. — Имам брат в Ню Йорк.

— Приличате ли си?

— Близнаци сме.

— Той федерален агент ли е?

— Не съм длъжен да отговарям на този въпрос.

— Ами вие?

— Не ви познавам.

— Аз съм Йосарян. Джон Йосарян.

— Покажете ми документ за самоличност.

— И двамата ме следите, нали?

— Защо да ви следим?

— Точно това искам да разбера.

— Не съм длъжен да ви отговарям. Нямате документ за самоличност.

— Нямам документ за самоличност — съобщи унило Йосарян на Гафни.

— Аз имам. Нека да опитам.

След по-малко от минута Джери Гафни и мъжът с летния костюм бъбреха спокойно и задушевно като много стари приятели. Гафни извади портфейл и му подаде нещо, което приличаше на визитна картичка, а когато към тях бързо се приближиха един полицай и четирима-петима цивилни, които също биха могли да са полицаи, Гафни раздаде такива картички и на тях, както и на неколцина зяпачи, спрели да ги погледат, и накрая на две млади чернокожи жени зад щанда, които продаваха хотдог, опаковани сандвичи, меки бисквити, поръсени с едра сол, и безалкохолни напитки, включително и оранжада „Джулиъс“. Най-после Гафни се върна, безкрайно доволен от себе си. Говореше тихо и само Йосарян знаеше за какво става дума, защото държанието му бе все така ведро, както преди.

— Не те следи, Джон — каза Гафни по начин, от който страничен наблюдател би си помислил, че говори за времето. — Следи някой друг, който следи теб. Иска да разбере колко са разбрали за теб.

— Кой? — настоя Йосарян. — Кой от всичките?

— Още не е разбрал — отвърна Гафни. — Бих могъл да съм и аз. На друг сигурно ще му се стори смешно, но както виждам, ти не се смееш. Джон, той мисли, че може би си от ЦРУ.

— Това е клевета. Дано си му казал, че не съм.

— Още не знам, че не си. Но няма да му кажа нищо, докато не ми стане клиент. Казах му само това. — Гафни побутна още една от своите визитни картички през масата. — И ти трябва да я имаш.

Йосарян я разгледа със сбърчено чело, тъй като от думите върху нея излизаше, че човекът, който му я е дал, е собственик на някаква агенция за недвижими имоти „Гафни“ с представителства в центъра на града, по крайбрежната ивица на щатите Ню Йорк и Кънектикът, както и в градовете Санта Моника и Сан Диего в Южна Калифорния.

— Не съм сигурен, че разбирам — каза Йосарян.

— Това е прикритие — поясни Гафни. — Нещо като примамка.

— Сега разбрах — ухили се Йосарян. — Само за фасада на детективската ти агенция. Нали?

— Обратното. Агенцията е фасада за сделките с недвижими имоти. В недвижимите имоти има повече пари.

— Не съм сигурен, че ти вярвам.

— Според теб се правя на интересен, така ли?

— Трудно е да се каже.

— Подмамвам го — обясни Джери Гафни. — Право в някоя от моите кантори, преструвам се, че го смятам за евентуален клиент, който си търси къща, а той пък се опитва да разбере кой всъщност съм аз.

— За да разбереш какво си е наумил ли?

— За да му продам къща, Джон. Ето оттам идват истинските ми доходи. Това би трябвало да те интересува. Предлагаме прекрасни къщи в Ийст Хамптън, които можеш да наемеш за следващото лято, за сезона, за цяла година или за кратко. А ако мислиш да купуваш, имаме чудесни имоти край брега.

— Господин Гафни — рече Йосарян.

— Пак ли почваш?

— Сега знам за теб по-малко, отколкото преди. Каза, че ще тръгна на това пътуване, и ето ме тук. Предрече, че ще има снежни бури, и ето, има снежни бури.

— Метеорологията е лесна работа.

— Сякаш знаеш всичко, което се случва на тази земя. Знаеш достатъчно, за да си Бог.

— В недвижимите имоти има повече пари — отвърна Гафни. — Именно оттам знам, че нямаме Бог. И той щеше да се впусне в недвижимите имоти. Шегата си я бива, нали?

— Чувал съм и по-лоши.

— Знам и друга, която може би е по-добра. Знам и много неща, които стават под земята. Аз също съм бил под АУП.

— Чу ли кучетата?

— Разбира се — каза Гафни. — Видях и материала за Килрой. Имам връзки и в БАССОП, електронни връзки — добави той и тънките му чувствени устни, които бяха наситено морави, отново се разтеглиха в онази негова загадъчна и някак незавършена усмивка. — Дори съм се срещал с господин Тилю — продължи той донякъде гордо.

— Господин Тилю ли? — повтори Йосарян. — Кой господин Тилю?

— Господин Джордж С. Тилю — обясни Гафни. — Човекът, построил стария увеселителен парк „Стийпълчейс“ в Кони Айланд.

— Мислех, че е мъртъв.

— Мъртъв е.

— Това ли е другата ти шега?

— Разсмях ли те?

— Само се усмихнах.

— Не можеш да кажеш, че не се старая — рече Гафни. — Хайде да тръгваме. Погледни назад, ако искаш. Това ще ги накара да ни последват. Ще се чудят дали да не изпускат от очи Йосарян, или да следят мен. Пътуването ще е спокойно. Приеми този епизод като антракт, като интермедия между Кеноша и твоя ангажимент с Майлоу и Нудълс Кук. Като музиката на Вагнер към пътешествието на Зигфрид по Рейн и траурния марш от „Залеза на боговете“, или оная интерлюдия с потракващите наковални в „Рейнско злато“.

— Слушах я снощи, в стаята в Кеноша.

— Знам.

— И научих нещо ново, което може да помогне на свещеника. Жена му смята, че вече е преживял едно чудо.

— Стара история, Джон — омаловажи нещата Гафни. — Всичко в Кеноша се подслушва. Но има нещо, което сигурно ще ти влезе в работа. Можеш да предложиш на Майлоу една обувка.

— Каква обувка?

— Военна. Или обувка с официалния щемпел „Правителство на САЩ“. Много е закъснял с цигарите. А армията винаги ще има нужда от обувки. Включително от дамски. А защо не и от сутиени. Моля те, предай много поздрави на годеницата си.

— Каква годеница? — рязко попита Йосарян.

— Госпожица Макинтош? — Гафни изви черни вежди почти като препинателни знаци.

— Госпожица Макинтош не ми е годеница — възрази Йосарян. — Тя ми е само медицинска сестра.

Гафни отметна глава, сякаш се смееше.

— Ти нямаш медицинска сестра, Йо-Йо — отсече той закачливо. — Повтарял си ми го безброй пъти. Ако искаш, ще проверя и ще преброя.

— Гафни, върви на север с ирландския си лен или на юг с твоя блейзър и вълнени панталони. И си вземи постоянните спътници.

— Всичко с времето си. Харесваш германските композитори, нали?

— Че други има ли? Освен ако не броиш италианската опера.

— Шопен?

— Ще го откриеш в Шуберт — отвърна Йосарян. — А и двамата — в Бетховен.

— Не съвсем. А какво ще кажеш за самите германци?

— Те не се обичат много един друг — отвърна Йосарян. — Не се сещам за друг народ, който да е толкова отмъстителен. Германците се мразят помежду си.

— Ами американците? — подсказа Гафни.

— Знаеш прекалено много, Гафни.

— Винаги съм се стремил да научавам нови неща — призна Гафни уж сдържано. — Оказа се полезно за работата ми. Я ми кажи, Джон — продължи той и се вторачи многозначително в Йосарян. — Чувал ли си някога за германския композитор Адриан Леверкюн?

Йосарян го погледна смаян и ужасен.

— Да, чувал съм, Джери — отвърна той и се взря изпитателно в приятното, непроницаемо мургаво лице пред себе си за някакво уточнение. — Чувал съм за Адриан Леверкюн. Написал е оратория, казва се „Апокалипсис“.

— Познавам го от една кантата, „Плачът на Фауст“.

— Не знаех, че е изпълнявана.

— О, изпълнявана е. От нея са безкрайно трогателния детски хор и адската част с глисандите, където гласове на възрастни се смеят кръвожадно. Смехът и тъжният хор винаги ми напомнят за снимките на нацистки войници по време на войната, твоята война, които откарват на смърт еврейските деца в гетата.

— Това е „Апокалипсис“, Джери.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Трябва да проверя. И не си забравяй обувката.

— Каква обувка?

25

ВАШИНГТОН

— Каква обувка бе? — присмя се Уинтъргрийн на Йосарян при следващия етап от неговото пътешествие по Рейн. — Какво толкова й е великото на тая скапана обувка?

— Просто едно скапано хрумване — отвърна Йосарян в един от хотелските апартаменти, където се помещаваше представителството на „М и М“ във Вашингтон. За себе си и Мелиса бе предпочел по-нов хотел, сравнително престижен и с по-весела клиентела, славещ се — припомняше си Йосарян с някаква блажена суетност в болницата, след като състоянието му се стабилизира и опасността от мозъчен удар и парализа отмина — с по-богат избор на възможно най-забранените филми от висше качество, на езиците на всички страни — членки на ООН. — Нали все повтаряш, че искаш стока за широко потребление.

— Но защо обувка? Вече сигурно има поне петдесет скапани фирми, които правят обувки и обуват скапаните крака на скапаняци като нас.

— Но няма фирма, която да притежава изключителните права за производство на обувки с официалния щемпел „Правителство на САЩ“.

— Мъжки или дамски? — замисли се Майлоу.

— И мъжки, и дамски, нали вече и жените ги убиват в битка. — Йосарян съжали, че изобщо е започнал. — Остави. В предприемачеството има много неща, които не разбирам. И досега не проумявам как купувахте яйца за седем цента, продавахте ги за пет и имахте печалба.

— Още го правим — похвали се Уинтъргрийн.

— Яйцата се развалят — завайка се Майлоу. — И се чупят. Май предпочитам обувката. Юджин, я провери.

— Аз пък предпочитам самолета — измърмори Уинтъргрийн.

— А след самолета? Я си представи, че вече няма опасност от война?

— Ще проверя.

— Не съм въодушевен от този самолет — каза Йосарян.

— Пак ли смяташ да ни зарежеш? — присмя се Уинтъргрийн. — От години възразяваш.

Йосарян се засегна от подигравката, но я подмина.

— Вашият „Шшшшшт!“ може да унищожи света, нали?

— Вечно си тикаш носа, където не ти е работа — отвърна Уинтъргрийн.

— А и не може — каза Майлоу със свито сърце. — На съвещанието отстъпихме по този въпрос.

— Ами ако самолетът на Стрейнджлъв може? — заяде се Уинтъргрийн.

— Точно за това искаме среща с Нудълс Кук — каза Майлоу.

Йосарян поклати глава.

— Не съм въодушевен от атомната бомба. Вече не ми харесва.

— Ти кого искаш да видиш как ще пипне договора? — озъби се Уинтъргрийн. — Онзи скапаняк Стрейнджлъв ли?

— А и нямаме бомба — вметна помирително Майлоу. — Имаме само планове за самолет, който ще я пуска.

— А и нашият самолет няма да лети.

— Гарантираме, Йосарян. Дори писмено. Нашите самолети няма да летят, нашите ракети няма да бъдат изстреляни. Ако излетят, ще се разбият, ако бъдат изстреляни, няма да улучат. При нас няма грешка. Това е девизът на фирмата.

— Ще го прочетеш на скапаните ни бланки — добави Уинтъргрийн и продължи преднамерено насмешливо: — Но я да те питам, господин Йо-Йо. Коя друга държава, ако не нашата, би искал да видиш като най-мощна? Там е засечката, нали?

— Така е, там е засечката — бе принуден да се съгласи Йосарян.

— Ако ние не продаваме скапаната си военна продукция на всеки, който иска да я купи, ще го направят скапаните ни приятелски настроени съюзници и конкуренти. Това е положението, и толкоз. Мина времето на скапаните ти идеали. Щом си толкова умен, я ми кажи, какво, по дяволите, щеше да правиш, ако управляваше страната?

— И аз нямаше да знам какво да правя — призна Йосарян и се вбеси, че са го победили в спор. Едно време това не се случваше никога. — Но знам, че ще искам съвестта ми да е чиста.

— Нашата съвест е чиста — отвърнаха двамата в един глас.

— Не искам да съм виновен.

— Дрън-дрън, Йосарян.

— Не искам да нося отговорност.

— Пак дрън-дрън — възрази Уинтъргрийн. — Върти го, сучи го, ще бъдеш виновен. Щом светът и бездруго ще бъде взривен, не е ли все тая кой ще го направи?

— Поне ръцете ми ще са чисти.

Уинтъргрийн се изсмя просташки.

— Тези твои скапани чисти ръце, ще бъдат откъснати до китките от взрива. И никой няма да узнае, че са били твои. Няма да остане и помен от теб.

— Я върви на майната си, Уинтъргрийн! — избухна Йосарян, сърдито повишил тон. — По дяволите твоята чиста съвест! — Обърна се намусен. — Да беше пукнал, та и аз да изпитам най-после някакво удоволствие в този живот.

— Е, Йосарян — възрази Майлоу. — Бъди разумен. Поне едно знаеш за мен — никога не лъжа.

— Освен ако не се налага — добави Уинтъргрийн.

— Мисля, че той го знае, Юджин. Съвестен съм като никой друг. Нали, Юджин?

— Безспорно, господин Майндърбайндър.

— Майлоу — попита Йосарян, — някога през живота постъпвал ли си нечестно?

— Не, никога! — възкликна на мига Майлоу. — Би било нечестно. Пък и никога не ми се е налагало.

— Точно затова настояваме за тази тайна среща с Нудълс Кук — за да го накараме да говори тайно с президента — каза Уинтъргрийн. — Искаме всичко да е открито.

— Йосарян — каза Майлоу, — с нас не се ли чувстваш по-сигурно? Самолетите ни не могат да летят. Ние притежаваме технологията. Моля те, свържи се с Нудълс Кук.

— Уреди срещата и стига си ни разигравал. И да е тук.

— Не ми ли вярвате?

— Нали твърдиш, по дяволите, че не разбираш от предприемачество.

— Нали твърдиш, че те озадачавало.

— Да, и това, което ме озадачава — каза Йосарян и се предаде, — е как хора като вас го разбират.

Нудълс Кук бързо схвана какво се иска от него.

— Знам, знам — започна той направо, след като Йосарян ги запозна. — Смяташ ме за лайно, нали, Йосарян?

— Няма такова нещо — отвърна Йосарян без изненада, а другите двама наблюдаваха. — Когато си мислят за дофина, хората невинаги си представят теб, Нудълс.

— Туш — засмя се Нудълс. — Но тук ми харесва. Не ме питай защо. — Това, което искали, продължи той, безспорно било неуместно, неудобно, незащитимо и вероятно незаконно. — Ако случаят не беше такъв, господа, можех да се застъпя на най-високо място. Но сега властта е етична.

— Кой е министър на етиката?

— Пазят мястото, докато Портър Лъвджой излезе от затвора.

— Хрумна ми нещо — каза Йосарян, уверен, че идеята му си я бива. — Нали имаш право да държиш речи?

— Държа ги редовно.

— И получаваш хонорари?

— Оставаше и да го върша безплатно.

— Нудълс — каза Йосарян, — според мен тези господа искат да държиш реч. Пред един-единствен човек. Само пред президента, за да му препоръчаш правителството да купи техния самолет. Можеш ли да произнесеш една такава успешна реч?

— Мога да произнеса една такава много успешна реч.

— А те в замяна ще ти платят хонорар.

— Да — потвърди Майлоу. — Ще ви платим хонорар.

— И колко ще е този хонорар? — поинтересува се Нудълс.

— Майлоу? — прехвърли Йосарян топката, тъй като в предприемачеството имаше много неща, които все още не разбираше.

— Четиристотин милиона долара — каза Майлоу.

— Звучи справедливо — отвърна Нудълс със същия невинен вид, сякаш не е чул нищо необичайно, и точно тогава — припомняше си развеселен Йосарян по-късно, докато убиваше времето и се излежаваше в болничното легло — му предложи да надзърне в президентската игрална зала, след като другите хукнаха на спешна делова среща, за която бяха споменали и на която не ги свърташе да идат, понеже в крайна сметка се оказа, че шегата на Гафни за антитръстовото одобрение на сватбата на М 2 с Кристина Максън съвсем не е шега.

— А за теб, Йосарян… — започна Майлоу на раздяла.

— За блестящата идея, която предложи… — присъедини се разпалено Уинтъргрийн.

— Точно за това ни е нужен, Юджин. На теб, Йосарян, ти даваме от благодарност петстотин хиляди долара.

Йосарян не бе очаквал нищо, но се оказа схватлив ученик и отвърна равнодушно и разочаровано:

— Звучи справедливо.

Майлоу изглеждаше объркан.

— Това е малко повече от един процент — поясни той тайнствено.

— И малко по-малко от единия процент и половина обичаен хонорар на нашите сътрудници — каза Йосарян. — Но пак звучи справедливо.

— Йосарян — заумилква се Уинтъргрийн, — наближаваш седемдесетте, не си знаеш парите. Погледни в сърцето си. Не ти ли е все едно дали ще спечелиш още стотина хиляди долара и дали след като си идеш, ще настъпи краят на света?

Йосарян погледна хубаво в сърцето си и отговори откровено:

— Все едно ми е. Но и вие двамата не сте по-млади от мен. Не ви ли е все едно дали ще спечелите още милиони?

— Не ни е — натърти Майлоу.

— Ето това е голямата разлика между нас.

— Е, сега сме сами — каза Нудълс Кук. — Ти ме мислиш за лайно, нали?

— Не по-голямо от мен — каза Йосарян.

— Ти луд ли си? — извика Нудълс. — Не можеш да се сравняваш с мен! Я виж с какво се съгласих току-що.

— Аз го предложих.

— Аз го приех — знаеше си своето Нудълс. — Йосарян, тук има още деветима съветници, които са такива лайна, че изобщо не можеш да се мериш с тях, камо ли с мен.

— Предавам се — каза Йосарян. — Ти си по-голямо лайно от мен, Нудълс Кук.

— Радвам се, че мислиш като мен. А сега ела да ти покажа нашата игрална зала. Ставам все по-добър на видеоигрите, по-добър от всички останали. Той много се гордее с мен.

Обновеният Овален кабинет на държавния глава беше стеснен драстично, за да се отвори място за просторната игрална зала, към която сега водеше. В кабинета сега се побираха най-много трима-четирима души, срещите на президента вече бяха по-малко и по-кратки, заговорите — по-прости и всичко си оставаше скрито-покрито. Президентът имаше повече свободно време за видеоигрите, които намираше за много по-истински от самия живот, както заяви веднъж на всеослушание.

Физически промяната бе възмездена в по-голямата внушителна втора стая, която след разширяването бе достатъчно широка, за да побере столовете с прави облегалки и плотовете за многобройните видеоекрани, копчета, ръчки и други приспособления, които стояха в очакване като роботизирани слуги, наредени плътно покрай стените. Секторът най-близо до входа бе с надпис „Министерство на войната“ и в него имаше отделни игри, означени само с „Наполеонова война“, „Битката при Гетисбърг“, „Битката при Бул Рън“, „Битката при Антийтъм“, „Победа в Гренада“, „Победа във Виетнам“, „Победа в град Панама“, „Победа при Пърл Харбър“ и „Нова победа във войната в Персийския залив“. На един плакат весел морски пехотинец с бузи като ябълки сияеше над надписа:

ВЛЕЗ И ОПИТАЙ.

ВСЕКИ МОЖЕ ДА ИГРАЕ.

ВСЕКИ МОЖЕ ДА СПЕЧЕЛИ.

Йосарян мина покрай игри с имена „Пистата в Индианаполис“, „Пускай бомбите“, „Унищожи командата“ и „Умирай усмихнат“. На най-видно място в игралната зала на президента имаше висок до кръста видеоекран, по-голям от останалите, с размери и форма на билярдна маса и с прозрачна контурна карта на държавата, пъстрееща в различни отсенки на зеленото, черното, синьото, наситенорозовото и жълтеникавокафявото. На цветния макет имаше композиции от електрически влакчета върху лабиринти от релси, които пресичаха континента на различни нива и влизаха под земята през тунели. Нудълс натисна със загадъчна усмивка бутоните, които включиха ярките светлинки отдолу и задвижиха влакчетата, и Йосарян забеляза макет на цял нов мъничък свят с огромна и тайнствена сложност, разпрострял се под повърхността на континента на различни равнища отвъд границата на север с Канада чак до Аляска и на изток и запад до океаните. Името на играта бе:

TRIAGE

Първото, което Йосарян видя върху картата на полуостровния щат Флорида, бе дребен знак с форма на колибка и с надпис „Държавно хранилище за цитрусови плодове“. Безчет железопътни вагони, поели под земята, бяха натоварени с ракети, много други превозваха оръдия и бронирани автомобили. Видя няколко санитарни влака, означени с червен кръст. Намери и държавния склад за сирене в Уисконсин, на брега на езеро Мичиган край Кеноша. Забеляза и друго цитрусово хранилище в Калифорния и обхващаща цялата страна подземна верига от пицарии и хладилни камери за месо. Виждаше се атомният реактор на река Савана, за който Йосарян сега научи. Столицата Вашингтон с форма на синя звезда бе увеличена и вместена в бял кръг, вътре в него той откри знаци, с които бяха отбелязани Белия дом, извънградският клуб „Горящото дърво“, БАССОП, новото Национално военно гробище, най-новият военен паметник и болница „Уолтър Рийд“. А ако схващаше правилно онова, което виждаше, всяка сграда, всяко място бе пресъздадено до най-малките подробности точно отдолу, под земята, на по-ниско равнище. На излизане от столицата се виждаха стрелки, успоредни с железопътните линии, които минаваха под земята и стигаха на различни места, включително до извънградския клуб „Зелена роза“ в Западна Вирджиния, лабораториите „Ливърмор“ в Калифорния, Центъра по здравеопазване в Атланта, Центъра за лечение на изгаряния на Нюйоркската болница, и пак в центъра на Ню Йорк Йосарян забеляза с трепетна изненада сградата на АУП, автогарата на хвърлей от сградата, където сега бе неговият дом.

Беше смаян, когато видя, че АУП е съединена с БАССОП и е включена в локална мрежа с подземно пипало, плъзнало по зарития изкуствен канал под Канал стрийт и през зид, зазидал Уолстрийт. В Бруклин съзря Кони Айланд, означен на повърхността с желязноалена миниатюра на фалическа кула, в която Йосарян разпозна вече несъществуващата „Парашутна кула“ в някогашния парк „Стийпълчейс“. И под земята, върху нещо, което се оказа точно копие на увеселителния парк „Стийпълчейс“, имаше рисунка на ухилено лице с прилепнала коса и много зъби, което също му бе познато.

— Но нашите работят — похвали се Нудълс. — Иначе нямаше да са върху картата. Поръча да му направят целия този макет, за да е сигурен, че не е по-лош от онзи в играта. Ако има една-единствена дума, с която живее, то това е „бъди готов“.

— Това са две думи — поправи го Йосарян.

— И аз мислех така — рече Нудълс, — но сега възприемам нещата през неговите очи. Пък и ставам все по-добър на голф.

— Затова ли са всички тези извънградски клубове?

— Слага ги във видеоиграта, за да са по двойки. Виждаш ли ей там, във Върмонт? — Йосарян видя държавното хранилище за сладолед „Бен и Джери“. — Откри го във видеоиграта съвсем наскоро и сега също иска едно. Ще имаме и сладолед „Хааген-Даз“. Току-виж, се наложило да останем дълго под земята, ако изобщо се стигне дотам, и той иска да е спокоен за своя сладолед и голф. Това е поверителна информация, но вече имаме готово игрище за голф с девет дупки под „Горящото дърво“, съвсем същото като игрището тук, горе. Сега той е долу, опитва игрището, та да е изпреварил в подготовката другите, когато му дойде времето.

— А кои ще са тези други? — поинтересува се Йосарян.

— Онези сред нас, избрани да се спасят — отвърна Нудълс. — А и да ръководят държавата под земята, когато горе няма да е останало почти нищо.

— Ясно. И кога ще бъде това?

— Когато той отключи куфарчето и натисне копчето. Виждаш ли второто устройство до играта? Това е Футболът.

— Какъв футбол?

— Така му викат журналистите. С това устройство се изстрелват всички наши самолети и дефанзивно офанзивни оръжия, веднага щом се разбере, че голямото нападение е започнало, или решим да започнем наша война. Рано или късно и това ще стане.

— Знам. И после?

— Ние двамата с малкия негодник слизаме долу, докато жаравата изстине и радиацията се разнесе. Заедно с останалите, избрани да се спасят.

— Кой ще ги избира?

— Националният двупартиен комитет „Triage“. Членовете му, разбира се, са избрали себе си и най-добрите си приятели.

— Кой влиза в този комитет?

— Никой не знае със сигурност.

— Какво ще стане с мен и с моите най-добри приятели?

— Всички сте вътре, разбира се.

— Звучи справедливо — каза Йосарян.

— Жалко, че сега нямаме време за една игра — каза Нудълс. — Страхотна гледка е, когато двамата се бием за пречистена вода. Искаш ли да опитаме?

— Имам среща с приятелка в музея по аеронавтика в Смитсоновия институт.

— Аз пък трябва да му преподавам урок по история, когато се върне от голфа. И моята не е лесна.

— Много ли научаваш? — подразни го Йосарян.

— И двамата научаваме много — каза обиден Нудълс. — Слушай, Йосарян, скоро е Денят на благодарността, дай да говорим направо. Колко искаш?

— За какво?

— Че ми уреди тази реч. Дошъл си, естествено, за своя дял. Казвай цената.

— Нудълс — рече Йосарян неодобрително. — Не мога да взема нищо. Само това оставаше. Не искам и цент.

— Звучи справедливо — ухили се Нудълс. — Видя ли сега, че съм по-голямо лайно? Задължен съм ти и за това.

— Услуга за услуга — помоли Йосарян най-сериозно, както щеше да си спомня след време. — Искам да пуснат военния свещеник.

Тук Нудълс помръкна.

— Опитах. Има усложнения. Не знаят какво да правят с него и вече съжаляват, че изобщо са го открили. Ако има начин да се отърват от него като радиоактивен отпадък, без да си навредят, мисля, че ще го направят.

След трития трябваше да проверят какво още ще изскочи от свещеника. Щеше да е ужасно, ако се появеше плутоний. А ако литият, този чудесен лек, който му даваха срещу депресията, се съединеше с тежката вода и се получеше литиевият деутерид на водородната бомба, щеше да бъде катастрофа.

26

ЙОСАРЯН

Нудълс Кук трябваше да се готви за урока по история, а Йосарян имаше среща в музея. Сети се за Нудълс след седмица, когато наближи АУП и чу тенекиените парни свирки на продавачите на печени фъстъци. Те пък му напомниха мелодичните фрази в „Горски шепот“ от „Зигфрид“ и битката за вълшебния пръстен от крадено злато, уж даваш власт над света на всеки, който го притежава, а всъщност носещ само горест, печал и разруха. Докато минаваше през вратите, за да влезе в автогарата, Йосарян си представи как героят германец, който всъщност е чист исландец, стои край пещерата на заспалия змей, който се е излегнал, тоест гледа си работата. „Остави ме да спя“, изръмжава той вместо благодарност на посърналия цар бог Вотан, който, воден от отчаяната тъжна надежда да си върне пръстена, се е промъкнал да го предупреди, че се задава безстрашният герой.

Младият Зигфрид е имал змей, с който да се пребори, Йосарян имаше свирепите кучета долу на входа към тайнствения здрачен свят на подземията, за които Макбрайд вече бе получил разрешение да претърси.

Замислеше ли се за този ден, Йосарян не помнеше по нещо да е проличало онова, което той щеше да узнае по-късно в болницата, докато обмисляше своето пътешествие по Рейн като художествена шега — че още същия ден ще започне да вижда двойно и накрая ще се озове в болницата заедно със своите затруднения с Мелиса, с половин милион долара и с продажбата на една обувка.

Сега, когато Германия отново бе обединена и в нея се ширеше неонацистко насилие, Йосарян си каза, че „Ню Йоркър“ ще лапне като топъл хляб тази хаплива пародия на пътешествието по Рейн, на което се впуска един съвременен асирийски Зигфрид със съмнително семитско потекло от американската средна класа — какво противоречие само. Но хората, които идваха на свиждане само да го разсейват, и лекарите неминуемо го лишиха от време и от онзи оптимистичен плам, съществен за съживяването и постигането на сериозна литературна цел.

Йосарян не можеше да не се възхити на ветеранското самообладание, с което Мелиса и дори Анджела ставаха по-ниски от тревата в присъствието на децата му или на Франсес и Патрийк Бийч, сливаха се незабележимо с фона или се измъкваха нечуто от стаята. А после пак изникваха сякаш от нищото съвсем случайно, там бяха дори старият Сам Сингър, бордовият стрелец, който идваше на свиждане на онази канара, своя приятел, болен от рак, както и любопитният им шантав приятел от Калифорния с месестото лице и измъчените очи, дошъл да търси Йосарян заради достъпа до Майлоу. Имаше дори едно измислено видение на ранен през войната, целия в страховити бинтове и гипс, казваше се Войникът в бяло, митична ретроспекция на друга изкривена илюзия.

По аналогия на Йосарян му хрумна, че Зигфрид е хукнал нагоре пеш, за да събуди с целувка Брунхилда, след като е взел пръстена, който съсеченият змей е спечелил, докато е работел като великан и е съзиждал вечната Валхала за безсмъртните богове, които вече са знаели, че идва и техният залез.

А Йосарян отиде с такси и с повечко целувки за Мелиса, която откри сам-сама в здрачния киносалон на музея, където без прекъсване прожектираха филм за историята на авиацията. Но издрасканите стари ленти за първите летци го грабнаха толкова бързо, че съвсем забрави да й досажда. Самолетът на Линдберг върху екрана бе по-изумителен от всички космически капсули. Мелиса също бе изпълнена с благоговение. Младият двайсет и четири годишен Линдберг е летял с перископ, тъй като отпред нямало видимост заради допълнителния резервоар за гориво.

След вечеря той се почувства капнал от пътуването, а и познаваше прекалено добре техния любовен дневен ред, че да ламти за секс. Дори и да се обиди, Мелиса не го показа. Йосарян малко се изненада, че е заспала преди него.

Както лежеше по гръб и си мислеше в самота, най-неочаквано реши от благодарност да я изненада с една пета от половинмилионното златно съкровище, което е спечелил този ден, и да плати от джоба си данъците. Сети се, че подарък от сто хиляди долара, които ще бъдат запазени за черни дни от жена, скъсваща се да работи за някакви си шест хиляди, ще й се отразят не по-малко благотворно от подмяната на двете сребърни пломби, осемте дузини рози за два дни и коприненото дантелено бельо от „Сакс“ на Пето авеню, „Виктория Сикрет“ и „Фредерикс“ в Холивуд. За човек като нея тези паднали сякаш от небето сто хиляди долара сигурно изглеждаха много пари.

В самолета тя бе с пола, но Йосарян вече бе изгубил желание да се занася. Говореше повече за сватбата на автогарата. Искала и тя да иде, въпреки че Йосарян още не я беше поканил. Мислеше си по-скоро как да прекарат разделени няколко вечери.

Колкото по-голяма бе вероятността Мелиса да му поднесе неочаквани похотливи наслади и открития, толкова по-малко ги предвкусваше той. Твърде бързо се бяха опознали — беше се случвало и преди, случваше се всеки път — и той вече бе решил, че не е зле оттук нататък да се виждат по-рядко. Когато не се готвеха да си лягат или не обсъждаха какво да ядат, често нямаше какво да правят. И това се бе случвало и преди. Случваше се всеки път. А ако не правиш нищо, често е по-здравословно да го правиш сам. За нищо на света не би я завел отново на танци и предпочиташе да умре, отколкото да иде на театър. След стоте хиляди долара вероятно би било по-мъдро да се разделят като приятели. Все още не й бе казал нищо за човеколюбивия си порив. И преди бе имал донкихотовски приумици.

И точно тогава бе покосен.

И тук неговото пътешествие по Рейн бе по-различно. Зигфрид тръгва на лов и е пронизан в гърба.

Йосарян пое към автогарата и бе спасен в болницата.

Бе получил аура и преходно исхемично нарушение на мозъчното кръвообращение и следващите десет дни той и медицинската му сестра Мелиса, с която бе решил да се среща по-рядко, бяха заедно всяка сутрин, по-голямата част от следобедите и почти всяка вечер, после тя си тръгваше да се наспи, та на другата сутрин да се яви на работа и да помага да го поддържат жив, като следи някой от медицинския персонал да не обърка нещо. Чак предпоследния ден откри, че е бременна. Йосарян не се съмняваше, че детето е от него.

ДЕВЕТА КНИГА

27

АУП

Кучетата бяха, разбира се, запис. Макбрайд притича надолу до стъпалата, от които се включваха шумовете и настървеният лай, после до следващите, които ги изключваха и наставаше тишина. Свирепият лай идвал от три кучета, заявиха официалните аудиолози. Или от едно — отсъди Йосарян — с три глави.

— Майкъл няма ли го? — попита Макбрайд в началото.

— Джоан няма ли да дойде?

Джоан, юрисконсултка в Управлението на пристанището, беше новата приятелка на Макбрайд. Йосарян вече си бе помислил, че ще е забавно, ако и тяхната сватба е в автогарата. Представяше си „Сватбения марш“ от „Лоенгрин“ в полицейския участък и сватбеното шествие, което се движи край веригите по стените към импровизирания олтар в някоя килия в дъното, преустроена в параклис. Сега акушерската килия на Макбрайд бе мястото, където Макмахън си почиваше. В килията, където щяха да си играят деца, полицаите идваха да си отдъхнат през почивката или след работа, ако не бързаха да се приберат. Имаше дъски за дама, картинни мозайки, модни списания, телевизор и видео, на което да си пускат порнофилмите, конфискувани от търговците на порнография, докато пушат наркотиците, иззети от наркопласьорите, които също презираха. Макмахън бе принуден да извръща поглед. Макбрайд отново бе изгубил илюзиите си.

— Къде е приятелката ти? — попита свенливо Макбрайд.

— Трябва да работи, Лари. Все още е медицинска сестра.

— Не ревнуваш ли от пациентите и лекарите? — заинтересува се Макбрайд.

— Непрекъснато — призна Йосарян и се сети за други авантюристи като него и пръстите им върху дантелата на гащите й. — Какво знаеш за онези агенти?

— Долу са. Мислят, че съм от ЦРУ. Не знам дали да им вярвам. Сигурно и другият шум е запис.

— Какъв друг шум? Въртележката ли?

— Каква въртележка? Говоря ти за влакчето.

— Какво влакче? Лари, този влак не е увеселителен. Томи ли чакаме?

— Каза, че не му влизало в работата, не било в неговия район. Пак си почива.

Йосарян намери Макмахън там, където очакваше да го намери, на леглото в килията отзад, пред включения телевизор. Капитан Томас Макмахън, общо взето, бе пренесъл цялата си служебна работа и телефона в килията с леглото и сега почти през цялото работно време почиваше. Идваше и в неприсъствени дни. Тази година жена му беше починала от емфизема и не било много забавно да живееш сам, споделяше той, докато пушеше цигара от цигара със стъклен пепелник, закрепен върху страничната облегалка на люлеещия стол, който бе намерил отнякъде. Беше намерил люлеещия стол в магазин за употребявани вещи, където събираха средства за борба с рака. Очите му бяха станали огромни върху дългото лице, а костите му изглеждаха сухи и груби, тъй като слабееше. Преди около година бе останал без дъх, докато гонеше младеж, убил някого в друга част на автогарата, и все още не си го беше възвърнал. Сега Макмахън мразеше работата си, но отказваше да се пенсионира, защото, откакто бе овдовял, единствено забавление му бе службата, която го отвращаваше.

— Сега те са повече, отколкото ние — повтаряше мрачно Макмахън за своите престъпници. — С тази ваша Конституция вие, начетените всезнайковци, изобщо не се замисляте за това. И какво става сега навън? — питаше уморено той, както сгъваше някакъв булеварден вестник.

Обичаше да е в течение на най-новите нелепи престъпления. Отегчаваше се да работи по тях.

— Пиян на пода, трима дрогирани по столовете. Двама мулати, един бял.

— Май трябва да ида и да огледам. — Макмахън се разгъна и се надигна, запъхтян от усилието да се пребори с нещо, вероятно с апатията. На Йосарян му се стори, че Макмахън е поредният подходящ кандидат за депресия на третата възраст. — Слушай, ние не арестуваме всеки мошеник, когото пипнем — продължи той да се оплаква жално. — Нямаме хора, които да ги разследват, нямаме килии, където да ги държим, нямаме съдилища, които да ги осъдят, нямаме и затвори, където да ги тикнем. А това са неща, които мнозина от вас, дето непрекъснато се оплаквате от ченгетата и съдилищата, не искате да проумеете, дори онзи от списание „Тайм“, дето го пребъркаха и вдигна олелия до небето. — Макмахън спря и се изкиска. — Наложи се да го затворим, а крадците, които го бяха обрали, ни зяпаха и се хилеха.

Макмахън също се ухили и разказа за пенсионирания от рекламата на „Тайм Уикли Нюзмагазин“, когото обрали до последния цент, защото бил дал дребните си пари на някакви просяци, а след това му задигнали портфейла. Знаел си номера на обществената осигуровка, но нямало как да докаже, че е негов. Изпуснал си нервите, когато полицаите не си мръднали пръста да арестуват никого от бандата обиграни джебчии. Портфейлът бил вече на километри оттам и нямало доказателства.

— Ръцете ни са вързани с тази ваша калпава съдебна система, според която един човек е невинен, докато не докажем, че е виновен — каза Макмахън. — Докога, ето какво искаме да знаем! Според мен точно това го извади от равновесие. Там бяха мошениците. Тук бяха ченгетата. И голият факт, че не можеше да направи нищо, ама нищо. Нямаше с какво да удостовери самоличността си. Дори не можеше да докаже, че е той. И тогава се паникьоса, вдигна такава врява, че се наложи да го заключим с белезници за стената, докато се усмири и си затвори устата. Видя какво сме му приготвили в килиите, бе изключено да се оправи. Няма да се оправим и ние, нито пък ти. Не можеше да удостовери своята самоличност. Винаги е забавно да наблюдаваш подобно нещо. Това винаги хвърля в ужас. Когото и да потърсехме по телефона, все не си беше вкъщи. Не можеше да докаже дори собственото си име. Накрая — Макмахън отново се закиска — беше принуден да ни даде името на един свой приятел някъде от Ориндж Вали, който се оказа голям герой от Втората световна война. Сега пък бил важна клечка сред запасните от армията. Бил и едра риба в строителството. Така поне ни каза, внасял суми и в Полицейския благотворителен фонд. Казваше се май Берковиц или Рабиновиц, крещеше по телефона като тебе, Йосарян, когато се обади първия път, само че това приятелче говореше истината, а не баламосваше като тебе. После се оказа, че онзи хубостник Сингър няма пари да се прибере вкъщи. Лари му даде двайсет долара за такси, помниш ли? И знаеш ли какво? Оня му ги върна. Нали, Лари?

— Изпрати ги по пощата. Томи, май трябва да дойдеш.

— Нямам желание да научавам нищо за нищо. Пък и онези типове не са ми симпатични. Според мен са от ЦРУ.

— Според тях ти си от ЦРУ.

— Връщам се в твоята родилна зала. — Макмахън отново губеше сили. — Ще си почина малко, докато довтаса някое от твоите бременни девойчета, за да ни тръсне някое от твоите бебета, което иска да захвърли. Досега нямаме нито едно.

— Не ми позволяваш да го разгласявам. Чували сме за много такива.

— Ще ни затворят и двамата. Хайде, Лари, направи ми една услуга, открий нещо долу, за да отменим идиотската сватба, която той е насрочил. Твърде стар съм за такива дандании.

— Вече са открили нещо, само дето не знаят какво е — докладва Макбрайд на Йосарян. — Долу има някакъв асансьор, който не се движи, не можем да разберем откъде е дошъл.

Най-неочаквано от предната част на участъка се чу караница, тътнеше като взрив.

— О, по дяволите — изстена Макмахън. — Да знаете само колко са ми дотегнали всички. Дори моите ченгета. Твоите бременни също.

Двама млади бабаити — приятели, си бяха разбили носовете и разцепили устните в спор за парите, които бяха задигнали от млада черна проститутка — наркоманка, близка приятелка и на двамата, с бяла кожа, руса коса, СПИН, сифилис, туберкулоза и нов вид гонорея.

— Има още нещо, което ме смущава в тези агенти от ФБР — довери Макбрайд, когато двамата излязоха от участъка. — Не намират нищо необичайно в надписите. Сякаш са ги виждали и преди.

Прекосиха главното фоайе под Диспечерския център и Йосарян се сети, че сега върху някой от шейсетте монитора се вижда как минава с Макбрайд през сградата. Майкъл може би пак беше горе и наблюдаваше заедно с М 2. Ако Йосарян си бръкнеше в носа, все някой щеше да го види. На друг екран, предположи той, може би се виждаше червенокосият с летния костюм, който пиеше оранжада „Джулиъс“, а защо не и онзи, рошавият с мръсния дъждобран и синята барета, който бе наблюдаван горе как наблюдава него.

— Тях май не може да ги изненада нищо — измърмори Макбрайд. — Когато обсъждаме сватбата, ги интересува само едно — как да бъдат поканени и те, и жените им.

Стълбището всъщност бе пусто, подът — почти чист. Но миризмите бяха силни, въздухът смърдеше гнусно на животински некъпани тела и купищата нечистотии, останали след тях.

Макбрайд продължи нататък и внимателно, на пръсти, заобиколи еднокраката жена, която пак бе изнасилвана недалеч от огромната мулатка с едрите бенки, които приличаха на меланоми, а тя отново си бе събула кюлотите и полата и си бършеше задника и подмишниците с няколко влажни пешкира, а Йосарян отново усети, че няма какво да си говори с нея, освен може би да я пита дали е пътувала със същия самолет до Кеноша, което бе изключено и напълно възможно.

На стъпалата преди последната площадка седеше слабата блондинка с дрипавия червен пуловер, която още кърпеше унесено разпраната си мръсна бяла блуза. Най-долу, където стъпалата свършваха, някой вече се бе изсрал в ъгъла. Макбрайд не каза нищо. Завиха под стълбището и продължиха към очукания метален шкаф с фалшивата задна стена и скритата врата. Пак влязоха един след друг в тясното преддверие срещу огнеупорната врата в защитно зелено и предупредителен надпис:

АВАРИЕН ВХОД

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО

СТРЕЛЯ СЕ БЕЗ ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ

— Не намират нищо странно в това — намуси се Макбрайд.

Йосарян отвори само с върха на пръстите масивната врата и отново се озова на тясната площадка при тавана на тунела, в горния край на стръмната стълба. Артерията долу отново бе пуста.

Макбрайд стъпи бързо върху стъпалата, които вдигнаха на крак заспалите кучета, и тъкмо да залаят, пак ги изпрати в застиналата забрава, в тяхното безмълвно леговище, където прекарваха безпаметните си часове. После се върна и се ухили на Йосарян.

— Къде са високоговорителите?

— Не ги намерихме. Засега нямаме разрешение да търсим надалеч. Само проверяваме заради президента дали е безопасно.

— Каква е тази вода?

— Каква вода?

— О, по дяволите, Лари, а уж аз би трябвало да недочувам. Чувам вода, някакво скапано течение, бълбукащ поток.

Макбрайд сви безразлично рамене.

— Ще проверя. Днес оглеждаме и в двете посоки. Дори нямаме право да установим дали е секретно. Това също е секретно.

Когато наближи дъното на кривата елипса на стълбата, Йосарян зърна долу рамене и маншети на панталони, и износени обувки, единият чифт охлузени и черни, другият — оранжевокафяви. Не бе изненадан, че от последното стъпало вижда двамата чакащи мъже — високият симпатичен червенокос мъж с лятното сако и мургавият, грозноват набит мъж с опърпан дъждобран, четинести страни и синя барета. Вторият бе мрачен и стискаше между влажните си устни смачкана цигара. Бе пъхнал ръце дълбоко в джобовете на дъждобрана.

Това бяха Боб и Раул. Боб бе по-различен от агента в Чикаго. Но Раул бе точно копие на мъжа пред неговия небостъргач и в съня му в Кеноша. Въртеше мократа цигара между устните си сякаш напук на някаква забрана да я запали.

— Бяхте ли миналата седмица в Уисконсин? — не се сдържа Йосарян и попита уж любезно и невинно. — При мотела край летището на едно градче, казва се Кеноша?

Мъжът сви неопределено рамене, гледаше Макбрайд.

— Бяхме заедно всички дни миналата седмица — отвърна Макбрайд вместо него, — преглеждахме плановете за етажното разпределение на фирмата за организиране на тържества, която ти доведе.

— А аз бях в Чикаго — включи се и червенокосият на име Боб.

Пъхна една дъвка в устата си и хвърли на пода смачканата зелена обвивка.

— Срещал ли съм ви в Чикаго? — Йосарян го изгледа с недоверие, сигурен, че не го е виждал никога. — На летището?

Боб отвърна снизходително:

— Нима не знаете?

Йосарян бе чувал гласа.

— А вие?

— Разбира се — потвърди мъжът. — Това е шега, нали? Само че не я разбирам.

— Йо-Йо, онова приятелче, дето организира сватбата, иска шест дансинга и шест естради за оркестрите, един от които щял да е резервен, в случай че всички други не свирят, а не проумявам къде ще намерят толкова място и дори не знам какво, по дяволите, означава всичко това.

— Аз aussi — каза Раул, сякаш не даваше и пет пари.

— Ще поговоря с него — рече Йосарян.

— И ми спомена нещо за три хиляди и петстотин гости! Та това са триста и петдесет кръгли маси. И два тона хайвер. Това са две хиляди килограма, Йо-Йо!

— Моята жена държи да присъства — каза Боб. — Ще нося пистолет в кобура на глезена, но предпочитам да се правя на гост.

— Ще имам грижата — каза Йосарян.

— Moi също — рече Раул и хвърли цигарата.

— Ще имам грижата и за това — намеси се пак Йосарян. — Но я ми кажете какво става тук. Какво е това място?

— Тук сме, за да разберем — каза Боб. — Ще разпитаме постовѝте.

— Йо-Йо, изчакай, докато проверим.

— Йо-Йо — изкикоти се Раул. — Dieux мой!

И тримата погледнаха наляво към тунела. В този момент Йосарян най-неочаквано съгледа войник в червена бойна униформа — седеше на дървен стол и държеше върху коленете си пушка, а зад него, при стената, стоеше втори войник, въоръжен с по-голяма пушка. От другата страна, в кехлибарената мараня, която назад, в стесняващия се хоризонт, се свиваше до блестяща чезнеща точка, различи още двама неподвижни войници в съвсем същото положение. Но можеше и да са отражения.

— Какво има там? — Йосарян вдигна ръка по посока на галерията за ПОДЗЕМИЯ А — Я.

— Засега не сме открили нищо — каза Макбрайд. — Хвърли едно око, но не се отдалечавай.

— Има и още нещо, което е très странно — рече Раул и най-после се усмихна. Потропа с ток няколко пъти, после започна да подскача тежко и с двата крака. — Забелязахте ли, мой ami? Няма шум, nous не вдигаме шум.

Всички затропаха и заподскачаха на място, за да се убедят, Йосарян също. Изобщо не нарушиха тишината. Боб почука с кокалчетата на пръстите по парапета на стълбището, както и очакваха, се чу глух звук, после почука на пода, по не се чу нищо.

— Много странно, а? — усмихна се Боб. — Сякаш ни няма тук.

— Какво има в джобовете ти? — Йосарян попита рязко Раул. — Изобщо не си вадиш ръцете. И в съня ми, и на улицата, където живея.

— Курът и топките ми — отвърна мигом Раул.

Макбрайд се смути.

— Пищовът и значката му.

— Това са си mon кур и mes топки — пошегува се Раул, но не се засмя.

— Имам още един въпрос, ако искате да дойдете на сватбата — каза Йосарян. — Защо сте сложили пост? Да държи хората вътре или да не пуска хора отвън?

И тримата го изгледаха изненадани.

— Постът не е наш — каза Боб.

— Точно това искаме да разберем — обясни Макбрайд.

— Хайде allons.

Тръгнаха, без да чуват стъпките си.

Когато тръгна и Йосарян, пак не се чу шум.

Той забеляза още едно странно нещо. Те не хвърляха сенки. Той също, докато пресичаше като привидение или безшумен сомнамбул празната улица, за да излезе на мостчето, покрито с бели плочки. Стъпалата нагоре също бяха бели, нямаха сенки и перилата от матовобял порцелан, които проблясваха, почти невидими върху снежнобелия фон. Нямаше боклуци и нито едно сияйно отражение от прашинка във въздуха. Йосарян имаше чувството, че е в небитието. Сети се за обвивката от дъвка и наслюнчената цигара. Погледна пода отзад, за да се увери, че е прав. Да, беше.

Смачканата зелена обвивка, захвърлена от Боб, не се виждаше никъде. Незапалената цигара също бе изчезнала. Докато се взираше, зелената обвивка от дъвката изникна през настилката на ограденото пространство. После се смали, търкулна се назад и изчезна сякаш вдън земята. Тогава се появи незапалената цигара. И също изчезна. Бяха изникнали от нищото и бяха изчезнали яко дим, а Йосарян имаше неземното усещане, че е достатъчно да си помисли за някой предмет, за да се появи той пред него в нереалната реалност — помисли ли си например за полусъблечената Мелиса в бельо с цвят на слонова кост, тя услужливо ще се излегне там, направи го и тя се яви — а после е достатъчно да насочи сетивата си встрани, към нещо друго, и изникналият предмет ще се стопи. Мелиса изчезна. Сетне бе сигурен, че едва-едва чува насечената музика на фисхармоника от въртележка. Макбрайд не се виждаше никъде, за да потвърди. Той вероятно щеше да я чуе като увеселително влакче. А после Йосарян вече не беше сигурен, защото фисхармониката засвири весело, във валсово темпо, скръбния мощен „Траурен марш“ от „Зигфрид“, от кулминацията на „Залеза на боговете“, предхождащ с по-малко от час жертвоприношението на Брунхилда и нейния кон, унищожаването на Валхала и погребалната песен на великите богове, които вечно са нещастни, вечно живеят в мъка.

Йосарян се изкачи по мостчето и влезе в сводестия проход с надписа, който твърдеше, че тук е бил Килрой. Изведнъж усети, че Килрой, безсмъртният, също е мъртъв, умрял е в Корея, ако не и във Виетнам.

— Стой!

Заповедта отекна из прохода. Отпред, на друг дървен стол, до въртяща се преграда от стоманени пръчки седеше друг въоръжен постовѝ.

Беше също в бойна тъмночервена куртка и зелена шапка с козирка като жокейските. Йосарян пристъпи напред след знака, който онзи му направи, чувстваше се безтегловен, маловажен, зависим. Постовият бе младеж със светла коса, подстригана по военному, остър поглед и тънки устни, а когато се приближи, Йосарян различи лунички, с които момъкът бе точно копие на младия стрелец Артър Шрьодер, летял преди близо петдесет години в Европа заедно с него.

— Кой там?

— Джон Йосарян, майор от запаса.

— С какво мога да ви помогна, майоре?

— Искам да вляза.

— Трябва да платите.

— Аз съм с тях.

— Пак трябва да платите.

— Колко?

— Петдесет цента.

Йосарян му подаде две монети и получи кръгъл син билет с цифри, наредени в кръг по края на диска от тънък картон, закачен на примка от бял шнур. Постовият му показа услужливо с жестове как да промуши глава през клупа, та билетът да увисне на гърдите му. Над канта върху джоба бе изписано А. ШРЬОДЕР.

— Има асансьор, ако искате да слезете направо долу.

— Какво има долу?

— Предполага се, че знаете, сър.

— Казваш се Шрьодер?

— Да, сър. Артър Шрьодер.

— А стига бе. — Войникът мълча, докато Йосарян го изучаваше. — Да си бил някога във военновъздушните сили?

— Не, сър.

— На колко години си, Шрьодер?

— На сто и седем.

— Хубаво число. И откога си тук?

— От 1900 година.

— Хммммм. Бил си на около седемнайсет, когато са те взели войник, нали?

— Да, сър. Влязох в армията през Испанско-американската война.

— Всичко това са лъжи, нали?

— Да, сър. Лъжи са.

— Благодаря, че ми каза истината.

— Винаги казвам истината, сър.

— Пак ли лъжеш?

— Да, сър. Винаги лъжа.

— Значи не може да е истина, а? Да не си от Крит?

— Не, сър. Аз съм от Атина, щата Джорджия. Учил съм в Итака, щата Ню Йорк. Сега живея в Картаген, щата Илинойс.

— Вярно ли е?

— Да, сър. Не мога да лъжа.

— От Крит си, нали? Сигурно знаеш парадокса за онзи критянин, който твърдял, че вие, критяните, винаги лъжете? Как да му повярва човек, нали? Искам да вляза.

— Имате си билет.

Войникът продупчи дупка в средата и друга върху една от цифрите. Цифрата бе за „Човешката билярдна маса“.

— Не мога ли да се повозя?

— Вече сте се возили, сър — обясни постовѝят на име Шрьодер. — В самото начало на галерията има покрити с алуминий метални детектори. Не внасяйте наркотици и взривни вещества. Подгответе се за шум и ярки светлини.

Йосарян мина през преградата и застана под рамка от сребристи метални детектори в началото на коридора. В същия миг осветлението примигна. После лумнаха ослепителни бели светлини, които почти го зашеметиха. Откри, че се намира в ярко осветен коридор с криви огледала. Оглуши го гръмовен тътен. Приличаше на рева на реактивен самолет. Видя, че огледалата, блеснали гротескно от всички страни и отгоре, изкривяват до неузнаваемост отраженията му, сякаш той се бе превърнал в течност, в осветен живак и наистина се топи, за да се преобрази в нещо различно от всяка гледна точка. Някои части на тялото му бяха уголемени и издължени, все едно за подробно изследване, образите му се надуваха и непрекъснато се рояха. Съзря в едно огледало главата и шията си, обезформени и източени, а тялото и краката му бяха скъсени и отекли. В съседното огледало тялото му бе чудовищно издуто, а лицето — смалено до гроздово зърно, до пъпка с коса и мъничко ухилено личице със сплескани черти. Усети, че е готов да избухне в смях, и свежестта на тази изненада го развесели още повече. Нямаше две огледала, където изкривяванията да бяха еднакви, нямаше оптично стъкло, където аномалиите да следваха някаква логика. Истинският му образ и същинското му тяло вече не бяха неоспорими. Волю-неволю Йосарян се запита как ли изглежда в действителност. И тогава земята под нозете му се раздвижи.

Подът се затресе напред-назад. Йосарян се намести спокойно, за да запази равновесие, припомняйки си веселите номера на Джордж С. Тилю в някогашния му парк „Стийпълчейс“. Това бе един от тях. Оглушителният шум бе утихнал. Горещината от прожекторите бе непоносима. Най-пронизваща бе пърлещата ярка чисто бяла светлина, блеснала над дясното му око, и другата, не по-малко гореща, грейнала като лумнал взрив при лявото. Йосарян все не ги откриваше. Обърнеше ли се да ги потърси, те се местеха заедно със зрението му и продължаваха да го заслепяват; после той усети как подът под краката му отново се раздвижва, този път по-различно: дясната половина се тресеше напред или назад, а лявата — в противоположната посока, сетне двете се връщаха бързо към умереното темпо на равния пулс. Йосарян се справи лесно и с това и продължи нататък. Светлините станаха индиговосини и той почти целият изглеждаше черен. Светлините станаха червени и на места Йосарян отново бе мъртвешки блед. Когато светлината пак стана нормална, той насмалко да припадне, щом за миг се зърна — бездомен, противен, мръсен, покварен. В друго огледало се преобрази до неузнаваемост — изду се и се превърна в тлъсто гнусно насекомо с крехка кафява черупка, после беше Раул и Боб, а след това, оборен от отвратителна уплаха, се видя в отражението като размъкнатата, тантуреста, мърлява, застаряваща жена с двойна брада и грубо лице, която го следеше с червената тойота, после отново се преобрази, за да изглежда така, както винаги бе смятал, че изглежда. Продължи нататък, та час по-скоро да се махне, и в дъното се изправи пред последното предизвикателство — огледало, изпречило се на пътя му като дебела стъклена преграда. В него пак си бе такъв, какъвто е, но чертите на лицето му, върху главата на раменете му, бяха на усмихнат млад мъж, възторжен, невинен, наивен и непокорен. Видя се малко преди да навърши трийсет, оптимист с грейнало лице, не по-малко симпатичен и безсмъртен и от най-високомерното божество, но не и повече. Косата му бе къса, черна и къдрава и той беше в период от живота си, когато все още хранеше самодоволни дръзки надежди, че е възможно всичко.

Без да се колебае, се възползва от инерцията, направи гигантска крачка напред, към огледалото, и целуна звучно илюзията за самия себе си в образа на здрав момък с размаха на зрял мъж, после излезе от другата страна побелял и възрастен, към седемдесетте, за да се озове в просторния пейзаж на увеселителен парк, ширнал се пред него върху плосък полукръг. Чу въртележка. Чу увеселително влакче.

Чу пронизителните писъци, весели и уж уплашени, на няколко мъже и жени в плоскодънна лодка, която се плъзгаше шеметно по пълен с вода стръмен улей в далечината, за да цопне в езерото в подножието му. Пред него по посока на часовниковата стрелка бавно се въртеше съвършеният кръг на вълшебната бъчва, „Бъчвата на смеха“, номер едно върху синьо-белия му билет. Назъбените външни краища на въртящия се кух цилиндър бяха малиновочервени като бонбон или като сладкия сироп от автоматите по сергиите със закуски, а небесносиньото по ръба бе нашарено с жълти комети сред множество бели звезди и бе обсипано с ухилени оранжеви полумесеци. Йосарян закрачи нехайно срещу посоката на въртене и когато излезе от другия край, се натъкна на разговор, който покойният писател Труман Капоти водеше с мъж, при чието име той застина на място.

— Фауст — повтори непознатият.

— Доктор Фауст ли? — попита Йосарян нетърпеливо.

— Не, Ървин Фауст — отговори мъжът, който също пишеше романи. — Добри отзиви, но нито един голям бестселър. Това е Уилям Сароян. Обзалагам се, че никога не сте чували за него.

— Разбира се, че съм чувал — обиди се Йосарян. — Гледал съм „Времето на твоя живот“. Чел съм „Безстрашният млад човек върху летящ трапец“ и „Четирийсет хиляди асирийци“ Виж, този го помня.

— Вече не ги печатат — оплака се Уилям Сароян. — Не можете да ги намерите по библиотеките.

— Едно време се опитвах да пиша като вас — призна Йосарян. — Не стигнах далеч.

— Липсвало ви е моето въображение.

— Опитват се да пишат като мен — каза Ърнест Хемингуей. И двамата бяха с мустаци. — Но и те не стигат далеч. Искате ли да се бием?

— Никога не съм искал да се бия.

— Опитват се да пишат и като него — каза Хемингуей и посочи Уилям Фокнър, който, потънал в дълбок размисъл, седеше сред тълпа закоравели пияници.

Фокнър също беше с мустаци. Мустаци имаха и Юджин О’Нийл, Тенеси Уилямс и Джеймс Джойс недалеч от мястото за хора с изменения на личността, характерни за третата възраст, между които депресии и нервни разстройства, където Хенри Джеймс седеше мълчаливо до Джоузеф Конрад и се взираше в Чарлс Дикенс, слял се с пренаселената зона на самоубийците, където Йежи Козински бъбреше с Вирджиния Улф недалеч от Артур Кьостлер и Силвия Плат. В конус кафява слънчева светлина върху виолетов пясък откри Густав Ашенбах, седнал на плажен шезлонг, и разпозна книгата върху коленете му, същото евтино издание, каквото имаше и той, на „Смърт във Венеция и още седем разказа“. Ашенбах му кимна.

А Йосарян му отвърна наум с „Майната ти!“, мислено му показа среден пръст и забърза покрай „Камшика“, „Бисквитката“ и „Въртопа“. Забеляза, че измъчван от проклетата си кашлица, Кафка го следи от тъмно ъгълче под затворения прозорец, откъдето Марсел Пруст го наблюдаваше над покрита уличка с табела „ПЪТ НА САМОТАТА“. Приближи се до планина в метална рамка и с релси, които водеха нагоре, и видя надписа „ПАСТТА НА ЛАМЯТА“.

— Мамка му! — възторгна се Макбрайд, който не се виждаше никъде. — Наистина имало увеселително влакче!

После излезе при въртележката, гиздава, празнична, с огледала, въртеше се с изрисуваните си табла, украсени със старинни бели релефни орнаменти, които се редуваха между отвесните овални рамки с огледала върху основната въртяща се плоскост и вътрешния корниз. Бързият валс, долитащ от фисхармониката, наистина бе „Траурният марш“ от „Зигфрид“, а върху една от пищните гондоли, теглени от лебеди, величествено се бе възправил възрастен германец с висок шлем и енциклопедични отличителни знаци — бе някакъв държавен служител и се държеше царствено като император или кайзер.

Йосарян видя лодката с гребла, преди да е зърнал канала, дървена плоскодънка с пътници, насядали с изправен гръб, по двама, трима и четирима на ред, изникнала без усилие в изкуствения канал, широк колкото да побере една-единствена лодка, и Йосарян се озова пред „Тунела на любовта“, чийто вход бе охраняван от пазач в червена куртка и зелена жокейска шапка, който държеше безжичен телефон и ръчен перфоратор за билети. Беше с оранжева коса и млечнобяла кожа, а на гърба си носеше зелена раница. Безвкусните афиши и рисунките в теменужено и морковено примамваха посетителите да идат в невероятния музей на восъчните фигури в „Тунела на любовта“, където се открояваха фигурите в естествена големина на Бруно Хауптман, екзекутирания похитител на невръстното дете на Линдберг, и на голата Мерилин Монро, излегнала се на креват, пресъздадена до най-малки подробности, сякаш е истинска мъртва. Невероятният музей се наричаше „ОСТРОВЪТ НА МЪРТВИТЕ“. На първата скамейка в плоскодънката, която излизаше от едната тъмна паст на тунела, за да се плъзне нататък, към мастилената паст на другия, Йосарян видя Ейбрахам Линкълн — седеше с цилиндър на глава, без да помръдва, до Ангела на смъртта без лице и като че ли се държаха за ръце. Видя на същата пейка ранения стрелец Хауард Сноуден. На скамейката отзад един до друг се бяха разположили кметът Фиорело X. Лагуардия и президентът Франклин Делано Рузвелт. Кметът бе с ефектна широкопола шапка с извита периферия, подобна на каубойските, а Рузвелт бе нахлупил смачкано бомбе и размахваше цигаре, и двамата се бяха усмихнали до уши, сякаш бяха живи на снимка на първата страница от вестник, който отдавна не излиза. А на седалката зад Лагуардия и Рузвелт Йосарян видя майка си и баща си, после чичо Сам и леля Айда, Макс и леля Хана, после и брат си Лий и разбра, че и той ще умре скоро. Внезапно го връхлетя мисълта, че за една нощ всички, които познава толкова отдавна, са остарели, че са именно стари! а не остаряващи. Големите звезди от развлекателната индустрия на неговото време вече не бяха звезди, а знаменитите писатели и поети от ония дни почти нямаха стойност за новото поколение. Дори списание „Тайм“, Ай Би Ем и „Дженеръл Мотърс“ бяха поизгубили своя блясък, а „Уестърн Юниън“ бе изчезнала в небитието. Боговете отново остаряваха и бе време за поредния трус. Всички трябва да си идат, бе заявил Тиймър при последния им разговор и в нетипичен за него изблик на емоционалност бе добавил: „Всички!“.

Йосарян профуча покрай „Тунела на любовта“ с правдоподобните восъчни фигури от „Острова на мъртвите“. Мина по тесен бял мост с перила в стил рококо, отново се озова в Неапол от 1945 година, в редицата зад невъзмутимия стар войник Швейк и младия войник Краутхаймер, който се бе прекръстил на Джоузеф Кей, и зачака край изчезналото влакче на Л. А. Томпсън на Сърф авеню, при изчезналия стар парк „Стийпълчейс“ корабът да го прибере у дома.

— Още ли си тук?

— Какво стана с теб?

— И аз се върнах. А с теб какво стана?

— Аз съм Швейк.

— Знам. Добрият войник, нали?

— За добрия не знам.

— Мислех, че сега ще съм най-старият — каза Йосарян.

— Аз съм по-стар.

— Знам. Аз съм Йосарян.

— Знам. Навремето избяга в Швеция, нали?

— Не стигнах далеч. Не стигнах дори до Рим.

— А оттам не се ли измъкна? С малка жълта спасителна лодка?

— Това се случва само по филмите. Как се казваш?

— Джоузеф Кей. Вече ти казах. Защо питаш?

— Затруднявам се вече с имената. Защо питаш?

— Защото някой разпространявал лъжи за мен.

— Сигурно затова още висим тук строени — каза Швейк.

— Защо не се върнеш в Чехословакия?

— Защо да се връщам, когато мога да ида в Америка? — рече Швейк. — А ти защо не идеш в Чехословакия?

— Какво ще правиш в Америка?

— Ще развъждам кучета. Ще правя нещо лесно. Хората в Америка живеят вечно, нали?

— Не съвсем — отвърна Йосарян.

— Ще ми хареса ли в Америка?

— Ако печелиш и мислиш, че си се замогнал.

— Хората дружелюбни ли са?

— Ако печелиш и мислят, че си се замогнал.

— Къде, по дяволите, е тази лодка? — завайка се Кей. — Не можем да висим вечно тук.

— А, ти можеш — рече Швейк.

— Идва! — викна Кей.

Чуха тракането на старовремски колела по старовремски железни релси, а после изскочи редицата вагончета на увеселителното влакче, боядисани в червено и бледозлатисто, които забавиха ход при последната спирка на влака на Л. А. Томпсън. Но вместо да спрат, както се очакваше, вагончетата продължиха покрай тях, за да поемат на нова обиколка, и докато Кей трепереше от безсилие, Йосарян се взря в пътниците. Отново разпозна най-отпред Ейбрахам Линкълн. Видя Лагуардия и Франклин Делано Рузвелт, майка си и баща си, чичовци и лели, брат си също. Виждаше ги двойни, двоен Ангел на смъртта и двоен стрелец Сноуден, видя ги два пъти.

Залитна, завъртя се рязко и се втурна назад, за да избяга, затърси ужасен и объркан помощ от войника Шрьодер, който твърдеше, че сега бил на сто и седем години, но намери само Макбрайд, и то двоен, до Боб и Раул, които правеха общо четирима. Макбрайд си помисли, че Йосарян изглежда странно, клатушка се и пристъпва несигурно, с колеблива ръка, търсеща опора.

— Ами да, наистина се чувствам странно — призна Йосарян. — Дай да се хвана за ръката ти.

— Колко пръста виждаш?

— Два.

— А сега?

— Десет.

— А сега?

— Двайсет.

— Виждаш двойно.

— Отново започвам да виждам всичко двойно.

— Искаш ли да ти помогна?

— Да.

— Хей, момчета, елате да му помогнем. А да ти помогнат и те?

— Разбира се.

28

БОЛНИЦАТА

— Режи — каза мозъчният хирург на последния етап от неговото пътешествие по Рейн.

— Ти режи — каза стажантът.

— Никакво рязане — каза Йосарян.

— Ти не се меси.

— Да продължаваме ли?

— Защо не?

— Никога не съм го правил.

— Същото ми повтаряше и моята приятелка. Къде е чукът?

— Никакви чукове — каза Йосарян.

— През цялото време ли ще приказва, докато ние се мъчим да се съсредоточим?

— Дай ми онзи чук.

— Остави онзи чук — разпореди се Патрик Бийч.

— Колко пръста виждаш? — попита Леон Шумахер.

— Един.

— А сега колко? — попита и Денис Тиймър.

— Пак един. Същият.

— Господа, той се забавлява — каза бившата театрална актриса Франсес Ролф, по баща Розенбаум, израсла дотам да се превърне в улегналата Франсес Бийч с лице, което отново изглеждаше според възрастта й. — Не виждате ли?

— Направихме го като нов!

— Гладен съм — каза Йосарян.

— Ще намаля дозата наполовина, докторе — разпореди се Мелиса Макинтош. — От халсиона се буди, от ксанакса е неспокоен. Прозакът го потиска.

— Добре те е опознала, нали? — изкудкудяка Леон Шумахер, след като дадоха на Йосарян да хапне още.

— Виждаме се често.

— Коя е нейната гърдеста русокоса приятелка?

— Казва се Анджела Кур.

— Охо. Винаги съм мечтал за нещо такова. По кое време ще дойде?

— След работа и преди вечеря, може пак да доведе приятеля си, строител. Сигурно ще дойдат и децата ми. Сега съм вън от опасност, може да поискат да се сбогуват с мен.

— Този твой син… — започна Леон Шумахер.

— От Уолстрийт ли?

— Единственото, което го интересуваше, бе последният ред. Щом няма да умираш, надали ще пожелае и занапред да инвестира време тук. Казах му, че няма да умираш.

— Аз пък му казах, че ще умреш, естествено — каза Денис Тиймър, по халат и пижама, по-жизнен като пациент, отколкото като лекар. Объркана, жена му обясняваше на приятелите им, че правел експеримент. — „На колко?“, настояваше да се обзаложим.

— Още ли смяташ, че е естествено? — възрази Йосарян.

— Да умрем ли?

— Да умра аз.

Тиймър извърна поглед.

— Смятам, че е естествено.

— А да умреш ти?

— И това смятам, че е естествено. Аз вярвам в живота.

— Обърка ме.

— Всичко, което е живо; живее от неща, които са живи, Йосарян. Ние с теб получаваме много. Трябва и да даваме.

— В самолета за Кеноша се запознах с един молекулярен физик, който твърдеше, че всичко, което е живо, се състои от неща, които не са живи.

— И аз го знам.

— А не те ли разсмива? Не те ли разплаква? Не те ли учудва?

— В началото бе словото — каза Тиймър. — И словото бе ген. Сега словото е кварк. Аз съм биолог, а не физик, и не мога да кажа „кварк“. Той принадлежи на невидимия свят на неживото. Така че аз държа на гена.

— Е, къде е разликата между живия ген и мъртвия кварк?

— Генът не е жив и кваркът не е мъртъв.

— Не мога дори да произнеса „кварк“, без да се разсмея.

— Кварк.

— Кварк.

— Кварк, кварк.

— Печелиш — каза Йосарян. — Но има ли разлика между нас и това?

— Нищо в живата клетка не е живо. И въпреки това сърцето тупти, а езикът говори. Знаем го и двамата.

— А знае ли го микробът? Знае ли го гъбата?

— Те нямат ли душа? — запита се хирургът на обучение.

— Душа няма — каза хирургът, който го обучаваше. — Всичко е в главата.

— Някой трябва да го каже на кардинала.

— Кардиналът го знае.

— Дори една мисъл, дори тази мисъл не е нищо друго освен електричество, което тече между молекулите.

— Да, но има добри мисли и лоши мисли — сряза го Леон Шумахер, — така че хайде на работа. Бил ли си някога във военноморския флот с човек на име Ричард Никсън? Той смята, че те познава.

— Не, не съм бил.

— Иска да дойде и да те изпишем.

— Не съм бил във флота. Моля те, не го пускай.

— А да си свирил на алтсаксофон в джазов оркестър?

— Не съм.

— А бил ли си в армията с Войника в бяло?

— Два пъти. Защо?

— Той е на долния етаж. Иска да се отбиеш, за да те поздрави.

— Щом е могъл да ти каже всичко това, не е същият.

— А бил ли си в армията с някой си Рабиновиц? — попита Денис Тиймър. — Луис Рабиновиц?

Йосарян поклати глава.

— Не, доколкото си спомням.

— Тогава сигурно греша. А с един мъж на име Са̀ми Сингър, негов приятел? Казва, че бил от Кони Айланд. Смята, че може би го помниш от войната.

— Сам Сингър ли? — приседна Йосарян на леглото. — Разбира се, бордовият стрелец. Ниско момче, дребно, кокалесто, с чуплива черна коса.

Тиймър се усмихна.

— Сега е почти на седемдесет.

— И той ли е болен?

— Приятел е на онзи пациент, за когото се грижа.

— Кажи му да се отбие.

— Салют, капитане — Сингър се здрависа с Йосарян, който му подаде ръка. Йосарян измери с поглед мъжа, зарадвал се, че го вижда, беше по-скоро нисък, със светлокафяви очи, леко изпъкнали върху приветливото лице. Сингър се смееше сподавено. — Радвам се, че те виждам отново. Чудех се какво става с теб. Лекарят казва, че си добре.

— Напълнял си, Сам — каза добродушно Йосарян, — малко си се сбръчкал и май мъничко си пораснал. Беше кокалест. Побелял си много и си оплешивял. Като мен. Разказвай, Сам. Какво стана през последните петдесет години? Нещо ново?

— Казвай ми Са̀ми.

— Казвай ми Йо-Йо.

— Ами много добре съм. Загубих жена си. Рак на яйчниците. Малко съм объркан.

— Аз се разведох, два пъти. И аз съм объркан. Сигурно трябва пак да се оженя. Така съм свикнал. Деца?

— Една дъщеря в Атланта — каза Са̀ми Сингър — и друга в Хюстън. Имам и внуци, вече следват. Предпочитам да не им се пречкам. Имам една допълнителна спалня, когато ми гостуват. Дълго работих в списание „Тайм“, но не като репортер — натърти Сингър. — Добре се оправях, не съм се лишавал от нищо, но после ме пенсионираха, за да вкарат млада кръв, която да поддържа списанието живо.

— И всъщност вече е мъртво — отбеляза Йосарян. — Сега работя в старата сграда на „Тайм Лайф“ в Рокфелеровия център. Гледа към ледената пързалка. Ходил ли си някога там?

— Разбира се — отвърна разчувстван Сингър. — Помня тази пързалка! Имам някои хубави моменти на нея.

— Сега това е новата сграда „М и М“ на „М и М, предприемачи“ и Майлоу Майндърбайндър. Помниш ли стария Майлоу?

— Как да не го помня — засмя се Са̀ми Сингър. — Добре ни хранеше пустият му Майлоу Майндърбайндър.

— Вярно е. По-висок жизнен стандарт, отколкото имах преди.

— И аз. После разправяха, че именно той бомбардирал онзи път ескадрилата ни.

— И това е вярно. Още едно от противоречията на капитализма. Странно нещо, Сингър. Последния път, когато бях в болницата, на свиждане ми дойде военният свещеник, изникна сякаш от небитието.

— Кой военен свещеник?

— Нашият. Свещеник Тапман.

— Вярно бе. Помня го този свещеник. Тих един, нали? Чудя се как не рухна, когато онези двата самолета се сблъскаха над Ла Специя, в единия беше Добс, Хъпъл в другия, а Нейтли и всички останали бяха убити. Помниш ли ги?

— Помня ги до един. Помниш ли Ор? Беше в моята палатка.

— Помня го. Разправят, че избягал със сал в Швеция, като го свалиха след Авиньон, точно преди да се приберем у дома.

— Бях веднъж в Кентъки и го срещнах — каза Йосарян. — Работеше като момче за всичко в един супермаркет, почти нямахме какво да си кажем.

— Бях в самолета, когато ни свалиха след първото нападение над Авиньон. Той се грижеше за всичко. Помниш ли онова време? Бях в лодката с челния стрелец сержант Найт.

— Помня го Бил Найт. Той ми разказа всичко.

— Точно тогава спасителните ни жилетки не искаха да се надуят, защото Майлоу беше задигнал бутилките с въглероден двуокис, за да прави в офицерския клуб сладолед с газирана вода. Беше оставил бележка. Такъв си беше Майлоу — изкикоти се Сингър.

— И на вас ви даваха всяка неделя сладолед с газирана вода, нали?

— Да, даваха ни. А после при второто нападение над Авиньон задигнал морфина от чантите за първа помощ. Вярно ли е?

— И това е вярно. И пак беше оставил бележка.

— Да не е въртял търговия с морфин?

— Нямаше как да разбера. Но съм сигурен, че търгуваше на черно с яйца, с пресни яйца. Помниш ли?

— Помня тези яйца. И досега не мога да повярвам, че яйцата са толкова вкусни. Често ям яйца.

— И аз ще почна — реши Йосарян. — Току-що ме убеди, Са̀ми Сингър. Глупаво е тепърва да се притеснявам за холестерола, нали?

— Значи помниш и Сноуден, Хауард Сноуден? При онзи полет над Авиньон.

— Сам, как бих могъл да го забравя? Щях да му дам всичкия морфин от чантата, като видях как се мъчи. Проклетият Майлоу. Много го ругах. Сега работя с него.

— Толкова често ли губех съзнание?

— Така ми се струваше.

— Сега ми се вижда странно. Целият беше в кръв. А и всичко останало. Той непрекъснато стенеше. Беше му студено, нали?

— Да, казваше, че му е студено. И умираше. По мен имаше какво ли не, Са̀ми, а накрая и собственият ми бълвоч.

— А после съблече всичко от себе си и известно време отказваше да се облечеш.

— Гадеше ми се от униформите.

— Видях те на погребението да седиш на едно дърво гол.

— Бях с гуменки.

— Видях и Майлоу да се катери при теб с оня памук, покрит с шоколад. Всички те уважавахме, Йосарян. Аз и досега те уважавам.

— Защо, Сам? — попита Йосарян и се поколеба. — Аз дори не съм истински асириец.

Сингър разбра.

— Не, не заради това. Не след армията. Там се сприятелих с неевреи. Ти вече ми беше приятел, когато онзи в Южна Каролина започна да ме бие. И не след годините в „Тайм“, където беше весело и предпочитах компанията на протестантите и на най-големите пияници, които познавам.

— Ние сме претопени. Още едно добро нещо, което е направила страната. Ако се държим като тях, може и да ни приемат.

— Там срещнах моята съпруга. Знаеш ли какво, Йосарян?

— Йо-Йо.

Сам Сингър поклати глава.

— След като се ожених, нито веднъж не съм изневерявал на жена си, а и не съм искал и това се струваше много странно на всички, на другите момичета също. Но не и на нея. Сигурно са ме мислели за обратен. Първият й мъж бил пълна противоположност. Женкар, какъвто винаги съм искал да бъда. Но когато се запознах с нея, тя предпочете мен.

— Липсва ти.

— Липсва ми.

— На мен ми липсва бракът. Не съм свикнал да живея сам.

— И аз не мога да свикна. Не съм много по готвенето.

— И аз не готвя.

Сам Сингър се замисли.

— Не, струва ми се, че в началото те уважавах, защото беше офицер, а по онова време, нали си бях хлапак, си въобразявах, че всички офицери ги бива повече от нас, останалите. Иначе и ние щяхме да сме офицери. Имах чувството, че винаги знаеш какво правиш, освен когато се загуби и ни поведе през Атлантическия океан. Дори когато вършеше щуротии, пак ми се струваше по-разумно от почти всичко друго. Ами когато те видяхме, че стоиш гол в строя, за да получиш онзи медал. Направо ни шашна.

— Не съм си придавал важности, Сам. През повечето време бях в паника. Понякога се събуждах сутрин и се опитвах да отгатна къде съм, а после се опитвах да разбера какво, по дяволите, търся там. И сега понякога се събуждам в същото състояние.

— Глупости — ухили се Сингър. — Освен това все ми се струваше, че чукаш жените наред, а при нас, останалите, не беше така.

— Не чак толкова, колкото си мислиш — засмя се Йосарян. — Повечето пъти само се занасях.

— Но когато заяви, че повече няма да летиш, всички стискахме палци. Бяхме направили седемдесетте полета и всички бяхме на същия хал.

— Защо тогава не излязохте и не тръгнахте с мен?

— Не бяхме толкова смели. Веднага след като те заловиха, ни върнаха вкъщи, така че ние само спечелихме. Аз също отказах, но вече ми бяха дали възможност за избор. А с теб какво стана?

— И мен ме върнаха вкъщи. Заплашваха, че ще ме убият, ще ме хвърлят в затвора ще ми съсипят живота. Произведоха ме майор и ме върнаха. Не искаха да се вдига шум.

— Повечето ти се възхищавахме. А и сега май знаеш какво правиш.

— Друг път! Вече не съм сигурен в нищо.

— Хайде, Йо-Йо. На нашия етаж шушукат, че дори си свалил една от сестрите.

Йосарян почти се изчерви от гордост.

— Чак там ли се е разчуло?

— Чуваме го дори от лекаря на моя приятел — продължи развеселен Сингър. — Помня, едно време и в Пианоза се бе сприятелил с една сестра, нали?

— Е, за кратко. Заряза ме като неблагонадежден. Сложното в това да завъртиш главата на някоя момиче е, че после трябва непрекъснато да го омайваш. А в любовта тия номера не минават.

— И това знам — каза Сингър. — Но ти и неколцина други бяхте с нея на плажа по бански, когато загина Кид Сампсън. Нали помниш Кид Сампсън?

— Помня го, и още как. Трудно ще забравя Кид Сампсън. Или Макуот, който беше в самолета, дето го разсече. Макуот беше любимият ми пилот.

— И на мен. Той беше пилот и при полета до Ферара, когато се наложи да се върнем повторно, за да бомбардираме, тогава загинаха Крафт и онзи командир, Пинкард.

— И тогава ли беше в самолета с мен?

— Разбира се, че бях. Бях в самолета и с Джоу Гладника, когато забрави да използва аварийния лост, за да спусне колесника. А те взеха, че го наградиха с медал.

— Моя медал ми го дадоха за полета над Ферара.

— Трудно ми е да повярвам, че всичко това наистина се е случило.

— Това чувство ми е познато — каза Йосарян. — Трудно ми е да повярвам, че се оставих да ме подложат на всичко това.

— На мен пък ми е познато това чувство. Но виж, още недоумявам за Сноуден. — Сингър се поколеба. — Не го познавах толкова добре.

— Никога не съм го забелязвал.

— А сега ми се струва, че е бил един от най-близките ми приятели.

— И аз имам същото чувство.

— Освен това чувствам — упорстваше Са̀ми, — че той е едно от най-хубавите неща, които са ми се случвали. Почти ме е яд, че го казвам така. Звучи неморално. Но имам случка, нещо драматично, за което да говоря и покрай което да не забравям, че войната наистина беше истинска. Хората отказват да повярват на повечето неща в нея, децата и внуците ми не се интересуват особено от такива стари истории.

— Доведи тук приятеля си и аз ще му кажа, че е истина. Той защо е в болницата?

— Правят му някакви изследвания.

— Тиймър ли?

Йосарян поклати глава.

— Познават се отдавна — поясни Сингър.

— Да — каза Йосарян със саркастично съмнение и Сингър разбра, че не го е убедил. — Е, Са̀ми, накъде поемаме оттук нататък? Никога не съм ставал за щурман, но явно се ориентирам по-добре. Познавам много жени. Току-виж, пак ми се приискало да се оженя.

— И аз познавам няколко, но почти всички са стари приятелки.

— Не се жени, освен ако не усетиш, че се налага. Ако не изпитваш потребност, няма да се справиш.

— Сигурно ще пътувам по-често — каза Сингър. — Приятелите ме съветват да направя околосветско пътешествие. Имам познати от времето, когато работех в „Тайм“. Имам добър приятел в Австралия, от доста отдавна боледува от някаква болест, казва се Гийен-Баре. Той също не е млад и вече се придвижва трудно с патериците. Иска ми се да го видя отново. Имам и друг приятел — в Англия, пенсионер е, и още един в Хонконг.

— На твое място сигурно щях да ида. Ще имаш с какво да си запълваш времето. А този тук? Пациентът на доктор Тиймър?

— Сигурно скоро ще го изпишат. Бил е военнопленник в Дрезден заедно с Курт Вонегът и с още един, казва се Швейк. Представяш ли си?

— Веднъж в Неапол ме строиха заедно с войник на име Швейк, запознах се и с един друг, казваше се Джоузеф Кей. Не бях чувал за Дрезден, докато не прочетох един роман на Вонегът. Изпрати ми приятеля си. Искам да ми разкаже за този Вонегът.

— Той не го познава.

— Няма значение, пак му кажи да се отбие, ако иска. Ще бъда тук до края на седмицата. Е, Са̀ми, да рискуваме ли? Как мислиш, можем ли да се видим пак извън болницата?

Сингър се изненада.

— Зависи от теб, Йосарян. Аз имам много време.

— Ще запиша телефонния ти номер, ако ми го дадеш. Може би си струва да опитаме. Защо да не си поговорим отново за Уилям Сароян? Едно време се опитваше да пишеш разкази като неговите.

— И ти. Какво стана?

— Скоро се отказах.

— И аз. Опитвал ли си някога в „Ню Йоркър“?

— Непрекъснато.

— И аз.

— Са̀ми твърди, че си му спасил живота — рече едрият мъж в халат и собствена пижама, който се представи като Рабиновиц жизнерадостно и безгрижно, с дрезгав уверен глас. — Кажи ми как го направи?

— Нека той ти разкаже подробностите. Бил си в Дрезден?

— Той ще ти разкаже подробностите. — Рабиновиц отново се загледа в Анджела. — Млада госпожице, приличате ми на една жена, която съм виждал някъде, но не помня къде. И тя беше страхотна. Виждали ли сме се някъде? Преди изглеждах по-млад.

— Не съм сигурна. Това е моят приятел Антъни.

— Приятно ми е, Антъни. Слушай ме внимателно, Антъни. Не се шегувам. Довечера бъди много мил с нея, защото, ако не си мил, аз ще разбера, ще започна да й изпращам цветя и ти ще останеш с пръст в устата. Нали, миличка? Лека нощ, мила. Ще прекарате чудесно. Антъни, казвам се Лу. Вървете да се забавлявате.

— На всяка цена, Лу — каза Антъни.

— Сега съм пенсионер, занимавам се по малко с недвижими имоти и със строителство заедно със зет си. А ти?

— И аз съм пенсионер — каза Йосарян.

— Работел си с Майлоу Майндърбайндър?

— На непълен работен ден.

— Имам един приятел, иска да се запознае с него. Ще го доведа. Аз съм тук, защото имам проблеми с теглото. Не бива да пълнея, понеже нещо не съм добре със сърцето, понякога пък отслабвам прекалено много. Искам да проверят тази работа.

— При Денис Тиймър ли?

— Познавам Тиймър отдавна. А блондинката изглежда страхотно. Сигурен съм, че съм я виждал някъде.

— Според мен трудно ще я забравиш.

— Точно затова съм сигурен.

— Болестта на Ходжкин — довери Денис Тиймър.

— По дяволите — рече Йосарян. — Не е искал да науча.

— Не иска никой да научава. Дори аз. А го познавам от близо трийсет години. Той поставя рекорди.

— Винаги ли е бил такъв? Женкар.

— И ти си такъв. С всяка срещната. Искаш всички тук да лудеят по теб. Той просто е по-прям. Ти си потаен.

— А ти си хитър и знаеш прекалено много.

В Рабиновиц Йосарян видя висок прям мъж с едро телосложение, който е свалил доста килограми. Темето му бе почти плешиво, той беше със златисти посребрени мустаци и беше агресивно внимателен с Анджела, държеше се с несъкрушима сексуална самоувереност, на фона на която нейната бледнееше. Йосарян я наблюдаваше развеселен как се навежда, за да прикрие гърдите си, как слага ръце върху скута си, за да придърпа надолу полата, как целомъдрено допира крака. Беше се натъкнала на излишък от властна игривост, на каквато не се поддаваше, но не можеше и да разгроми.

— Дори не е италианец — промърмори Йосарян.

— И ти не си италианец, но пак си ми симпатичен. Проблемът е, че наистина го познавам отнякъде.

— Охо, госпожице Мур, май се сетих — каза Рабиновиц с изпитателна усмивка, когато нахълта и я видя отново. — Напомняш ми една красива малка дама с добро сърце, с която се запознах веднъж, беше с един строител, с когото работехме заедно в Бруклин, близо до Шийпсхед Бей. Италианец, мисля, че се казваше Бени Салмери. Ти май си падаше по танците.

— Така ли? — отвърна Анждела и го погледна с премрежени гримирани очи. — Познавах един строител, който се казваше Салмери. Не съм сигурна дали е същият.

— Имала ли си съквартирантка медицинска сестра?

— Още я имам — отговори Анджела вече по-дръзко. — Одеве беше тук, имаше дежурство. Съквартирантката ми Мелиса.

— Онова хубаво създание с онова добро сърце?

— Грижи се за нашия приятел тук. Той за това е в болницата. Тя се чука със старци и ги докарва до инфаркт и инсулт.

— Бива ли да говориш такива неща на хората — укори я меко Йосарян, след като Рабиновиц си тръгна. — Ще й съсипеш бъдещето. Пък и не беше инфаркт, нито инсулт. Ще съсипеш и моето бъдеще.

— А бива ли да разправяш на хората, че се казвам Кур — рече Анджела.

Двамата се изгледаха.

— На кого съм казал?

— На Майкъл. На онзи доктор Шумахер. — Анджела Мур се поколеба, за да постигне желания ефект. — На Патрик.

— На Патрик ли? — Изненадан, Йосарян предусети отговора още преди да е задал въпроса. — Кой Патрик? Патрик Бийч ли?

— Патрик Бийч.

— О, по дяволите — рече той, след като преодоля изненадата. — Да не се срещаш с Патрик?

— Той се обади.

— Ще се наложи да ходиш на разходка с яхта. Едва ли ще ти е приятно.

— Вече ходих. Не ми е неприятно.

— Той май има проблеми с простатата.

— В момента няма. Точно затова вече не стъпва тук. Бил си близък с жена му. Смяташ ли, че тя ще разбере?

— Франсес Бийч знае всичко, Анджела.

— Аз не съм първата.

— И това вече го знае. Ще се досети.

— Между теб и онази медицинска сестра май наистина има нещо — досети се Франсес Бийч. — Почти надушвам съвкупление в този застоял въздух.

— Издавам ли се с нещо?

— Не, скъпи, но тя се издава. Трепери ти повече, отколкото се полага. И когато не си сам, се държи прекалено благовъзпитано. Посъветвай я да не е толкова напрегната.

— От това ще стане още по-напрегната.

— И още не си се отървал от просташкия навик, дето изобщо не мога да го търпя. Обърне ли се някоя жена, всяка жена, ти й оглеждаш задника, а нейния го гледаш с гордост. С гордостта на собственика. Зяпаш и моя, нали?

— Знам, че винаги го правя. И не се гордея с това. А ти още хващаш око.

— Надали щеше да мислиш така, ако нямаше спомени.

— Имам и друг лош навик, който ще ти се стори още по-противен.

— Обзалагам се, че ще отгатна. Защото и аз го правя.

— Кажи го тогава.

— И ти ли вече си стигнал до онова гадно състояние, когато не можеш да погледнеш сериозно някое човешко лице и да не си го представиш как ще изглежда, когато остарее?

— Не проумявам как си разбрала.

— Открай време си приличаме.

— Правя го само с жените. Това ми помага да изгубя интерес.

— А аз го правя с всяко лице, по което вече се откриват издайнически следи. Това е злобно и болезнено. Тази обаче ще остарява красиво.

— Казва се Мелиса.

— Предай й, че може спокойно да ми се довери. Нищо, че съм богата, обличам се по последната мода и едно време като актриса съм имала лоша слава. Радвам се, че не се жениш за пари.

— Кой мисли за женене?

— Навремето с Патрик при мен ставаше дума далеч не само за пари. Одобрявам. Макар че приятелката й не ми е симпатична. Патрик пак се пристрасти към ветроходството. И май пак си развява байрака. Какво друго можеш да ми кажеш?

— Нищо не мога да ти кажа.

— Аз пък не искам да научавам нищо и този път. Ще се чувствам много гузна, ако Патрик си помисли, че го подозирам. Нямам намерение да потъпквам ничие щастие, най-малко неговото. И на мен ми се иска да получавам повече, но ми знаеш годинките. Нашата приятелка Оливия вероятно е единственото изключение. Отказва да ми гостува често, но задръства стаята с цветя. И подписва всяка картичка с „Оливия Максън“, сякаш това е английска титла и познаваш хиляда Оливии. Имаш страхотна фирма за организиране на тържества.

— На Майлоу Майндърбайндър е.

— Два тона хайвер — божествено!

— Можехме да минем и с един, но е по-сигурно да имаме повече. Тази сватба на автогарата е може би най-голямото забавление, което виждам в бъдещето си.

— А за мен може би единствено. О, Джон, Джони, как можа да ми причиниш това — възкликна Франсес Бийч. — Когато научих, че си болен, за първи път най-после се почувствах стара. Ти ще се оправиш, но аз — никога. Тук има някой. Да, влезте. Вие се казвате Мелиса, нали?

— Да. Още някой ти е дошъл на свиждане.

— Казвам се Рабиновиц, госпожо, Луис Рабиновиц, но приятелите ме наричат Лу. Ето още един господин, Марвин Уинклър, току-що пристига от Калифорния, за да засвидетелства уважението си. Къде е нашата красива приятелка Анджела? Марвин, това е господин Йосарян. Той ще ти помогне. Уинклър иска да се срещне с Майлоу Майндърбайндър по повод едно страхотно ново изделие, което притежава. Казах му, че ще го уредим.

— Какво изделие?

— Лу, остави ме да поговоря насаме с него.

— Е, Уинклър?

— Погледнете крака ми. — Уинклър бе среден на ръст, с внушителна гръдна обиколка. — Нищо ли не забелязвате?

— Какво да му гледам?

— Обувката ми.

— Какво й е на обувката?

— Артистична е.

Йосарян се взря в него.

— Шегувате ли се?

— Никога не се шегувам, когато става дума за работа — отвърна Уинклър, като изричаше думите напрегнато, сякаш въздишаше от мъка. Гласът му беше нисък и гърлен, почти не се чуваше. — Твърде отдавна се занимавам с това. След войната произвеждах и продавах излишъци от армейски филми. Произвеждах и сладкарски изделия, бях прочут с най-вкусните понички с мед в Ню Йорк, Кънектикът и Ню Джърси. Всичко, с което съм се захващал, е било артистично. И досега произвеждам шоколадови великденски зайчета.

— Правили ли сте някога голям удар?

— Все не улучвам подходящия момент. По едно време доставях храна по домовете и в неделя сутрин предлагах закуска, та хората да си отспят. Фирмата ми „Грийнейкър Фармс“ беше в Кони Айланд, само аз й бях собственик.

— Аз пък й бях клиент. Никога не сте доставяли нищо.

— Не беше рентабилно.

— Уинклър, ще ви уредя срещата. Не мога да устоя. Но искам да ми разкажете за нея.

— Няма да пропусна и дума.

— Тъкмо мислехме за обувка, която да продадем на правителството — призна Майлоу.

— Тогава безспорно искате моята. Тя е артистична.

— Какво й е артистичното?

— Няма по-добра, господин Майндърбайндър, няма и основателна причина правителството да избере друга. Погледнете отново крака ми. Виждате ли колко е мека? Започнете ли да я носите, изглежда нова, щом остарее, изглежда износена. Ако е охлузена, можете да я лъснете, да я оставите такава, каквато е, или, да я носите протрита, ако искате. Можете да я боядисате по-светла, по-тъмна, дори да й смените цвета.

— И какво от това?

— Точно по мярка ви е и пази чорапа сух и чист. Помага кожата на ходилото да се предпази от порязване, одраскване и другите болезнени неудобства на това да стъпваш по земята. С нея можете да вървите, да тичате или просто да седите и да разговаряте, както правя аз сега с вас.

— И си променя цвета. Как, казахте, става това?

— Просто слагате тази вълшебна пластмасова подложка отзад във форта, после ги носите на обущаря и му казвате да ги боядиса в какъвто цвят пожелаете.

— Прилича на чудо.

— Бих казал, че наистина е чудо.

— А можете ли да произвеждате и дамски?

— Кракът си е крак, господин Майндърбайндър.

— Едно не разбрах, господин Уинклър. Има ли нещо, което вашата обувка прави, а обувките, които нося в момента — не?

— Прави пари и за двама ни, господин Майндърбайндър. Моята е артистична. Обърнете внимание на разликата.

— Започвам да разбирам. Много ли сте богат?

— Все не улучвам подходящия момент. Но повярвайте, господин Майндърбайндър, аз съм човек с опит. Захващате се с човека, който е изобретил и още произвежда артистично великденско шоколадово зайче.

— С какво толкова е по-различно от другите?

— Направено е от шоколад. Може да се опакова, превозва, излага на витрини и най-вече да се изяде като бонбон.

— Това не важи ли и за другите великденски зайчета?

— Важи, но моето е артистично. Пишем го върху опаковката. Хората не желаят второкачествени великденски шоколадови зайчета, а нашето правителство не желае второкачествена обувка.

— Разбирам, разбирам — оживи се Майлоу. — Знаете ли нещо за шоколада?

— Всичко, каквото има да се знае.

— Ще ви питам нещо. Заповядайте, опитайте от тези.

— Разбира се. — Уинклър си взе бонбон, очарован от възможността да го изяде. — Какво е това?

— Памук с шоколадово покритие. Какво ще кажете?

Внимателно, сякаш хващаше нещо рядко, чупливо и гадно, Уинклър извади веществото от устата си, без да престава да се усмихва.

— Никога не съм опитвал по-хубав памук с шоколадово покритие. Артистичен е.

— За съжаление явно съм неспособен да го пласирам.

— Не виждам защо. Имате ли големи количества?

— Цели складове. Имате ли някакви идеи?

— Нямам равен в идеите. Ще измисля нещо, а вие ще занесете моята обувка на вашия посредник във Вашингтон.

— Това определено ще бъде направено.

— После обмислете това: махате шоколада от памука. Тъчете от памука тънък плат за ризи и чаршафи. Днес ние градим, разграждайки. Досега вие сте изграждали. Днес ние растем, смалявайки се. Ще ми продадете шоколада за моите зайчета на чудесна цена срещу парите, които ще получа от вас за обувката.

— Колко обувки имате?

— В момента само чифта на мен и още един в шкафа вкъщи. Но ще ускоря нещата, така че да произвеждам милиони веднага щом получа договор и прибера авансово всички пари, необходими, за да покрия производствените си разходи. Обичам парите, платени авансово, господин Майндърбайндър. Само така работя.

— Звучи справедливо — каза Майлоу Майндърбайндър. — И аз работя по същия начин. За беда сега във Вашингтон имаме Министерство на етиката. Но нашият адвокат ще го поеме веднага щом излезе от затвора. Междувременно работим с наши посредници. Ще получите договора, господин Уинклър, сделката си е сделка.

— Благодаря ви, господин Майндърбайндър. Мога ли да ви изпратя зайче за Великден? Мога да ви включа в нашия списък за поздравления.

— Да, ако обичате. Изпратете ми хиляда дузини.

— А на кого да изпратя сметката?

— Все някой ще плати. И двамата разбираме, че няма безплатен обяд.

— Благодаря за обяда, господин Майндърбайндър. Тръгвам си с добри новини.

— Идвам с добри новини — извика весело Анджела и връхлетя ликуваща в болничната стая. — Но Мелиса смята, че може да се ядосаш.

— Намерила си е нов приятел.

— Не, още не.

— Върнала се е при предишния.

— Изключено. Тя закъснява.

— За какво?

— С мензиса. Смята, че е бременна.

Мелиса заяви предизвикателно, че иска детето, а и времето, през което могат да имат дете, не е неограничено и за двамата.

— Но как е възможно — завайка се Йосарян в края на своето пътешествие по Рейн. — Ти каза, че са ти прекъснали тръбите.

— Ти пък каза, че са ти направили вазектомия.

— Шегувах се.

— Не знаех. И аз се шегувах.

— Хм, хм, извинете — каза Уинклър, който вече не издържаше. — Имаме да довършваме една работа. Йосарян, дължа всичко на теб. Колко искаш?

— За какво?

— Че уреди срещата. Аз съм ти длъжник. Кажи какво искаш.

— Нищо не искам.

— Звучи справедливо.

29

ГОСПОДИН ТИЛЮ

Разположил се на сигурно в небитието, в свой собствен свят, господин Джордж С. Тилю, вече покойник от около осемдесет години, обичаше да съзерцава владенията си и да наблюдава как времето тече, тъй като времето не течеше. За красота носеше в жилетката си златен часовник на златен ланец, на който имаше висулка с формата на зъб от зелен хелиотроп, но часовникът си стоеше некурдисан.

Разбира се, отделните събития отстояха едно от друго на определено време, но нямаше смисъл то да бъдат измервано. Возенето и на двете влакчета — „Пастта на ламята“ и „Торнадо“ — както и на кончетата в парка „Стийпълчейс“, подвластни на тези постоянни величини — земното притегляне и триенето, траеше, общо взето, еднакво, както и пътешествието с лодка през неговия „Тунел на любовта“. Можеше, естествено, да промени продължителността на возене на въртележката „Елдорадо“, да увеличи или да намали обиколките с „Камшика“, „Гъсеницата“, „Въртопа“ и „Бисквитката“. Разходите не се увеличаваха. Нищо тук не се похабяваше. Желязото не ръждясваше, боята не се лющеше. Никъде нямаше прах или отпадъци. Ризата му с обърната яка винаги бе чиста. Жълтата му къща изглеждаше все така нова, както в деня преди петдесет години, в който той най-после я смъкна долу. Дървенията не се изметваше и не гниеше, прозорците не се огъваха, стъклата не се чупеха, от канализацията не се процеждаше и капка. Лодките му не пропускаха. Не че времето бе замряло. Време просто нямаше. Господин Тилю ликуваше от това постоянство, от тази вечна неизменност. Тук, на това място, хората не остаряваха. Винаги щеше да има нови, броят им никога нямаше да намалее. Това бе мечтата на концесионера.

След като си бе върнал къщата, нямаше нищо на този свят, което да е пожелал и да не е получил. Винаги изпреварваше с едни гърди външните обстоятелства благодарение на щастливото си приятелство с генерал Лесли Гроувс, който редовно се отбиваше, за да си побъбрят и да се порадва на забавленията, предлагани от господин Тилю, пристигайки на собствения си коловоз със собствения си влак. Генерал Гроувс носеше вестници и седмични списания, които, както и всички останали боклуци, изчезваха яко дим, щом господин Тилю прегледаше малкото на брой статии, достатъчно любопитни, че да заслужават неговото внимание. Пак точно на минутата на всеки три месеца някой си господин Гафни, негов симпатичен познат, но по съвсем друга линия, който работеше като частен детектив, се отбиваше долу, за да научи до най-малката подробност всичко за всичко ново. Господин Тилю не му казваше всичко. Господин Гафни се открояваше със своята учтивост и облекло и господин Тилю очакваше с нетърпение той да се спусне веднъж завинаги при него. Понякога генерал Гроувс пристигаше с някой гост, с когото смяташе, че няма да е зле господин Тилю да се запознае предварително. Господин Тилю разполагаше с предостатъчно мъже и жени и не изпитваше особена нужда от попове, затова изобщо не се обиди, когато научи, че военният свещеник, за когото му е говорил генерал Гроувс, е отказал да се запознае с него. В по-големия кабинет в един от двата вагона, където се помещаваше изисканото жилище на генерал Гроувс, господин Тилю се забавляваше чудесно и сам, като се взираше през стъклото на някой прозорец, и щом се научи да се оправя с копчетата и ръчките, разглеждаше почти всяко кътче по света. Обикновено си избираше Ню Йорк и най-вече онези райони в Бруклин, които смяташе за своя запазена територия и на този, и на онзи свят — увеселителния район в Кони Айланд и гробището Грийн-Уд при Сънсет Парк в Бруклин, където през 1914 година бе положен, за да почива в мир, временно, както за свое удоволствие вече можеше да потвърди.

Мястото, където се бе издигала неговата къща, си стоеше незастроено, там имаше паркинг за посетителите през активния сезон, които сега имаха автомобили. Там, където бе процъфтявала прочутата му блестяща страна на чудесата, сега имаше не толкова известни обекти. Накъдето и да погледнеше, не откриваше под слънцето нищо ново, на което да завижда. Неговият златен век бе отминал. Виждаше упадък и разруха в залеза на една епоха. Ако Париж бе Франция, както обичаше да повтаря, то лете Кони Айланд вече определено не бе целият свят и той се поздравяваше, че си е тръгнал навреме.

Можеше да си играе с цветовете на нещата в прозорците на железопътния вагон на генерал Гроувс, да наблюдава как слънцето става черно, а луната — кървава. Съвременните очертания на огромните градове бяха в разрез с представите му за естетично и съразмерно. Съзерцаваше извисилите се сгради и гигантски магазини, които не бяха собственост на никого, и това го изпълваше с потискаща тревога. Хората купуваха акции в дружества, които понякога дори не бяха виждали, а и тези акции нямаха нищо общо със собствеността и управлението. Винаги бе смятал, че е въпрос на размах и отговорно нравствено поведение да хвърля усилия и капитал единствено за начинания, които са само негови, и да притежава само неща, които може да види, да наблюдава и да желае лично, да използва с удовлетворение и наслада, споделяни и от другите.

Сега беше по-богат от бедния господин Рокфелер и деспотичния господин Морган, които бяха вложили богатството си в завещания, а вярата си — в едно състрадателно Висше същество, надзираващо възпитаната вселена, и днес съжаляваха горчиво.

Господин Тилю можеше да им го каже, всъщност непрекъснато им го повтаряше.

Господин Тилю винаги имаше подръка ново лъскаво петаче, за да го даде на господин Рокфелер, който, макар и да нямаше дни, почти всеки ден идваше да проси, та разкаян, да събере всички нови лъскави петачета, които бе раздал в напразните усилия да си купи обичта на обществото, която сега съзнаваше, че изобщо не му е трябвала.

Господин Морган, с пронизващ поглед, вечно ядосан, бе твърдо убеден, че е станала грешка и той е нейна сатанинска незаслужена жертва. Макар и тук да не курдисваха часовниците, питаше като курдисан дали отгоре са пратили разпорежданията, с които да оправят нещата. Кажеха ли му, че още ги няма, напомняше сърдито, с намусена почуда и вироглава глупост, че не бил свикнал да се отнасят така с него. Изобщо не се съмняваше, че мястото му е в рая. Бяха го пратили при Дявола, че и при Сатаната.

— Възможно ли е Бог да направи грешка? — беше принуден накрая да изтъкне господин Тилю.

Макар и да нямаше седмици, мина почти цяла седмица, докато господин Морган отговори.

— Щом Бог може да направи всичко, значи може да направи и грешка.

Господин Морган непрекъснато мърмореше и заради незапалената си пура, понеже господин Тилю вече не позволяваше на никого да пуши. Господин Морган притежаваше карти, които не даваше на никого, и макар да нямаше часове, часове наред редеше сам пасианси в една от гондолите на лъскавата въртележка „Елдорадо“, изработена специално за императора на Германия Вилхелм II. Една от най-гиздавите колесници върху това колело на щастието, която никога не поемаше наникъде, и досега бе украсена с пищния императорски герб. Качеше ли се императорът, въртележката неизменно свиреше Вагнер.

Господин Тилю имаше по-топли чувства към двама пилоти от Втората световна война, единият се казваше Кид Сампсън, другият — Макуот. В Кони Айланд открай време имаше много моряци и войници в отпуск, които бяха добре дошли в парка „Стийпълчейс“. Господин Тилю винаги се радваше на всеки новопристигнал от стария Кони Айланд като например онази канара Луис Рабиновиц, който бе дошъл току-що, ориентира се веднага и се сети кой е Джордж С. Тилю.

Господин Тилю се наслаждаваше на компанията на тези добри души и често се присъединяваше към тях за шеметна обиколка с „Торнадо“ или „Пастта на ламята“. Колкото да се поразтъпче, а и да види дали всичко е наред, често се връщаше в своя „Тунел на любовта“, навлизаше в мрака под безвкусните рисунки на похитителя на детето на Линдберг, показан как седи на електрическия стол, и на Мерилин Монро, мъртва върху леглото, и отиваше в своя музей с восъчни фигури на „Острова на мъртвите“, за да открие бъдещето си, плавайки из миналото. Не изпитваше погнуса, ама ни най-малко, да седне до Ейбрахам Линкълн и Ангела на смъртта, където по всяка вероятност щеше да е пред един кмет на Ню Йорк — Фиорело Х. Лагуардия, и един по-раншен президент, Франклин Делано Рузвелт, простосмъртни от миналото, които го очакваха в бъдещето. Бяха дошли след него, както и похитителят на детето на Линдберг и Мерилин Монро. Господин Тилю все още не можеше да се насили и да заяви на всеослушание, че сегашният стопанин на Белия дом е поредният малък негодник, но това бе само защото нито той, нито Дяволът сквернословеха.

Господин Тилю имаше простор за развитие. Под него се бяха ширнали ледено езеро и пустиня с нажежен пясък, няколко тресавища, река с вряща кръв и друга с врящ катран. Имаше тъмни дъбрави, които би могъл да притежава, стига да измислеше какво да прави с тях, с дървета с черни листа, с няколко леопарда, един лъв, едно куче с три глави и една вълчица, но всички те не можеха да бъдат затворени в клетка, тоест отпадаше възможността за зоологическа градина. Ала въображението му вече не беше така развихрено, както едно време — обземаха го страхове, че може би остарява. Бе триумфирал със символите, бе свикнал със заблудите. Неговият увеселителен парк „Стийпълчейс“ не бе никакъв парк. Увеселенията не бяха никакви увеселения. Дарбата му — това бяха съвместните преструвки. Произвеждаше наслада. Неговото „Торнадо“ не беше никакво торнадо, неговата „Паст на ламята“ не беше никаква паст. Пък и никой не си мислеше, че са, а колкото до Тилю, той не си представяше какво ще прави с истинско торнадо, с истинска паст или с истинска ламя. Не беше сигурен, че ще открие извори на веселие в пустиня с нажежен пясък, огнен дъжд или вряща кръв.

Това, че си беше възвърнал къщата, и досега го караше да се гордее с търпеливата си упоритост. Беше му отнело цели трийсет години, но там, където няма време, човек винаги разполага с предостатъчно време.

Къщата беше от американска пиния, на три етажа и с мансарда с фронтон. Сякаш никой не забеляза, когато скоро след неговата смърт първият етаж изчезна и къщата с три етажа се превърна в къща с два. На минувачите от квартала понякога им правеше впечатление, че буквите върху отвесната страна на най-долното стъпало сякаш хлътват, както си и беше. Когато избухна войната, името бе изчезнало почти наполовина. През войната младите мъже постъпваха в армията, цели семейства се местеха и господин Тилю отново надуши, че сега е моментът да действа. Малко след войната никой не виждаше нищо странно в празното място, което скоро се превърна в паркинг, построен, където се бе издигала къщата. Когато скоро след това увеселителният му парк „Стийпълчейс“ също изчезна, а после бе затворен киносалонът „Тилю“, от квартала и от мислите изчезна и неговото име.

Сега притежаваше всичко, каквото желаеше, бе на сигурно вкъщи и неговите Моргановци и Рокфелеровци се пукаха от завист. Чудните му криви огледала нямаха обезобразяващ ефект върху него или неговите разпоредители.

Когато към края на деня се връщаше след работа в кабинета си, макар че нямаше дни и той нямаше работа, Тилю заварваше господин Рокфелер. Даваше му поредното петаче и го отпращаше. Трудно бе да намери пък било то и далечна връзка между този бедняк и комплекса от административни сгради в Рокфелеровия център с неговата овална перла — ледената пързалка. От властната бележка върху бюрото му с подвижен капак Тилю разбра, че господин Морган щял да намине, за да обсъдел още веднъж новата му политика на забранено пушене. Вместо да се среща отново, и то толкова скоро, с Морган, господин Тилю свали от закачалката на стената бомбето си без прашинка по него. Оправи листенцата на цветето в петлицата си, което бе и винаги щеше да бъде свежо. Излезе с напета стъпка от кабинета и забърза към къщи, като тихичко си тананикаше чудесния „Траурен марш“ от „Зигфрид“, който ехтеше от неговата въртележка.

Докато подтичваше нагоре по трите стъпала, се спъна съвсем леко в най-горното, нещо, което не му се бе случвало дотогава. На полицата над двойната мивка при кухненския прозорец забеляза нещо необичайно. Кристалната ваза с белите кали изглеждаше съвсем нормално, но — виж ти! — водата вътре сякаш бе под ъгъл. Бързо намери дърводелски нивелир и го сложи на перваза на прозореца. Изтръпна, смразен от изненада. Къщата се бе килнала. Озадачен, излезе пак навън, сбърчил чело. На площадката, където върху отвесната стена на стъпалото бе изписано името му, не му бе необходим нивелир, за да види, че стъпалата са се наклонили, както и алеята. Дясната страна хлътваше. Основата на буквите, с които бе написано ТИЛЮ, бе на една страна, а овалът на „Ю“-то в края вече не се виждаше. Тилю се вцепени от уплаха. Без негово знание, без да го е искал, къщата му отново бе започнала да потъва. Нямаше представа защо.

ДЕСЕТА КНИГА

30

СА̀МИ

Когато Гленда била малка, баща й неизвестно защо не я обичал особено, а щом пораснала и се омъжила, не показвал с нищо, че я одобрява. Към сестра й и брат й се отнасял по-приятелски, но пак не кой знае колко любвеобилно.

Била най-голямото от трите деца. Майка й била по-мила, но не можела да стори нищо, за да разведри атмосферата вкъщи, където властвал сдържаният и отчужден баща. Били лутерани и живеели в Уисконсин, недалеч от щатската столица Медисън, където зиме дните са къси, нощите — непрогледни и дълги, а брулещите хали — мразовити. „Винаги си е бил такъв — обяснявала майка й в негова защита. — Познаваме се от черквата и от училище“. Били на една възраст, и двамата не познавали плътската любов, докато не се оженили. „Нашите родителите ни бяха избрали един за друг. По онова време нещата ставаха така. Съмнявам се някога да е бил истински щастлив“.

Имал малко магазинче за селскостопански инвентар на дребно, бил го наследил и разширил и се шегувал по-свободно с продавачите и доставчиците, които го обичали, отколкото вкъщи. Чувствал се по-добре с чуждите хора. Нямал нищо против самата Гленда, непрекъснато я уверявала майка й, защото като малка тя била много послушна. Но след смъртта на баща й, и той починал от рак на белите дробове, научили, че изобщо не я е включил в завещанието си, въпреки че бил оставил на трите й деца същото наследство, каквото получавали общо брат й и сестра й, а нея възнаградил с умерената власт на попечителка. Тя изобщо не била изненадана.

— Какво друго можех да очаквам? — казваше Гленда, когато отвореше дума за това. — Не мисли, че е престанало да ме боли.

Като млад бащата лутеранин нямал вкус към музиката и усет към танците и другите лекомислени забавления, за разлика от майка й, която правела маски за празника на Вси светии и обичала маскените балове, затова пък проявявал вродена дарба да рисува и любопитство към конструкциите на сградите и сложната архитектура, които много го вълнували. Но тези скрити способности били подминавани в строгите условия на провинциалната среда, наложени от баща му, по-строг дори отколкото щял да стане той един ден, и от ограниченията, още по-големи и от неговите, в които живеели родителите му. И през ум не им минавало да го пратят да следва или да учи живопис и потискането на тези наклонности вероятно е било решаващо при изграждането на мрачния му характер, белязан от неизразима мъка. Едва след време Гленда го проумяла и понякога дори изпитвала съжаление към него. Бил пестелив, харчел внимателно и пресметливо, но от рано дал да се разбере, че ще направи възможното, за да осигури висше образование на всичките си деца и ще е доволен, ако те се възползват. Но единствена Гленда се възползвала от проявената за пръв и последен път щедрост, а баща й дори не направил опит да прикрие разочарованието си от сестра й и брат й, сякаш те нарочно са го унижили или са му направили напук. Бил доволен от успехите й в началното училище, но я хвалел с половин уста, някак укорно, и тя не се радвала особено. Ако донесяла вкъщи петица на контролното по алгебра или геометрия, може би единствена с такава висока оценка, баща й я поздравявал с половин уста, а после питал защо е сбъркала една от десетте задачи. Ако имала шест минус, се заяждал за минуса, а шестицата го карала да се муси, че няма плюс отзад. Говорел сериозно, изобщо не се шегувал, разказваше горчиво тя след време.

Беше същинско чудо, че е пораснала весела и, общо взето, самоуверена, че си разбираше от работата и бе решителна, а на мен ми трябваше тъкмо това.

В гимназията с известна помощ от страна на майка си и с огромната подкрепа на по-малката си сестра успяла да си извоюва място в групата, даваща сигнал на викачите по спортни състезания. Но още била свита и доста затворена по характер и другите момичета така и не я допуснали във веселите си компании, не я взимали и когато ходели при спортните звезди на училището и грубияните, навъртащи се около тях. Имало много купони и сбирки, на които не присъствала. Била с пет-шест сантиметра по-ниска от повечето си връстници, с трапчинки, кафяви очи и коса с цвят на мед, като момиче била слаба, но с добре оформени гърди. Не ходела много по срещи главно защото невинаги се чувствала добре на тях, а това било поредният повод баща й хем да се цупи, хем да я поучава. Сърдел се, когато излизала сама, сякаш върши нещо непристойно просто като излиза от къщи, но останела ли си в събота или неделя вечер у дома, говорел така, сякаш са унизили него и не са го пуснали да излезе. Пророкувал мрачно, предупреждавал я как цял живот ще има да пати, ако още отсега започне да наблюдава живота отстрани, както бил склонен да мисли, че е станало с него, убеден, че на младини е пропилял шансовете си. Сред любимите му изрази бил „да наблюдаваш живота отстрани“. Обичал да употребява и думата „личност“ — бил стигнал до мрачния извод, че човек трябва да се стреми да е по-изявена личност. И тя, и брат й, и сестра й не помнеха някога да ги е прегръщал.

По онова време не си падала по секса. Веднъж на предната седалка в колата на някакъв футболист, по-голям от нея, му позволила да й смъкне бикините, а после осъзнала какво става и се вцепенила от ужас. Извадила му пениса, но не искала да го целуне. Тогава за пръв път видяла сперма, за която съученичките й се кикотели и я обсъждали като врели и кипели, спомняше си притеснено, щом я попитах. Докато я разпитвах надълго и нашироко за миналото й, разигравах преситено хладнокръвие, но всъщност бях раздвоен между мъката и желанието. След футболиста, отидела ли на среща, си отваряла очите на четири и внимавала да не се усамотява с по-големи момчета, нахакани и опитни. Докато не срещнала в колежа Ричард. Харесвало й да я галят и, естествено, се възбуждала, но мразела да я насилват и да се държат грубо с нея и доколкото успях да разбера, почти докато навършила двайсет, потискала с чиста религиозна целомъдреност доста силните си еротични пориви и мощните романтични блянове, които си оставали несбъднати.

В първи курс в колежа имала огромния късмет да се сприятели с две еврейки от Ню Йорк и с една красива руса специализантка музиколожка от Топанга Каниън в Калифорния. Била учудена и очарована от онова, което възприемала като умения, знания и опит, от шумните им гласове и напереното самочувствие, от непринудения им хумор и смелите, безсрамни откровения. Било им приятно да я обучават. Така и не свикнала и все се притеснявала от небрежния начин по който говорели за секс и който в университета минавал за нещо нормално. Но не им отстъпвала по ум и интелигентност, а също в чистото, вярно приятелство. Когато била втори курс, четирите вече живеели доста безгрижно в голяма къща, която били наели заедно. И после поддържаха връзка, и трите дойдоха да я видят в онзи последен месец. И на трите им пращали от къщи повече пари, отколкото на Гленда, но те си ги поделяли щедро с нея.

Първият мъж, с когото спала, бил Ричард и двамата останали доволни, понеже той се справил умело и гордо. Бил с две години по-голям, вече в горните курсове, бил спал най-малко по веднъж с всяка от останалите три, но в ония дни никой не обръщал внимание на това. После се срещали и в Чикаго, където тя ходела да припечелва през лятото, защото той вече работел там и можел да я запознае и с други хора от няколко взаимно преливащи се обществени слоеве. Работел в местния клон на голяма застрахователна компания със седалище в Хартфорд, печелел добре и бързо се наложил като пробивна ярка личност. И двамата обичали да се черпят вечер след работа, често и през обедната почивка, и обикновено си прекарвали чудесно. Знаела, че той си има в Чикаго и други момичета, но установила, че й е все едно. И тя излизала с други, както правела и в колежа, понякога и с мъже от службата, за които знаела, че са женени.

Малко след като се дипломирала, се преместила в Ню Йорк, където Ричард се бил прехвърлил в друга фирма, с много по-висок пост, и не след дълго си купила малък апартамент и започнала интересна работа като репортерка в списание „Тайм“. И скоро решили да опитат брака.

Тя била готова за промени, а той — не. Пак се държал чаровно с майка й, дори прекалявал, успявал да разсмее и баща й, а Гленда започнала да се дразни от обичайното му приятелско отношение и да го смята за унизително. Той често ходел в командировки и се прибирал късно дори когато бил в Ню Йорк, а щом третото дете, Рут, се родило с конюнктивит, причинен от инфекция от трихомона, Гленда вече знаела достатъчно за медицината и методите на медицински изследвания, за да разбере, че това е венерическа болест, познавала достатъчно и мъжа си, за да е наясно откъде е дошла заразата. Един ден, без да му каже и дума, отишла при гинеколога, за да й прекъснат тръбите и да не може да ражда, и едва след това му заявила, че не иска повече деца от него. Главно заради детето, което се било родило току-що, се разделили след още цели две години. Била прекалено принципна, за да взима по-голяма издръжка, но скоро разбрала, че прави ужасна грешка, защото той и така закъснявал непоправимо с парите за децата, за които се били споразумели, давал малко, а когато започнал да излиза с новите си приятелки, съвсем взел да нехае.

Не можели да говорят дълго, без да се скарат. Когато се появих на сцената, и на двамата им бе по-лесно да ме оставят да им говоря от името на другия. Майка й дошла от Запад, за да й помага в големия апартамент под наем с множество големи стаи на Уест Енд авеню и така тя пак тръгнала на работа с добра заплата в отдел „Реклама и пласмент“ на „Тайм Уикли Нюзмагазин“, където се запознах с нея. Седеше с лице към ниска междинна стена, аз се облягах на нея и бъбрехме, когато и двамата нямахме работа. Тя беше по-умна от шефа си, по-отговорна и взискателна, но в ония години в редакцията това не бе преимущество за една жена — беше изключено жена да стане редактор, да пише в някое от изданията или да оглави отдел. Без мен Гленда едва ли щеше да се оправи с разходите и вероятно щеше да е принудена да напусне града с майка си и трите деца. Наоми и Рут нямаше да имат време и пари да завършат колеж. Нямаше да има пари и за частните училища в Манхатън, а по-късно, въпреки доброто здравно осигуряване в „Тайм Инкорпорейтед“ — за скъпата индивидуална психотерапия на Майкъл, която в края на краищата се оказа безполезна.

Гленда ми липсва много, както отбеляза Йосарян, докато си приказвахме в болницата, и не се опитвам да го крия.

Липсва ми страшно много и малкото жени все на моя възраст, с които се срещам сега — моята приятелка, богатата вдовица с хубавата вила във Флорида, две други, които познавам от службата и които така и не си уредиха личния живот, знаят, че тя винаги ще ми липсва и че само отбивам номера. Не че ми липсват забавления — играя бридж, ходя на курсове за възрастни, имам абонамент за концертите в центъра „Линкълн“ и Еврейската младежка асоциация, от време на време пътувам, срещам се със стари приятели, когато идват в града, продължавам да организирам кампании по пощата за събиране на средства за борба с рака. Но всъщност само отбивам номера. За разлика от Йосарян не очаквам да ми се случи почти нищо ново и добро и ми е все по-криво, откакто накрая Лу „се остави“ да умре, както се изразява Клер. Роднините му са силни хора и на погребението нямаше сълзи, ако не се броят по-възрастният му брат и сестра му. Аз обаче си поплаках вкъщи, след като Клер ми разказа за последните му дни и за последните му думи, които били за мен и за околосветското ми пътешествие.

Очаквам с нетърпение това пътешествие, което вече обмислям, иска ми се да разгледам забележителностите навсякъде, но най-вече да се видя, разбира се, с познатите в Австралия, Сингапур и Англия, а и в Калифорния, където и досега живеят Марвин и жена му, един племенник със семейството си и някои други познати от някогашния Кони Айланд. Вече е решено, започвам с кратък престой в Атланта и Хюстън, за да погостувам на Наоми и Рут, на зетьовете и внуците. Двете момичета отдавна ме възприемат като роден баща. Ричард не възрази да ги осиновя законно. Още в началото се хванах, че психологически се държа с тях като със свои деца, и не съжалявам, че нямам истински. Но не се сближихме повече. Както в повечето семейства на мои познати, и на нас само в началото ни е приятно да сме заедно и бързо започваме да се дразним взаимно. Ричард никога не е ревнувал, задето толкова бързо сме намерили общ език, и веднага щом му позволяваше приличието, престана да се преструва на грижовен баща. Само след година-две вече си имаше нови съпруги, а от последната — и дете.

С голямо нетърпение очаквам да разбера повече и за тази смехотворна сватба на автогарата, „Сватбата на залеза на века“, както сега я наричат Йосарян и други, на която, докато сумтях подигравателно, той ми заяви, че съм щял да бъда поканен.

— Веднъж ме обраха на тази автогара — казах му.

— Сина ми го арестуваха там.

— Мен също — отвърнах аз.

— Защото те обраха ли?

— Защото вдигнах врява, вдигнах врява до небесата, когато видях, че полицията стои със скръстени ръце.

— Заключили го с белезниците за верига на стената.

— Мен също — съобщих му — и надали някога ще стъпя отново там.

— Дори на сватба ли? На сватба като тази? С два тона най-хубав хайвер от моруна?

Не ми се ходи. Има някои компромиси, които просто не искам да правя. Въпреки че Естер, вдовицата, с която най-често се срещам, „умира“ да присъства, само и само да не изтърве нещо и да зяпа другите.

Когато се запознах с Гленда, бурните й дни вече бяха отминали. От време на време се чувствах малко ограбен, защото съм изпуснал разгара на бохемския й период, та и аз да й се порадвам в леглото, както други — повече, отколкото й се искаше да признае, без да се черви, да се порадвам и на нейните съквартирантки и на другите й приятелки. Мисълта за свободата, с която четирите бяха живели, продължаваше да ме възбужда и измъчва. И аз имах своите бурни години на безразборен полов живот със студентки от следването ми в университета в Ню Йорк и Гринич Вилидж, а после с колежки и с момичета, с които се запознавах покрай хората в службата, та дори и с една-две първокурснички всеки семестър през двете години, когато преподавах в колежа в Пенсилвания. И въпреки това за кратко, след като се оженихме, усещах как отвътре ми ври и кипи, как дълбоко в себе си ревнувам и се дразня от цялото й любовно минало, как мразя всички мъже, младоците, онзи футболист от гимназията, а после и всички останали, изиграли развратната роля на нейни любовници. Особено ненавиждах онези, за които си представях, че са успявали винаги, с лекота да я докарват до главозамайващи оргазми. Проявите на потентност сякаш не я интересуваха, затова пък бяха важни за мен и към келешите, за които бях чувал нещо или имах някаква причина да си измислям, волю-неволю трябваше да причисля и мъжа й Ричард. В тези унизителни драми си го представях като рицар завоевател, като враг, на когото не може да се устои, и това продължи да ми се струва истина дори след като проумях колко досаден и суетен е, колко кух и плиткоумен, как вечно крои някакви грандиозни, неподплатени с нищо планове, дори след като и Гленда също вече го смяташе единствено за скучен и дразнещ. Това, че дълго си бе падала по типове като него, бе срамен спомен, твърде потискащ и за двама ни, за да се връщаме към него.

И досега се чудя как човек с меланом е в състояние да продължава да работи, да се издига в службата, да завъжда нови приятелки и дори няколко съпруги. Да, но Ричард го правеше. Винаги съм си мислел, че Лу може да ми каже, но не исках да се досети за онова, което бях разбрал за себе си — че така и не съм пораснал, дори с Гленда, опреше ли до начина, по който един мъж се държи с една жена.

Първата нова приятелка на Ричард, която видяхме, бе медицинската сестра в кабинета на неговия онколог. Беше весело момиче, знаеше всичко за болестта му, но въпреки това скоро вече спеше с него и вдигаше телефона в апартамента му, сякаш е неин. После Ричард се хвана с най-добрата й приятелка, на която медицинската сестра го преотстъпи, без да унива — тя също бе наясно с неговите злокачествености, но пак се омъжи за него. Докато този брак се разпадаше, имаше цяла върволица момичета, някои от които се застъпваха, сетне се появи стройната интелигентна жена от добро семейство, за която Ричард се ожени, преуспяла адвокатка в голяма фирма в Лос Анджелис, град, където той се пресели, хвана се на още по-добра работа, създаде дом и избяга още по-далеч от задълженията си на баща тук. И това бяха само жените, с които стигаше до крайности, та да е сигурен, че ще научим за тях, хубавите, които викаше да го взимат от апартамента ни, ако случайно решеше, както е по закон, да си види децата, пак да оспорва издръжката или да се поинтересува от проблемите с Майкъл, които, колкото повече растеше той, толкова повече се изостряха. Ричард вече бе заминал на запад, когато чухме ужасяващата дума шизофрения, а после се престрашихме и научихме от библиотеката на „Тайм“ и научните списания какво се смята за гранично състояние. На Гленда й бе неприятно, че благоговея пред Ричард.

— За Бога, той е най-обикновен търговски пътник и фукльо — възкликваше с упрек тя, щом ме чуеше да му завиждам. — Ако свали сто жени, със сигурност ще открие сред тях няколко, дето ще решат, че е по-добре да имат него, отколкото нищо или глупаците, с които вече са се хванали. Ричард го бива да говори, не може да му се отрече.

Знаехме, че той притежава неоспорим чар, но не и за нас. В моменти, когато Гленда увесваше нос, внасях яснота със същите доводи, които двамата използвахме веднъж над сутрешния вестник за тогавашния стопанин на Белия дом, вече не помня кой — че той е подъл, себичен, суетен, двуличен подлец, защо тогава да очакваме от него да се държи по друг начин? И до днес не знам дали малкият негодник, който сега е в Белия дом, е по-голям малък негодник от предишните двама малки негодници, но определено изглежда доста голям, след като Нудълс Кук му е довереник, а онзи ненаситен белокос кърлеж С. Портър Лъвджой, току-що излязъл от затвора по силата на поредната президентска амнистия, му е нравствен съдник.

Винаги се справях ловко с ролята си на посредник с Ричард. С мен той се чувстваше длъжен да се държи мило и благоразумно, а аз не го оставях да се почувства сигурен, че е успял.

— Направи така, че да се съберем на обяд — предложих скоро след като ние с Гленда започнахме да споделяме и по купоните се усамотявахме, за да си приказваме. — Ще му поговоря за теб.

— На кой? — попита тя.

— На кого — изтървах се, без да искам.

— О, Божичко! — извика тя отново в подстъпите на мрачното настроение. — Как може да си такъв педант? Сингър, ти си чудесен умен мъж, но си страхотен педант.

Това бе първият път, когато чух някой да изрича думата „педант“. Май пак тогава, сигурно точно в този момент, съзнателно започнах да приспивам съпротивата си срещу всяка по-трайна връзка с жена, каквито избягвах дори с жените, по които съм се увличал много. Страхувах се не да не се обвързвам, а да не се хвана в капан. Но с жена, казах си, която употребява думата „педант“, която нарича бившия си мъж „двуличник“ и „самовлюбен тип“ и описва заместник главния редактор, на когото бяхме подчинени и двамата, като „троглодит“, чувствах, че с такава жена мога да си говоря, а може би дори да поискам и да живея с нея въпреки трите й деца, първия мъж и това, че е една година по-възрастна от мен. На всичко отгоре и християнка. Момчетата от Кони Айланд решиха, че съм се побъркал, когато научиха за кого най-накрая ще се жени Са̀ми Сингър — за жена с три деца, нееврейка и една година по-голяма. И дори не богата!

Гленда имаше и друга черта, за която не съм споменавал на никого, докато не почина, тогава казах само на Лу веднъж, както си пийвахме, аз както винаги скоч с лед, той вечния си коктейл от „Карстеърс“ и кола — тя беше страстна и дръзка, когато бе на градус и в настроение, бе палава и забавна, след сватбата дори още повече, и нейната непринуденост и вдъхновените изненади сякаш нямаха край, докато не се разболя и не помръкна. Неведнъж, докато се прибирахме от някой купон с хора, които почти не познавахме, започваше да ме гали на задната седалка, да ме опипва и да се търка, отиваше все по-далеч, а аз се мъчех как ли не да поддържам спокоен разговор със семейството отпред, да пускам прекалено шумни шеги, за да обясня по някакъв начин защо се смея и говоря така силно и задъхано, а Гленда подскачаше при всяко остроумие, отговаряше и на въпросите и отново се навеждаше и се заемаше с мен, докато се увереше, че съм свършил, а аз се мятах като риба на сухо и хич не ми беше до това да внимавам за гласа си. Знаеше, че имам страхотни оргазми, още ги имам. Идват трудно, но започнат ли, край нямат. Лу споделил с Клер, че когато съм разказвал тази, последната част, в очите ми е имало сълзи, съобщи ми го тя последния път, когато се видяхме и обядвахме в един ресторант малко след неговата смърт, когато й предстоеше да иде за пръв път в Израел с надеждата да купи на морския бряг вила, където да почиват тя и някое от децата, ако пожелаят да дойдат.

Ние с Гленда никога не сме се ухажвали и това е една от причините бракът ни да е такъв. Един следобед ме заведе да се пързаляме с кънки на ледената пързалка долу, в Рокфелеровия център. Като дете бях цар на ролковите кънки, играехме на улицата нещо като хокей и аз се научих да карам зимни кънки толкова добре, че Гленда не можеше да се начуди. Една неделя през пролетта взех кола под наем и я заведох с децата в Кони Айланд, никога не бяха ходили там. Разведох ги из „Стийпълчейс“. Всички се повозиха в „Бъчвата на смеха“ и се скъсаха да се смеят на преобразените си отражения в кривите огледала, после ги преведох през булеварда, за да им покажа двуетажната къща на Тилю, основоположник на всичко това. Показах им името, издълбано върху отвесната страна на най-долното стъпало, което продължаваше да се самопогребва в тротоара и почти бе потънало. Те не ми повярваха, че и къщата хлътва и по-рано е била по-висока. След седмица, пак в неделя, наех по-голяма кола и заведох и майка й, после вечеряхме рано в голям ресторант за морски деликатеси в Шийпсхед Бей, казваше се „Лънди“. Когато този път се целунахме с Гленда за довиждане, последва и втора целувка, при която се притиснахме един към друг и разбрахме, че е започнало. Изпитвах силна сантиментална привързаност към майка й. Беше ми мъчно за моята. Живеех в центъра, Гленда живееше на другия край на града, една вечер, след работа, след почерпката на рождения ден на едно момиче, която прерасна в дълъг гуляй, а после същите десетина души продължихме в клуб с джазов оркестър и дансинг в Гринич Вилидж, доста закъсняхме, на Гленда не й се пътуваше до къщи и аз й предложих да спи при мен. Тя се съгласи. Освен леглото имах дълго канапе.

— Не сме длъжни да правим нищо — обещах успокояващо, когато влязохме. — Наистина.

— Напротив, длъжни сме — отсече тя, усмихната и категорична. — И не ми се прави на света вода ненапита. Виждала съм ти номерата.

След това рядко ходехме някъде, без да включим в програмата възможността да останем сами и да не ни гледа никой. Ходехме на кино, на театър и на екскурзии през почивните дни. Веднъж тя пожела да заведем момичетата на „Кралят и аз“.

— Имаш предвид „ние с краля“, нали? — казах аз.

Тя се изненада, после видя, че се шегувам, и прихна.

— Божичко! — извика невярващо и одобрително. — Ама ти наистина си педант! Как ти хрумна! Но предпочитам да съм омъжена за педант, отколкото за негодник, още повече за педант, който ме разсмива. Крайно време е, Сам. Премести се при мен. И без това всъщност живееш тук, има място. Нямаш нищо против децата ми и прекарваш с тях повече време, отколкото някога Ричард. Водиш ги в Кони Айланд, и да гледат „нас с краля“, разбираш се с Майкъл по-добре, отколкото всички ние. Наоми и Рут се прехласват по теб. Разбираш се и с майка ми по-добре от мен, когато съм неразположена. Недей да спориш. Просто се премести и да опитаме. Не си длъжен да се жениш за мен.

— Знаеш, че не е така. Знаеш, че е лъжа.

— В момента не е.

Не бях сигурен, че искам да я виждам всеки ден.

— Сега ме виждаш всеки ден в службата. И през почивните дни сме заедно.

— Знаеш, че е различно.

— А когато напусна работа и ти започнеш да ме издържаш, ще прекарваш в редакцията повече време без мен, отколкото сега.

Като домакиня не можеше да се сравнява с майка ми, и в готвенето не я биваше. Дори майка й готвеше по-добре, а нея също не я биваше. Категорично отказах да се местя.

Но продължихме да излизаме в събота и неделя и аз започнах да оставям мои дрехи в апартамента й, а когато вечер закъснеехме, беше по-лесно да преспивам там, а когато преспивах, скоро стана по-лесно и накрая най-лесно да спим заедно. И в моя апартамент имаше нейни дрехи и един несесер с диафрагма. Никой от семейството й не смяташе за необичайно моето присъствие. Само Майкъл проявяваше понякога любопитство, измърморваше нещо тайнствено или забавно, но Майкъл най-неочаквано проявяваше интерес към почти всичко и после бързо се отегчаваше. Случваше се да изгуби интерес към това, което говори, и да смени темата насред изречението. Останалите си мислеха, че се заяжда. Той се преструваше, че наистина им прави напук, но аз го възприемах сериозно и започнах да усещам, че има още нещо.

Домочадието съзаклятничеше, за да улесни срещите ни — не след дълго всекидневната се превърна в наша запазена територия, стига времето да напреднеше и да затворехме вратата. И добре, че стана така, защото, ако бяхме на градус, понякога започвахме направо там с нехайна прегръдка, после свършвахме пак там и един Господ знаеше накъде ще се разхвърчат дрехите ни. И в началото, и дълги години след това рядко имаше вечер, когато сме били сами, дори когато сме се прибирали по никое време, рядко имаше сутрин, че и следобед, ако пътуваме, да не се любим поне веднъж, дори в дните, когато тя бе в мензис. По-късно намалихме темпото и пропускахме възможности доста често, защото тя изпадаше в дълбоки депресии и мрачни настроения покрай тревогите и грижите, които ни създаваше Майкъл. Вече бяхме отписали от нашия живот Ричард като безполезен. Гленда говореше натъжено и плачеше тихо в прегръдките ми, докато не започнехме да се целуваме, за да се утешим взаимно, и дори тогава, щом тя видеше, че съм възбуден, се любехме с друго усещане, внимателно и нежно. Сдържах се дълго, за да се възбуди и тя, после се отпусках и свършвах, а тя понякога свършваше, друг път — не, но бе радостна, че съм задоволен, и благодарна, че съм й помогнал още веднъж да се отърси от смазващото бреме на проблемите ни с Майкъл, сега не по-малко мои, отколкото нейни. И днес съм убеден, че не съм срещал през живота си по-безкористен, по-добросърдечен и по-малко себичен човек от нея, който да иска толкова малко и да не създава главоболия, не мога дори да си представя жена, по-подходяща за мен като съпруга и приятелка. И така беше през всичките години, когато бяхме женени, дори през периода, когато Майкъл съвсем откачи и накрая неизбежно се самоуби, чак до времето, когато на нея започна твърде често да й призлява, да я боли стомахът и да има проблеми с червата и след изследванията лекарите бяха единодушни, че има рак на яйчниците, чак тогава свърши и нашият меден месец.

А това са най-хубавите, наистина най-хубавите години в моя живот, в тях няма и минута, за която да съжалявам. Беше по-хубаво, отколкото през войната. Йосарян би разбрал какво имам предвид.

Тя си отиде за трийсет дни, както бе предрекъл Тиймър, стопи се от болестта, почти без силни болки, както той бе обещал, и продължавах да се чувствам задължен, когато отново го срещнах в болницата — грижеше се за Лу и аз развеселен научих, че сам се е пратил в психиатричното отделение, за да потърси помощ срещу жестокия стрес от особената „теология на биологията“, която формулираше и която се бе оказала прекалено сложна, за да се справи без чужда помощ. През деня пак ходеше на работа, но спеше в болницата, сам. Жена му можеше да живее там с него, но предпочиташе да не го прави.

Тиймър, целеустремен, работлив, тъжен, беше и по-възрастен и, както го описваше Йосарян, бе осакатена жертва на своята война срещу рака. Сега светогледът му се свеждаше до твърдението, че разгаданите живи ракови клетки и отмиращите общества са проявление на едно и също състояние. Навсякъде виждаше рак. Каквото виждаше в една клетка, го виждаше уголемено в организма, каквото ставаше при човека, той го откриваше пресъздадено и в групите. Поддържаше озадачаващото убеждение, убеждение според него здравословно и жизнено в растежа си като типично злокачествените заболявания, в които се бе специализирал: убеждението, че всички гибелни крайности, които по думите му се множали неудържимо навсякъде, са нормални и неизбежни в нашия начин на живот, както размножените злокачествени клетки, които наблюдавал в животинския свят и при растенията.

Денис Тиймър обичаше да прави мрачната парадоксална шега, че погледне ли цивилизацията, вижда света просто като микрокосмос на една-единствена клетка.

— Има още две неща за тия ракови клетки, които сигурно ще искаш да научиш. В лабораторни условия те живеят вечно. И не могат да се владеят.

— Хммммм — рече Йосарян. — Я ми кажи, Тиймър, живее ли раковата клетка толкова дълго, колкото здравата клетка?

— Раковата клетка е здрава клетка — гласеше отговорът, който не хареса на никого от нас, — ако критерий са издръжливостта, растежът и подвижността.

— Живее ли колкото една нормална клетка?

— Раковата клетка е нормална клетка — гласеше смразяващият отговор — такава, каквато е. От гледна точка на биологията защо очаквате тя да се държи по-различно? Те могат да живеят вечно…

— Вечно ли?

— В лабораторни условия, за разлика от другите ни клетки. Множат се неудържимо. Не ви ли показва това, че са здрави? Местят се, установяват се на друго място и се разпространяват. От гледна точка на биологията защо очаквате в света на живите организми да няма клетки, които да са по-агресивни от останалите?

— Хммммм.

— А биологията винаги прави това, което трябва да прави. Не знае защо и пет пари не дава. Няма избор. Но за разлика от нас не търси причините.

— Работиш с много големи мисли — казах му неопределено.

— Надявам се да спре — каза жена му.

— Това е моето удоволствие — рече Тиймър с нещо, което можеше да мине и за усмивка. — Облъчването, операциите и химиотерапията са моята работа. Не ме потиска работата. Потиска ме това, че съм потиснат.

— Надявам се да се прибере — продължи госпожа Тиймър.

Имаше честта неговите колеги в психиатрията да го възприемат сериозно — смятаха го за луд, но според тях не било толкова важно.

Новата среща с Йосарян отприщи порой от скъпи спомени за войната и дори за ужасяващи събития, отвратителни и гибелни, например за ранения Сноуден, който умираше от студ, и Йосарян, който повръщаше направо върху себе си. Или как припадах всеки път, щом дойдех в съзнание и видех, че пак става нещо, което нямам сили да гледам: Йосарян натъпква разкъсаната плът в раната върху бедрото, реже бинтове, повръща, използва сребристия плат на парашута на Сноуден за завивка, та да го стопли, а после за саван. След това как се разбихме с Ор, как липсваха бутилките с въглероден двуокис, отмъкнати от Майлоу за сладолед с газирана вода, който офицерите получаваха всеки ден, а ние, войниците, само в неделя. При разследването се установи логически, че може да има или спасителни жилетки, или сода, но не и двете едновременно. Избраха содата, защото тези, които ще й се наслаждаваме, бяхме повече от хората, на които някога ще им потрябват спасителни жилетки. Или аварийното кацане с Джоу Гладника. Наградиха го с медал, задето е върнал самолета и безсмислено го е разбил. Медал имаше и за Йосарян, задето се е върнал над моста при Ферара заедно с Макуот, който само повтаряше при уредите: „Е, какво пък, дявол да го вземе“. Йосарян видя, че кръстът на мерника играе, знаеше предварително, че няма да улучи, и не хвърли нахалост бомбите. Бяхме единствените останали самолети с някаква възможност да поразим целта и целият противовъздушен огън щеше да се стовари върху нас.

— Май трябва да се върнем пак, а? — чухме Макуот да казва по микрофона, когато мостът остана непокътнат.

— Май да — отвърна Йосарян.

— Така ли? — каза Макуот.

— Да.

— Е, какво пък, дявол да го вземе — изтананика Макуот.

Върнахме се, уцелихме моста и видяхме как Крафт, нашия втори пилот в Щатите, го убиха в самолета до нас. След това и Кид Сампсън — самолетът на Макуот го сряза на две, докато той се лигавеше на лодката, закотвена край брега. „Е, какво пък, дявол да го вземе“ — изтананика Макуот на диспечерската кула, а после се наведе лениво, зави и се заби в планината. И, разбира се, отново и отново Хауи Сноуден, вкочанен, целият в кръв, който, както кървеше само на няколко крачки от мен, най-неочаквано изкрещя:

— Почва да ме боли!

Едва тогава разбрах, че се мъчи. Дотогава не знаех, че може да боли. Видях и смъртта. Затова оттам нататък се молех в началото на всеки полет на Господа Бога, въпреки че не вярвах в никакъв Бог и нямах вяра на молитвите.

Никой вкъщи не се интересуваше особено от тази война, моята война, освен Майкъл, чието внимание се задържаше само за кратко. За момичетата това бе просто измислица, нещо като разказ за пътешествие. Майкъл слушаше съсредоточено една-две минути, после се отплесваше в по-лични неща. Нали съм бил бордови стрелец, се обръщах назад, коленичех или сядах неподвижно, все едно на седалка от велосипед. Майкъл си го представял отлично, заявяваше той на бърза ръка, защото имаше велосипед със седалка и ходеше с него на плажа да гледа вълните и къпещите се, и можел ли съм да гледам право напред, както съм обърнат назад. Майкъл, хич не е било смешно, караха му се момичетата. Той се усмихваше, сякаш се шегуваше. Не, отвръщах, можех да гледам само право назад, но челен стрелец като Бил Найт можеше да върти картечницата накъдето си иска.

— Е, и аз мога да въртя — казваше Майкъл. — И да връткам.

Момичетата си умираха от смях. Гленда също. Според мен невинаги се опитваше да бъде забавен, въпреки че ако другите го натовареха с тази роля, той услужливо се вживяваше в нея. Наричахме го Шерлок Холмс, защото забелязваше подробности и звуци, на които ние, останалите, не обръщахме внимание, и се вживяваше и в тази роля със същото превзето комично театралничене. Затрудняваше се с пословици, нещо, за което дори не бях подозирах, че е възможно. Разбираше, че е добре девет пъти да мериш, преди да отрежеш, но не виждаше как това може да се отнася за нещо извън шиенето. Веднъж направо се смрази, когато Гленда го посъветва нещо с думите да си отварял очите на четири, не проумяваше как така две очи ще се отварят на четири. Също като майка си навремето, бе послушно дете и се подчиняваше на всички. Помагаше с чиниите, ако го помолехме. А когато съучениците му кажеха да се дрогира, се дрогираше. Когато настоявахме да спре, спираше. Започваше отново, ако някой му пуснеше мухата. Нямаше близки приятели и явно се измъчваше. Щом навърши петнайсет, разбрахме, че няма да изкара колеж. Тайно умувахме какво да работи, без да се налага да общува с другите — лесничей, нощен пазач, пазач на фар, такива бяха най-мрачните ни шеги и най-налудничавите ни хрумвания. Щом навърши деветнайсет, вече се чудехме какво да правим с него. Майкъл реши вместо нас. Гленда го откри първа, бе излязла с коша с прането. В задния двор на къщата, която бяхме наели на Файър Айланд, имаше само едно малко дръвче, както ни обясниха, ниско шотландско борче, и той се бе обесил на него.

Да ти се свие сърцето от снимките на Майкъл, които имахме. Гленда не каза нищо, като ги скрих в шкафа, където държеше снимките си като ученичка, как по спортните състезания дава знак на викачите, и снимките на баща си, търговеца на селскостопански инвентар. В същия шкаф, където са медалът ми от авиацията, отличителните ми знаци на стрелец, сержантските нашивки и старата снимка, на която седим със Сноуден и Бил Найт върху купчината бомби, а Йосарян наднича отзад, и другата, още по-стара снимка на баща ми с противогаз и шлем през Първата световна война.

Не след дълго Гленда, дотогава здрава като камък, започна да се оплаква от някакви неясни симптоми, които не се поддаваха на проверка — синдрома на Райтер, вируса на Епщайн-Бар, отклонения в кръвната картина, лаймска болест, хронична умора, изтръпване на крайниците и накрая — смущения в храносмилането и една болест, която вече бе съвсем ясна.

Запознах се с доктор Тиймър чрез Лу, който ми предложи поне да се посъветваме с онколога, лекуващ неговия Ходжкин. Тиймър прегледа резултатите от изследванията и не възрази. Първоначалните новообразувания в яйчника вече не били основният проблем. Разсейките можели да се окажат по-сериозни.

— Зависи от конкретната биология на туморите — обясни уклончиво Тиймър първия път, когато говорихме. — Лошото е, че тези в яйчниците проличават едва след като са дали разсейки. Според мен…

— Разполагам ли с една година? — прекъсна го рязко Гленда.

— Една година ли? — заекна Тиймър, бе изненадан.

— Имам предвид една пълноценна година, докторе. Можете ли да ми обещаете това?

— Не мога да ви обещая — отвърна Тиймър мрачно и състрадателно, нещо, което, както научихме скоро, му било присъщо.

Гленда, която бе задала въпроса с престорено весела самонадеяност, бе стъписана от отговора.

— А можете ли да ми обещаете половин година? — попита вече по-тихо. — Пълноценна?

— Не, не мога да ви обещая.

Тя се насили да се усмихне.

— А три месеца?

— Не зависи от мен.

— Няма да ви питам за по-малко.

— Мога да ви гарантирам един, но и той няма целият да е пълноценен. Затова пък няма да ви боли много. Трябва да изчакаме.

— Сам. — Гленда въздъхна тежко. — Заведи момичетата у дома. Не е зле да обмислим нещата.

Умря най-неочаквано в болницата точно след трийсет дни от коронарна емболия, докато изпробвали върху нея някакво ново лекарство, и винаги съм подозирал, че без да ми казват, са се разбрали да го направят от човечност. Йосарян, който познава добре Тиймър, смята, че е напълно възможно.

Йосарян, наедрял, с корем и вече побеляваща коса, не се оказа такъв, какъвто си го бях представял. И аз не се оказах такъв, какъвто вероятно е очаквал да ме види. Сигурно е смятал, че съм адвокат или професор. Изненадах се, когато разбрах, че е свързан с Майлоу Майндърбайндър, той също не изпадна във възторг, че съм работил в рекламата на „Тайм“. Но бяхме единодушни, че е чудесно, дето по силата на късмета и естествения подбор и двамата все още сме живи и здрави и сме сполучили в живота.

Изглеждаше логично, че и двамата сме преподавали известно време, а после сме се прехвърлили в рекламата заради по-високите заплати и веселите компании, че и двамата сме имали амбиции да пишем проза, за да се издигнем до елита на прочутите и богатите, а също снобски пиеси и киносценарии.

— Сега вече харесваме лукса и го наричаме сигурност — отбеляза той с едва доловима тъга. — Колкото повече остаряваме, Самюъл, толкова повече сме изложени на опасността да се превърнем в хора, каквито навремето, като млади, казвахме, че презирахме. Как си представяше, че изглеждам сега?

— Капитан от военновъздушните сили, все още ненавършил трийсет, който е бил малко смахнат и който винаги е знаел какво прави.

— И безработен? — отвърна той със смях. — Нямаме кой знае какъв избор, нали?

— Веднъж влязох в онази стая в Рим — споделих аз, — стаята, където живеехме през една отпуска със Сноуден, и те заварих върху закръглената прислужница, дето не отказваше на никого, стига да я пожелаехме, и не се разделяше с лимонените си гащи.

— Помня тази прислужница. Всичките ги помня. Беше отзивчива. Питал ли си се някога как изглежда сега? Аз го правя непрекъснато. И никога не греша. Виж, в обратната посока не ме бива. Сега не мога да погледна жена и да кажа как е изглеждала като млада. Много по-лесно ми е да предсказвам бъдещето, отколкото миналото. А ти? Май прекалявам с приказките.

— Мисля, че говориш като Тиймър последния път.

Мислех още, че в думите му има искрица от някогашния Йосарян, и на него му стана приятно да го чуе.

Те с Лу не се харесаха особено. Усещах, че всеки се чуди какво намирам в другия. В онези болнични разговори имаше място за живота само на единия и на Лу му беше трудно да надделее като много общителен, при положение че бе висок метър и осемдесет и пет, а вече тежеше по-малко от седемдесет и пет килограма. Лу внимателно си мереше думите пред Йосарян и по-невъзмутимите му посетители като Патрик Бийч и хайлайфната Оливия Максън с нейното смехотворно прехласване по двата тона хайвер, дори пред веселата блондинка и хубавата медицинска сестра.

Вечер често се събирахме в стаята на Тиймър в психиатричното отделение, за да си говорим за здравия разум, демокрацията, неодарвинизма и безсмъртието, сред останалите пациенти, всичките силно упоени и вторачени безразлично и тъпо в нас като крави с увиснали челюсти, докато ние с триста мъки стигахме до някакъв извод, а това също изглеждаше малко налудничаво. Да живее или да не живее, този въпрос все още стоеше пред Йосарян и той съвсем не се утешаваше от довода, че вече е живял много повече, отколкото си мисли, а може би дори още от произхода на видовете, и генетично погледнато, чрез ДНК, предадена на децата му, ще продължи да живее дълго и след смъртта си.

— Нямам предвид генетично погледнато, Денис, и ти го знаеш. Сложи ми ген, който ще обезвреди гените, дето ме състаряват. Искам вечно да остана такъв, какъвто съм сега.

В общуването Тиймър бе вманиачен до полуда по лабораторните данни, че разсеяните ракови клетки са генетично подобрение на злокачественото образувание и са много по-устойчиви, хитри и пагубни. Ето защо бил принуден да ги възприема като стъпка напред в еволюцията и се чудел дали всички негови медицински намеси в името на пациентите не са престъпление срещу природата, недопустимо вмешателство в уравновесяващите потоци на биологичния живот, които според него се зараждали в хармонично единство навсякъде, където има живи организми. В края на краищата, чувстваше се длъжен да попита той, кое е чак толкова благородно в това човечество или пък толкова значително?

— Нямаме нищо общо с нашата еволюция, затова пък правим всичко възможно за упадъка си. Знам, че звучи революционно, но съм длъжен да отчитам тази възможност. Аз съм неодарвинист и човек на науката.

— Аз пък съм човек на боклуците — каза Лу, на когото болницата вече бе дошла до гуша. — Така съм започнал.

— Не, Лу, започнал си от клетка на сперма като верига ДНК, която и досега не знае кой си.

— Дрън-дрън! — рече му Лу.

— Точно така — каза Тиймър. — Никога не сме били нищо друго.

— Разбира се, Денис, щом ти харесва — каза Лу, на когото бе дошло до гуша също и от толкова много умозрителност и на другия ден си отиде вкъщи, за да изчака там развръзката.

Понеже стана въпрос, и ние с Йосарян не сме си чак толкова симпатични. Не бях чувал за неговите киносценарии. А и той като че ли се обиди малко, когато посрещнах само с усмивка хрумването му за пиеса за семейство Дикенс и с абсолютно нищо идеята му за комичен роман за Томас Ман и някакъв композитор от една негова творба, сключил фаустовска сделка.

У Йосарян не ми хареса, дето сякаш е убеден, че друг като него няма и на фона на своите приятели е нещо повече от обикновен фукльо.

А у самия мен не ми хареса, че и досега го възприемам като човек, който ме превъзхожда. С изненада видях сред хората, дошли му на свиждане, онзи Макбрайд от автогарата с една симпатична жена с блеснал поглед, която той представи като своята годеница. Отбиваше се и един друг мъж, Гафни, който неодобрително клатеше глава към Йосарян в болничното легло. Сподели, че според него в началото е била фаустовската сделка между Господ, а може би между дявола, и първия човек, който вероятно е бил жена.

— Аз ще ти дам разум — заявил Създателят, — достатъчно познания, за да унищожиш всичко на земята, но ти си длъжен да ги използваш.

— Готово! — рекъл нашият прародител и това било началото на Битието ни.

— Как ви се струва? — попита Гафни.

— Нека помисля — каза Тиймър. — Това може да се окаже ключът към моята цялостна теория.

— Ела си вкъщи — каза жена му.

— Да не си полудяла — викна Тиймър. — Чакай да свърша.

Макбрайд бе онзи човек от АУП, който ми даде пари да се прибера, след като ме арестуваха там. Бях очарован, че са приятели с Йосарян и подготвят сватбата на автогарата, на която президентът вероятно щял да иде с подземната железница, а кардиналът щял да бъде между неколцината прелати, които ще извършат венчавката.

— Ако ти се отвори случай — убеждавах лукаво Йосарян, — питай кардинала чии гени е носил Исус.

— И Тиймър се интересува от същото.

Искам да направя околосветското пътешествие, докато все още има свят. На Хавайските острови живее една моя бивша колежка, там е и бившата жена на един приятел, от когото купувах произведения на изкуството, докато още осигурявах диапозитиви за рекламите в „Тайм“. Отдавна е омъжена за друг. Иска ми се още веднъж да се видя с тези две мои познати. Йосарян ме съветва да не подминавам Нова Зеландия, щом ще ходя до Австралия, и особено южния остров заради високите планини и ледника. Докато съм там, мога дори да опитам да ловя пъстърва с рибарски ботуши. Това е друго нещо, което също никога не съм правил. В Сидни живее един мой стар колега с жена си, къщата им гледа към залива, имат плувен басейн, защото от двайсет и девет годишна възраст той плува, за да поддържа във форма мускулите си от кръста нагоре, и двамата вече разпоредиха да остана у тях поне половин месец. И двата му крака са парализирани от така наречената болест на Гийен-Баре, от която се разболял след профилактична противоотровна ваксинация заради съвещание по продажбите в Мексико. Йосарян познава няколко неомъжени жени в Сидни и Мелбърн и ми предложи да се обади по телефона и да ме представи. Препоръчва ми предварително да изпратя на всяка по десетина червени рози. Според него всички харесвали червени рози. После смятам да отида в Сингапур, където сега живее едно момиче, навремето секретарка, там е заедно с мъжа си, адвокат и представител на американска фирма, а после в Хонконг, където също имам познати. Оттам ще взема самолета за Италия, направо за Рим. Ще се опитам да открия сградата в горния край на Виа Венето, където държахме апартаментите на цели два етажа. Мисля, че в Рим ще ми хареса повече от последния път, когато ходих да заместя един колега на внезапно организирана конференция, но не чак колкото първия път, като млад войник през войната с ненаситен апетит за италианската кухня и младежки полов нагон, който бе не само леснозапалим, но и се презареждаше по необясним начин и бе неизчерпаем. После ще отида в Англия, там също имам неколцина познати, с които съм работил. Мисля, че е срамота да подминавам Париж, но вече не познавам никого във Франция и ида ли сам, ще се видя в чудо какво да правя. А сетне, след месец-два, ще се прибера в апартамента си в небостъргача, в дом и живот, където няма да го има човека, означавал за мен повече от всеки друг.

Избрал съм безопасни страни и чужди авиокомпании. Но Естер се шегува, че пак вероятно ще бъда отвлечен от терористи и после разстрелян заради американския ми паспорт и еврейския произход. Естер сигурно ще се омъжи за мен, ако намеря сили да й предложа, но ще го направи само ако запази всичко, което притежава като вдовица. Тя е досадна и вироглава. Надали ще се разбираме.

Йосарян е по-добре от мен, защото тепърва му предстои да взима важни решения. Така поне твърди Уинклър, ходил при него в болницата да му съобщи какво са се споразумели с Майлоу Майндърбайндър за новата му артистична обувка — още ме напушва смях, когато се сетя как като млад Уинклър започна търговия с новите си артистични сандвичи за закуска, доставяни по домовете, и аз написах текста, озаглавен ОТСПЕТЕ СИ В НЕДЕЛЯ СУТРИН! за рекламните дипляни — и точно тогава в болничната стая връхлетяла онази страхотна блондинка с невероятната новина за Йосарян. Скоро ще навърши седемдесет, а пак бил изправен пред смазващата перспектива отново да стане или да не стане баща и да се ожени или да не се ожени за трети път.

— А стига бе — казал той само, поне така си спомняше Уинклър.

Оказа се, че оплодената е тъмнокосата медицинска сестра. На всички беше ясно, че от известно време двамата са близки. Ако изобщо щяла да има дете, държала да е от него. А ако не родяла сега, и двамата скоро щели да бъдат твърде стари.

— Толкова ли не разбира — разгорещил се Йосарян, — че когато то поиска да ритаме топка, ще бъда на осемдесет и четири?

— За нея това няма значение.

— Ще иска ли да се оженя за нея?

— Естествено. Аз също.

— Слушай… и ти, Уинклър!… никому нито дума — наредил Йосарян. — Не искам никой да научава.

— Че на кого ще кажа? — попитал Уинклър и веднага ми каза. — Знам какво ще направя — оповести надуто, както винаги, когато се прави на предприемач.

— Какво ще направиш? — попитах аз.

— Не знам какво ще направя — отвърна той и двамата пак се засмяхме.

След като намерих Йосарян в болницата и разбрах на какво е готов с навитата блондинка, която му е приятелка, и с бременната медицинска сестра, която иска да се оженят, с Патрик Бийч и съпругата му, които също идват там, с тайните между Бийч и онази блондинка, както и между Йосарян и жената, омъжена за Патрик Бийч, с Макбрайд и годеницата му, които също идват редовно, с разговорите им за автогарата и шантавата сватба, насрочена там, с двата тона поръчан хайвер — с всичко това, а и не само с него, изпитвам глупавото угризение, че съм пропуснал много и че сега, след като то вече ми се е изплъзнало, обикновеното щастие не ми е достатъчно.

31

КЛЕР

Когато отново го удари в стомаха, той реши да се предаде и да се остави да умре. Вече не се сещаше да има нещо по-ужасно от гаденето. Опитваше се да ни разсмее, като твърдеше, че можел да се примири, задето му падала косата, но за другото вече не бил сигурен. Призляваше му от толкова много неща. Гадеше му се от рака, гадеше му се от лечението, после пък се появи нещо ново, което наричаха лимфома. Вече просто не искаше да се бори. Беше преживял всички възможни болки. Твърдеше, че гаденето е най-лошо. Този път веднага усетих, че с него става нещо различно. Още щом се прибрахме, се залови със смятането. Вкопчи се в него, и туйто.

— Кое е повече — осем процента или десет процента?

— От какво? — отвърнах аз. — Десет процента. Какво очакваше да ти кажа?

— Така ли? Тогава кое тежи повече — килограм перушина или килограм олово?

— Слушай, не съм малоумна. Не започвай пак.

— Кое струва повече — килограм мед или килограм вестници?

И двамата се засмяхме при спомена за едно време.

— Вече знам и този отговор.

— Така ли, цицорано? Я да видим, за да сме сигурни. Котка и половина…

— Лу!

— Добре, кое тогава е повече — десет процента от осемдесет долара или осем процента от сто долара?

— Ще ти донеса да хапнеш нещо.

— Еднакво е. Не разбираш ли?

— Лу, остави ме на мира. Следващото, което ще пожелаеш да чуеш, е колко прави седем по осем. Петдесет и шест, нали, Лу?

— Браво на теб. Седем по осем повече ли е от шест по девет? Хайде, миличка. Опитай. Кое е повече?

— За Бога, Лу, питай ме за неща, които знам. Как искаш омлета — по-суров или по-препържен. Да го обърна ли?

Не му се ядеше. Но при миризмата на сирене винаги се усмихваше. Може и да не ядеше много, лицето му обаче се проясняваше и това бе начин да го накарам да спре. Той сякаш си мислеше, че ако не запомня тези негови таблици за умножение, няма да опазя и цент от онова, което ще ми остави. Вече не играехме на табла, карти или казино, какъвто и филм да гледахме по видеото, все му доскучаваше и той заспиваше. Обичаше да получава писма. Писмата на Са̀ми му доставяха страхотно удоволствие. Затова го молех да продължи да пише. Не искаше гости. Уморяваха го. Трябваше да ги забавлява. Знаеше обаче, че покрай него и те се чувстват зле. Емил идваше да го лекува от нещо друго, когато усетехме, че имаме нужда от него, освен ако не беше на голф. Този наш семеен лекар вече отказваше да си остави голфа заради когото и да било, дори заради собственото си семейство. Но карай. Той също вече е уморен. По това време Тиймър бе дотегнал на всички ни, а според мен и той бе вдигнал ръце от нас. Просто хитруваше с онези негови откачени теории. Вече не понасял пациентите си, казал е нещо от този род дори на Лу. Смята, че сме започнали да виним него за всичко. Затова решихме да ходим в болницата до нас, щом Тиймър вече не може да измисли нищо. Лу щеше да постъпва там, когато се налагаше, и да се прибира вкъщи, когато не му се седеше в болницата. Винаги се е чувствал най-добре вкъщи, но не му се искаше да умре тук. И аз знаех защо. Не искаше да ме обременява с още мъка. Затова се върна в болницата, когато разбра, че му е дошло времето. Медицинските сестри още бяха луди по него, и младите, и възрастните, и омъжените. С тях той все още имаше настроение за шеги. С тях още откриваше неща, които да са му смешни. Никой няма да ми повярва — виж, той вярваше, защото не пропусках да му покажа, че съм ядосана — но винаги съм се гордяла, че жените винаги са го намирали за толкова привлекателен, въпреки че ужасно се измъчвах, когато някои от другите съпруги в клуба му се лепяха прекалено открито, виждах как Лу ги поощрява и се питах докъде ли ще стигне. В такива случаи отивах и си купувах най-скъпата рокля, която намерех, после ги канех всичките на разкошен голям прием само за да им покажа, че все още съм господарка на къщата. През отпуските умирах да го слушам как се шегува със семействата, с които решавахме, че може да ни хареса да се сприятелим. Този път обаче той наистина се бе променил и тези негови уроци по смятане направо ме вбесяваха. Ядосваше се, че не мога да науча нещата както иска — нещо ставаше с лицето му, когато му кипнеше, и онзи нерв отстрани на челюстта започваше да тиктака като бомба с часовников механизъм, тогава и на мен ми причерняваше.

— Мамо, май се готви да умира — каза дъщеря ми Линда, когато споделих, че вече не издържам, нашият Майкъл също беше с нея и се съгласи. — Затова е цялото смятане и всички тези приказки за банкови сметки.

Бях пропуснала този момент, а Лу винаги ми е бил прозрачен. А, не, казах им, никога няма да спре да се бори. Но ето че спря и не го отричаше.

— Знаеш ли какво мисли Линда? — попитах го колкото да опипам почвата. — Според нея си решил да се подготвиш да умреш. Казах й, че е луда. Хората не решават просто така, най-малко нормалните хора, най-малко ти. Ти си последният, който ще го направи.

— О, скъпа, колко си добра — каза той с облекчение и за миг изглеждаше щастлив. Стори ми се, че наистина се усмихна. — Клер, уморих се да се боря — рече без заобикалки, а после, кълна се, ми се стори, че ще се разплаче. — Няма смисъл.

Помня сините му очи, помня колко светли бяха, помня и че изведнъж помътняха. Нямаше да го допусне, поне докато бях там и можех да го видя, но съм готова да се обзаложа, че си поплакваше, когато наоколо нямаше никого, а може да е плакал и повече, може да е плакал през цялото време. Каза ми само:

— Много години минаха, нали, Клер? Стигнах почти до седемдесет. Дори Тиймър смята, че не е зле. Вече не издържам да ми се повръща, непрекъснато да съм отпаднал. Са̀ми би предпочел да чуе как казвам „повдига ми се“, а не „повръща ми се“, но какво знае той за това? Не беше чак толкова отдавна, когато сграбчих онзи, дето отмъкна портмонето, и го хвърлих върху капака на колата. Какво бих могъл да му направя сега? Не мога да се гледам толкова измършавял. Затова толкова често се връщам в болницата. Не понасям да ме гледате такъв и ти, и децата.

— Лу, не говори така.

— Клер, слушай внимателно. Винаги дръж в сейфа пари в брой, в случай че се наложи да свършиш нещо спешно. Има предостатъчно в два от сейфовете. Когато си ида, ще ги запечатат. Затова още сега наеми един-два другаде, само на твое име, и прехвърли малко пари в тях. Знаеш ме, винаги съм обичал да обмислям нещата предварително. Дай на децата комплект от ключовете, нека имат и те, но не им казвай къде са сейфовете, докато не му дойде времето. Нека го научат от адвокатите, а на адвокатите не им се доверявай много. Никога не вярвай на адвокат. Точно затова винаги съм наемал по двама. Започнат ли да се сдушват, разкарай ги и двамата. На един от островите имаме голям парцел край морето, не съм ти казвал за него, сега е на твое име, има и друг добър парцел в Калифорния, за който също не знаеш. Продай го веднага, за да платиш данъците по наследството. Можеш да се довериш на съдружника, с когото го притежаваме. Можеш да се довериш и на Са̀ми Сингър, например да те посъветва, ако имаш затруднения с децата. И на Марвин Уинклър. Но ако можеш, запази жилищния блок. Забрави какво сме си говорили за собствениците на жилища, които ги дават под наем. Заслужава си да го задържиш дори само заради монетите от пералните автомати.

— Поне това знам, Лу. Виждала съм какво правиш.

— Разбира се. Но щом си толкова умна, я ми кажи. Ако имаш един милион долара, вложени в облигации, доходът от които е освободен от данъци, колко ще спечелиш при шест процента лихва?

— Годишно ли?

— Браво, моето момиче. Имаш глава на раменете си.

— С коронки на зъбите. И лека пластична операция на лицето.

— Защо тогава все не можеш да научиш цифрите?

— Шейсет хиляди годишно без данъци.

— Браво, сладурано. Ето откъде идва красотата на това да си истински богат. Ако някой Рокфелер или друг е вложил сто милиона в същите тези облигации, ще спечели…

— Шестстотин хиляди ли? Та това е цяла камара пари!

— Камарата е още по-голяма! Шест милиона годишна лихва, без да си мръднеш дори пръста, без данъци, много повече, отколкото ти или аз ще спечелим някога. Финансите са прекрасно нещо, нали? А сега, ако вместо един милион без данъци имаш само деветстотин хиляди, вложени при същите шест процента…

— О, Лу, за Бога, остави ме на мира!

— Мисли. Смятай.

— Пак шест по девет, нали?

— Да, точно така, това е единствената разлика. Е, колко пари ще изкараш при шест по девет?

— Децата знаят.

— Остави децата! Не искам ти да зависиш от тях, не искам и те да зависят от теб. Хората се променят, хората полудяват. Виж Тиймър. Виж колко се караха и разправяха Гленда и сестра й за фермата, когато почина майка им. Помниш какво стана, когато татко ми даде назаем онези десет хиляди, видя и какво се случи с мама, съвсем изкуфя още преди да е остаряла.

Когато баща му му даде назаем десет хиляди, за да отвори магазин за употребявани водопроводни части, който по-късно прерасна в склад за дървен материал, парите бяха в брой и никой от нас не знаеше откъде са се взели и къде ги е държал, преди да определи условията и да поръча да съставят документите — бяха съвсем официални, както го изискваше законът, та ако с него се случи нещо, заемът да бъде върнат на Мини, а после и на всички останали. Трябваше да има документи, трябваше да има и лихва. Старецът, старият Морис, който през целия си живот не се бе страхувал от никого, се страхуваше да не обеднее на стари години, вече бе прехвърлил осемдесетте.

Господи, помня онзи вехтошарски магазин, сякаш е било вчера. Беше малко, тясно помещение, горе-долу колкото гараж за камион, почти колкото ресторантчето в центъра на града, където обядвахме със Са̀ми Сингър, макар че камионът винаги бе отпред, защото гаражът вечно бе задръстен с вехтории, мястото зад него също. Купища метали, сортирани според вида, месинг, желязо и мед, огромен кантар, който побираше цяла бала вестници, и навсякъде боклуци и прахоляк. С чистите вестници, събрани от мазетата на всички къщи в Кони Айланд — портиерите ги носеха, за да изкарат някой долар — увиваха големите бали. Вътре можеше да има какво ли не. В края на деня всички — Лу, баща му, братята, зетьовете и дори Смоуки Рубин и онова чернокожо момче — си жулеха с твърда промишлена четка и луга телата и ноктите под студената вода от маркуча. А аз чаках отвън, пременена за излизане с него.

Страхуваше се само от плъхове, всъщност не от тях, а от мисълта за тях, в армията също, докато бил в Европа, а после във военнопленническия лагер. Разправяше, че в кланицата в Дрезден светело от чистота.

Всичко това, всички тези хора и тяхната работа ми бяха чужди, каквито ще ми бъдат и израелците, ако наистина си купя къща и се заселя някога там. На Лу би му харесало да живея в Израел, въпреки че така и не успях да го накарам да идем — с триста мъки го убеждавах да идем някъде, където не знаеха родния му език и не можеха да схванат що за човек е. Това според мен е най-далечното място на света, където мога да се преселя, да си почивам и вероятно да се радвам на някои спомени, докато се опитвам да преживея нови приключения в тази древна земя с хора с дух, в който има някаква надежда и здрав разум. Искам да се порадвам на всичко това.

И аз съм възпитана в еврейски традиции, но животът вкъщи, в малкото ни семейство от северната част на щата, бе съвсем различен. Баща ми беше счетоводител. После започна да събира залози като бащата на Марвин, падаше си много по хазарта, но винаги ходеше с костюм, риза и вратовръзка, обичаше панамените шапки и модните тогава обувки в черно и бяло с едра перфорация по бомбето и отстрани, както се носеха едно време. Голямото, шумно и трудолюбиво семейство на Лу с неговия бруклинско-еврейски акцент ме смущаваше и привличаше. Както и цялата добросърдечна, шумна и жизнерадостна тумба момчета от Кони Айланд. Запознахме се на една случайна среща с моя братовчедка, която живееше там, и аз трябваше да бъда с друг, но откакто Лу ми хвърли око и ми показа, че иска да продължим, за никое друго момче, което съм срещала, не е имало и най-малката надежда. Двамата с него просто бяхме родени един за друг. Никога не сме го обсъждали, но предполагам, че ще се омъжа отново, независимо дали на него би му харесало, и сигурно ще го направя. Оженихме се млади, винаги съм била омъжена и не знам дали някога ще свикна да живея сама, но къде ли ще намеря мъж, който да му стъпи и на малкия пръст?

— Не разчитай на мен — рече Са̀ми, когато споделих с него всичко това.

— Не е необходимо да ми го казваш — срязах го. Имам този навик и прозвуча по-грубо, отколкото ми се искаше. — Сам, не се обиждай, но никога не бих могла да легна с теб в едно легло.

— И аз — рече Сам с кротката си усмивка и аз бях доволна, че чувствата му не са наранени. — Трудна работа е да заместиш човек като него.

— На мен ли го казваш? Но той ти завиждаше, завиждаше ти много за живота в града. По-точно за онзи живот, който си представяше, че водиш. Дори след като се ожени за Гленда, все си въобразяваше, че всяка вечер се напиваш и сваляш хубавиците в службата и другите, с които непрекъснато се срещаш покрай рекламата.

Сам изглеждаше много доволен.

— Никога не съм го правил — каза той хем горд, хем леко засрамен. — Нито веднъж, след като се ожених за Гленда. Докато беше жива, нямах такива желания, пък и знаеш, Клер, Гленда доста години ми беше колежка, как според него съм можел да кръшкам? Къде мислиш, че ще си намериш някого, Клер? Може и да не го съзнаваш, но имаш много високи изисквания.

И аз не знаех къде ще го намеря. Още притежавах по-голямата част от онова художествено училище в Италия, край Флоренция, което Лу ми подари изненадващо за рождения ден. Колко са жените, получавали такъв подарък за рождения си ден? Аз обаче нямам много вяра на италианците, а художниците са ми интересни само като художници. Нямам вяра и на мъжете в Израел, но те поне не се преструват и веднага ти дават да разбереш, че искат тялото ти за една нощ или за половин час, а защо не и парите ти. Надживях мъжете от Кони Айланд. Всички те си отидоха. Налага се да си крия годините, но колко ли ще продължи така?

— Сам, помниш ли вехтошарския магазин на Макдоналд авеню?

Магазина го помнел, но виж, бил забравил доста от братята и сестрите — хората в семейството гледаха да нямат вземане-даване с другите, пък и помежду си не общуваха много. В тесни апартаменти в малкия блок, който Морис бе купил, живееха поне още две семейства. Невинаги се разбираха — зетят Фил само се чудеше какво да измисли, за да прави напук на всички, и дори гласуваше за републиканци като Дюи, Айзенхауер и Никсън, но трябваше ли да се бранят взаимно, бяха единни както никой друг, дори зетьовете и снахите, а после и аз, след като започнах понякога да оставам за вечеря, после, още преди да се оженим, и да преспивам в стаята на някоя от сестрите. Зле му се пишеше на всеки, който ме оскърбеше или кажеше нещо неучтиво, дори когато не бях права. С изключение може би на Са̀ми, а после и на Марвин, които все се заяждаха, а сетне и на двама-трима от онези всезнайковци, дето занасяха Лу заради големите ми гърди. Не ми беше приятно да чувам от него, че се шегували и ми викали Големите цици, а той така и не успя да реши дали това наистина е комплимент, както непрекъснато го убеждаваше онзи хитрец Са̀ми. Баща му имаше слабост към мен и ме взе под крилото си, тъй като моят бе починал. Смяташе ме за сираче.

— Слушай, Луи, слушай внимателно — казваше му той дори пред мен. — Или се ожени за нея, или я остави на мира. — Беше против това Лу да преспива у дома дори когато мама си е вкъщи. — Майка й може и да не вижда, но аз виждам всичко.

И Лу го слушаше. Слушаше го, докато се оженихме и я подкарахме както си знаем, после почти не спряхме дори в болниците, кажи-речи, до последния ден. Лу беше женкар и флиртаджия, но опреше ли до семейството, бе голям пуританин. Беше му неудобно и не прощаваше на момичетата с техните бикини, къси поли и ученически любови. Всъщност и аз не ги одобрявах. Не ми харесваше и вулгарният език. Беше по-мръсен и от езика на момчетата, а на тях дори не им правеше впечатление. Но си мълчах, не исках да разберат, че съм старомодна като баща им, просто се опитвах да им вкарам малко ум в главата. Така направих и във Форт Дикс, когато Лу тормозеше онзи клет дежурен Херман Германеца, а аз се опитвах да го спра. Накрая го вразумих, като му заявих, че ще се съблека чисто гола и ще яхна оперираното му от херния тяло направо пред Херман Германеца, както бе застанал мирно и ни зяпаше. Без капчица хумор, без изобщо да се засмее, той най-после пусна Херман да си ходи по живо, по здраво. След близо половин час, през който Херман стърчеше и разправяше своето житие-битие. Ставаше ли дума за германци, Лу побесняваше и аз, кълна се, трябваше да го моля едва ли не на колене да спре. Това обаче го накара да миряса, защото той ме беше виждал съблечена, но друг — не, а и още бях девствена. Оженихме се през 1945 година, малко след като се върна от военнопленническия лагер и го оперираха от херния. Цели, три години преди това му изпращах колети с кашер салами, кутии с халва и други храни, които той обичаше и бяха трайни, изпращах му дори червила и найлонови чорапи за бедните момичета, на които пишеше, че се натъквал в Европа. Бях твърде умна, за да ревнувам. Пък и бездруго не получи повечето колети, особено след като го плениха.

Божичко, как само бъхтеха в този магазин, скъсваха се от работа с железните щанги и телта, с която връзваха балите и която понякога се късаше и беше адски опасна. Старият бе силен за трима, очакваше същото и от своите синове и зетьове и затова все протакаше, не купуваше модерни машини за балиране на старите вестници. Имаха клещи да извиват телта, имаха секачи за тръбите, но главните им инструменти бяха ръцете. И яките им плещи. Ами Лу, още бе хлапе, гол до кръста, държеше в дясната ръка кука и ми намигаше лукаво, за да ме насърчи, докато помагах с хартията или го чаках да свърши и да излезем. Страховит замах с куката, която се впива в балата, рязко придърпване с ръка, извиване на коляното, балата тупва върху долната, двете се разклащат и ни напомнят за секс.

Морис знаеше цената на парите и нямаше желание да ги пилее на вятъра. Преди да ни даде назаем десет хиляди, с които да почнем, дойде да огледа постройката, която смятахме да наемем, обречена фабрика за капани за мишки, която — клетият Лу — гъмжеше от мишки и за която ни искаха седемдесет и пет долара на месец, точно с колкото живеехме. Старият ни даде парите назаем — знаехме, че ще го направи — но с десет процента лихва, докато банките взимаха четири. Той обаче рискува, докато банките не искаха и да чуят, а парите, които пазеше за старини, също бяха на разположение, ако някой от нас закъсаше. Лихварите искат по-малко, шегувахме се с него, но старият все се тревожеше за своите пари за старини. Дори когато се възстанови след удара, пак караше някого да го закара в магазина, за да поработи колкото може.

Лу бе шестото поред дете, вторият син от общо осем деца, но когато се запознахме, вече сам взимаше решения. След войната Морис очакваше той да продължи да работи при него, някой ден може би да поеме и магазина и да се грижи за всички в семейството. Нали съм глупачка, бях си наумила, че искам да остане в армията, но той не даваше и да се спомене. Имаше спестени няколко хиляди от сержантската заплата, повечето бяха в банка — платиха му за цялото време, през което е бил военнопленник — бе спечелил и пари от комар, които изпращал вкъщи. Баща му предложи по-висока заплата, само и само да го задържи — от предвоенните трийсетина долара седмично я вдигна на шейсет и пет. Лу се засмя възможно най-добродушно.

— Слушай, Морис, слушай внимателно, предлагам ти нещо по-добро. Една година ще ти работя без пари, но после аз ще си определям заплатата. Аз ще определям къде, кога и как ще работя.

— Дадено! — каза Морис и скръцна с ченета.

По онова време всички стари хора имаха изкуствени зъби.

Лу, разбира се, винаги носеше пари в джоба си, за да се пазари с портиерите и прекупвачите на стари вещи. Понякога се случваше да махнат в някой блок съвсем здрав казан. Потягаш го малко и го продаваш на друг собственик на жилищен блок с апартаменти под наем като запазена употребявана вещ. Покрай дефицита се отваряха много такива възможности с кухненски мивки, водопроводни тръби, радиатори, тоалетни чинии, всичко, необходимо за една къща. Вехтошарите не мислеха толкова напред като нас. Портиерите — Лу винаги се обръщаше към тях с „господине“ и ходеше ли да измъкне нещо, им викаше „шефе“ — бяха склонни да си докарат по някой допълнителен долар. Край нас имаше такива вещи в изобилие и оттам ни хрумна да започнем търговия с употребявани строителни материали, но някъде в крайните квартали, където те не достигат. Аз май се сетих първа. Беше време да се рискува. Най-голяма нужда имахме от чувство за хумор и собствено достойнство, а те не липсваха и на двамата.

Сетя ли се за тогава, все се смея. И двамата знаехме толкова малко, за доста неща аз знаех повече. Знаех какво е чаши с високи столчета, за които Лу не бе и чувал. Но когато споменах, че искам такива чаши, той направи всичко възможно да ги получа за нашето първо жилище. Набави ги Роки, италианец, нещо като амбулантен търговец, с когото Лу се беше сприятелил някъде, беше от предприемачите, които все те питат: „Да ви трябва нещо?“. Винаги беше облечен зашеметяващо, дори когато се отбиваше във вехтошарския магазин, дрехите му бяха последна мода, косата му — с брилянтин. Първата ни кола — на старо, също бе доставена от Роки. Роки: „Да ви трябва нещо?“. Лу: „Кола“. Роки: „Каква марка?“. Лу: „Шевролет. Син. Тя иска син като водата“. Роки: „Кога?“. Лу: „Този март“. През март го имахме. Беше 1947 година, а колата бе модел четирийсет и пета. Същото беше и с чашите с високи столчета, и Роки не беше чувал за такива, още помня как ме гледа притеснено, как се чеше по главата и отмята назад с пръсти буйния къдрав перчем. Но не се издаде с нищо друго, че не знае за какво става дума. Пък и кой ли знаеше тогава? Но след седмица получихме два кашона с щемпела на магазин „Улуърт“, в тях бяха чашите, всяка увита отделно, в тънка кафеникава хартия и поставена в свое картонено отделение. Безплатно. Сватбен подарък от Роки, моля ви се! Още имам няколко от тези чаши, пазя си ги. И сега, след почти петдесет години, ето че Роки пак изскача от небитието, оказва се, че тъкмо той е съсобственик с нас на парцела в Калифорния, за когото Лу ми каза, че съм можела да му се доверя. Те са поддържали връзка през всичките тези години, а Лу не е споменал и дума.

— Защо не си ми казал? — почувствах се длъжна да попитам.

— Роки беше в затвора — отвърна Лу.

Дали хората още се сприятеляват толкова силно? Лу бе ненаситен, беше изпълнен с амбиции, вечно се чувстваше като, чужденец в света, който виждаше около себе си и от който искаше да бъде част, така и не престана да мечтае да се наложи и да го владее. И той можеше да следва, щеше да се справи не по-зле от другите, защото бе схватлив, но не искаше да пилее време. Майка му също ме харесваше — всички ме харесваха — защото бях единствената, която опаковаше подаръците й в луксозна хартия и им слагаше панделки. Често седях с нея, въпреки че не можехме да си говорим много. Почти не разбирах идиш, тя, общо взето, не знаеше друг език, а скоро след това се разболя от нещо, което лекарите наричаха втвърдяване на артериите в главата, най-вероятно от болестта на Алцхаймер, и вече трудно разбираше когото и да било. Днес сякаш всички се разболяваме от Алцхаймер, ако преди това не сме умрели от рак. Гленда например, след нея и Лу.

— И баща ми — каза Сам. — Не забравяй и ударите.

— Не ги забравям. Майка ми получи удар.

— И моята — рече Сам.

Така или иначе, се отбивах при майката на Лу. Номерът ми бе да отговарям винаги с „да“. От време на време все пак се искаше и по някое „не“, виждах по поклащането на главата и по някоя измърморена дума, че нещо съм объркала, а когато и това не помагаше и пак не се разбирахме, се усмихвах и казвах: „Може би“.

Лу бе много схватлив и когато се свърза с голямата петролна компания и й предложи своята идея горивото за отопление да бъде измервано с брояч, видя, че има хора, с които няма да се сработи, и места, до които няма да стигне, и бяхме достатъчно умни да не се простираме извън кръга си. Лу така и не направи опит да стане член на голф клуба на неевреите дори когато там имахме достатъчно приятели, за да ни вредят. По-приятно му бе да ги кани у нас. И двамата бяхме схватливи и когато имахме пари за две коли, купихме две коли. А когато на мода дойдоха чуждите коли, които се оказаха по-добри от нашите, купихме две и от тях.

Лу не признаваше никакви изкуствени материи, никакви имитации. Памучни ризи по поръчка, стига само памукът да не е египетски. След войните с Израел Египет бе другото нещо, което го изваждаше от равновесие. Костюми по поръчка от едно място, „Силс“, много преди някой да знае, че и Джон Кенеди си поръчва костюмите там. И най-важното — маникюри, маникюри! Така и не му дотегнаха тези маникюри. Сигурна съм, че беше заради мръсотията във вехтошарския магазин, а след това — във военнопленническия лагер. Накрая, когато той вече не можеше да гледа дори телевизия, убивахме времето с това. Правех му и педикюр, той само лежеше по гръб и се усмихваше. След като се оженихме, го правехме много често — беше наша малка тайна. Казах на медицинските сестри в болницата да се грижат за ноктите му, ако искат да го ободрят, и те го правеха, старшите сестри също.

— Знаеш ли, починал както се смеел — казах на Сам.

— Така ли?

— Наистина. Поне така ми предадоха. — Казах го нарочно и Са̀ми подскочи от изненада. — Смял се е на теб.

— Защо?

— Заради писмото ти — засмях се и аз. — Добре, че ни изпрати онова дълго писмо за твоето пътешествие.

— Нали ме помоли.

Добре, че го помолих. Когато го получихме вкъщи, го прочетох на Лу на части и двамата се смяхме много. После той го прочете сам още веднъж. Взе го и в болницата, когато разбра, че отива за последен път, и го чел на глас на сестрите. Нощем сигурно е карал дежурната сестра пак да му го чете на глас. Сестрите там го обожаваха, кълна се, не бяха като опърничавите снобки в Ню Йорк. Той непрекъснато ги разпитваше как живеят, говореше им колко добре изглеждат — и на женените с деца, дори на възрастните. Знаеше как да ги развесели и какво да им каже, когато имаха проблеми. „Мери, кажи на съпруга си да внимава в играта: а съм се оправил, а съм почнал да ти определям срещи след работа, а и в почивните дни и тогава ще му се наложи да се научи сам да си приготвя вечерята. Че и закуската, защото понякога сутрин, когато се събуди, няма да си до него“. „Агнес, слушай какво ще направим. Утре ме изписват. Взимаш ме в пет с хондата, да идем да се почерпим и да вечеряме в «Планинския мотел». Вземи си едно-друго, в случай че ти си прииска да прекараш там цялата нощ“. „Агнес, не се смей — казвах й и аз, защото също бях в стаята. — Не се шегува. Виждала съм го как ги прави тези работи, науми ли си нещо, го получава. Точно затова съм с него“. В писмото си Сам ни бе описал едно чудесно пътешествие.

— Нова Зеландия, Австралия, Сингапур… — похвалих го аз. — Че и Хавайските острови, Фиджи, Бали и Таити. Наистина ли ще ги обиколиш всичките?

— Повечето. Без Фиджи, Бали и Таити. Това беше за пред вас двамата.

— Е, свърши работа. За него бе страхотно удоволствие да си представя как си по тези места. „Бедният Са̀ми — казал на нощната сестра, докато тя му четяла за кой ли път писмото ти в онази последна нощ. Лу починал същата нощ, позвъниха ми сутринта, и това били последните му думи, Сам. — Точно когато има най-голяма нужда от мен, аз лежа тук. Заминава, бедният, на околосветско пътешествие сам, без нас, а още не знае как да свали момиче“.

ЕДИНАЙСЕТА КНИГА

32

СВАТБАТА

Двата тона първокачествен хайвер бяха разпределени от автоматизирани машини на порции от по три грама и половина за петстотин и дванайсетте хиляди хапки, които заедно с високите чаши вносно шампанско трябваше да бъдат поднесени от хиляда и двеста сервитьори на три хиляди и петстотинте много близки приятели на Регина и Майлоу Майндърбайндър и на Оливия и Кристофър Максън, както и на шепата познати на булката и младоженеца. Излишъците имаха за цел да привлекат вниманието на медиите. Част от тях бяха предназначени за персонала. Останалото бе превозено същата вечер с хладилни камиони до затънтените приюти в покрайнините и в Ню Джърси, където бездомните и другите обитатели на автогарата бяха събрани и настанени временно за този ден и за нощта. Така преселените мръсни просяци, проститутки и наркопласьори бяха заменени от опитни актьори, които изпълняваха ролите им и чието превъплъщение бе преценено като по-автентично и поносимо от това на изместените от тях титуляри.

Хайверът пристигна в кухните на фирмата за организиране на тържества към компания „Майлоу Майндърбайндър, предприемачи и съдружници“ в осемдесет оцветени от художник тенекиени кутии по двайсет и пет килограма всяка. Снимаха ги, за да ги поместят във водещите списания за висша мода, посветени на добрия вкус и на величествените светски събития с размаха на сватбата на Майндърбайндър и Максън.

Снайперисти с черни вратовръзки от отдел „Поръчкови убийства“ на „М и М“ бяха дискретно разположени зад завесите в галериите и колонадите на различните нива на автогарата и следяха най-вече за незаконни действия от страна на снайперистите от градското управление на полицията и няколкото федерални служби, натоварени с охраната на президента, на първата дама и на другите представители на властта.

Към хайвера и шампанското имаше леки сандвичи, замразени скариди, миди, стриди, сурови зеленчуци с фин сос от къри, и гъши дроб.

От самото начало Оливия Максън бе настояла да няма простащини.

Тревогата й бе разсеяна от самоуверения млад мъж до масичката с компютърния модел на предстоящата сватба, сега разгръщаща се като нещо отминало върху мониторите в Диспечерския център на АУП, а там бе монтирано оборудване, с което да бъде възпроизведен и анализиран компютърният модел. Мъжът натисна бутона и се прехвърли на друг от шейсетте видеоекрана.

Върху него — след като още несъстоялото се събитие вече бе приключило — завеждащият светските новини в един медиен конгломерат отговаряше на въпроси, които още не бяха зададени.

— Нямаше нищо просташко — обясняваше той още преди да е присъствал. — Бях на сватбата. Според мен беше фантастична.

След като страховете й временно бяха разсеяни от тази вдъхваща спокойствие демонстрация на онова, което неминуемо щеше да се случи, Оливия Максън стисна ръката на Йосарян в израз на възвърнато доверие и затърси нова цигара, докато гасеше фаса на още недопушената. Дребничка, мургава, сбръчкана, усмихната и модно изпосталяла, на нея не й бе до смях след непредвиденото оттегляне на Франсес Бийч, отказала се от дейно сътрудничество, защото мъжът й бе получил тежък удар, така че на Оливия й се налагаше да разчита на Джон Йосарян много повече, отколкото би желала, а с него никога не се чувстваше особено сигурна. Франсес си стоеше главно вкъщи, при Патрик, и бе забранила всякакви случайни посещения.

Оборудването в остъкления Диспечерски център в южното крило на автогарата, между първия и втория етаж, бе собственост на агенцията за недвижими имоти на Гафни, а жизнерадостният млад компютърен специалист, който сега обясняваше само и единствено на Йосарян, Гафни и Оливия Максън, бе негов служител. Беше се представил като Уорън Хакър. Виненочервената вратовръзка на Гафни бе завързана на голям възел. Раменете на камгарното му сако днес бяха с дебели подплънки.

Кристофър Максън отсъстваше, жена му му беше казала, че няма нужда от него. Майлоу, отегчен от повторението на събитието, което се случваше в бъдещето, се мотаеше отвън на терасата по протежение на сградата. Не му беше особено приятно, че е толкова близо до травеститите при парапета горе, които зяпаха с порочно блеснали очи хората долу, значи и него, и затова слезе с ескалатора на първия етаж, за да изчака Йосарян, с когото да обиколят автогарата, тъй като сега всички бяха получили разрешение да се разхождат на воля, а някои от семейството му смятаха, че не е зле да огледа. Приходите от самолета вече му бяха в кърпа вързани и в ума му се мержелееха небостъргачи. Харесваше своята сграда „М и М“ и искаше още. Освен това бе озадачен от още една загадка, която не му даваше мира: на един екран горе той объркан се наблюдаваше как с бяла папийонка и фрак държи на сватбата кратко слово, което още не бе виждал, после танцува с тъмнокосата Оливия Максън, с която току-що се бе запознал, а и не умееше да танцува. Не беше сигурен къде във времето се намира.

Преди да слезе долу, бе дръпнал Йосарян навън, за да разменят няколко думи насаме.

— Какъв е скапаният проблем със скапания хайвер? — попита разсеяно.

— Не са парите — уведоми го Йосарян. — Става дума за скапаната риба. Но вече смятат, че са уловили достатъчно.

— Слава Богу — каза Оливия, щом пак научи новината.

В светския архив на музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ имаше прецеденти на звездни мигове и повратни събития, с които трябваше да се мерят и да ги ударят в земята. Случаят Майндърбайндър — Максън щеше да засенчи всички останали. Макар и в рецесия, страната не си знаеше парите. Дори при тази бедност имаше простор за голямо разточителство.

Въпреки че беше пролет, наетият цветар бе окичил осемдесет коледни елхи в петте банкетни зали и ги бе обградил с хиляди вази с бели нарциси. Имаше две места за дансинги и естради за оркестрите на първия и втория етаж в южното крило и едно място на първия етаж в северното крило. Още от ранен следобед входовете откъм Осмо и Девето авеню и второстепенните, по-уединени входове откъм страничните улици бяха ярко осветени. Зад тъмните огледални стъкла на прозорците върху главната фасада, разпростряла се между цели три пресечки, човек имаше усещането, че слънчевата светлина е грейнала върху стъклописи. Движещите се автобуси, които се виждаха през прозорците, бяха аплодирани като остроумно подобие на истинския живот. С не по-малък възторг бе посрещната напълно правдоподобната миризма на изгоряло дизелово гориво, която от време на време се просмукваше през естествените облаци от парфюмите на жените, и през благовонията, вдухвани по централната вентилационна система. Всички по-малки фирми за организиране на празненства, за доставка на цветя и за други услуги, сключили договори с фирмата за организиране на тържества към „М и М“, бяха помолени да подпишат поверителни анекси с отдел „Поръчкови убийства“ към „М и М“, а секретността на тези поверителни анекси бе широко огласена.

Първият етаж в северното крило, отделен от южното с улица, която младоженката и нейната процесия трябваше да прекосят, бе превърнат в параклис и изискана банкетна зала. Заради ремонта се бе наложило да преместят масивните стълбища, водещи към долния етаж, заедно с информационната кабина и огромната скулптура от движещи се цветни топки, които заемаха по-голямата част от етажа. Стълбите, кабината и скулптурата бяха изложени под временен навес в музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, там, където обикновено се намираше Голямата зала, привлякоха много посетители и получиха добри отзиви от критиците. Голямата зала на музея пък бе пренесена в автогарата — бе наета за случая срещу десет милиона долара. Демонтирането на стълбите и скулптурата в северното крило освободи пространство за столове и редици от пейки от орехово дърво, както и за Храма на Дендур, преместен временно за вечерта от същия музей на изобразителното изкуство „Метрополитън“ след мирното прилагане на доста убедителен натиск и на сума от още десет милиона. Именно в северното крило на АУП хората, които сега наблюдаваха в Диспечерския център, скоро щяха да видят на живо сватбената церемония. В същото крило бе оставено място и за малка централна маса, предназначена за главните участници в церемонията и техните двама гости от Белия дом, както и за шест кръгли маси, всяка от които за по десет души, най-тясно свързани с официалната част на програмата и с техни високопреосвещенства на продълговатата маса пред колоните на Храма. Олтарът вътре в Храма на Дендур бе окичен с цветя и големи запалени свещници.

За посрещане и изпращане на гостите бяха доставени един милион и сто и двайсет хиляди лалета. Из всичките пет банкетни зали бяха спуснати множество най-разнообразни приказно красиви полилеи от различни епохи, украсени с кичести върбови клонки. Към клонките бяха прибавени снопове рафия, по всички клонки на осемдесетте коледни елхи блещукаха светлинки. Навсякъде изобилстваха възхитителни гоблени вместо покривки, множества примигващи свещи, старинни клетки, пълни с живи птици, редки книги и сребърни прибори от различни векове. Букети летни богородички в две хиляди и двеста малайски вази покрай всички входове на основните зали на автогарата превръщаха тази половина от южното крило на първия етаж на АУП в мъничък Версай с хиляди трептящи светлинки в пръстените съдове, създаващи впечатление за милиони свещи. Зад сто и четири витрини покрай стените на всички банкетни зали стояха живи актьори, заели пози и погълнати от дейности, характерни за джебчиите, проститутките, наркопласьорите, децата, избягали от къщи, просяците, наркоманите и другите клетници, които обикновено населяваха автогарата. На магазините в нея, все още оцеляващи с някаква печалба, бе платено да работят цяла нощ, за да засилят самобитността на обстановката и декора, и в промеждутъците мнозина от гостите с удоволствие отиваха да си напазаруват едно-друго. Шейсет и една двойки красиви момичета — еднояйчни близначки, всички, които можеха да бъдат открити по света за целта — позираха като морски сирени в петдесетина изкуствени езера и шадравани, а трийсет и осем двойки момчета — също еднояйчни близнаци — изпълняваха ролята на вестоносци и знаменосци и отвръщаха шеговито на всички въпроси.

Разпоредители от Управлението на пристанището в червени куртки стояха на пост и даваха сведения и напътствия. Въздушният транспортен център на автогарата работеше, за да осигури превоз до трите главни градски летища на гостите, хукнали направо от пищното празненство Майндърбайндър — Максън към други пищни празненства в Мароко и Венеция, към музикалните фестивали в Залцбург и Байройт, към изложението на цветята в Челси или тенистурнира Уимбълдън в Англия.

Обиграни кадровици се бяха погрижили чрез ситото на тежки събеседвания да подберат само възпитани фотомодели и трагици от добри семейства, с дипломи от добри университети, за да им възложат ролите на мъжките и женските проститутки и на другите бедни, пропаднали обитатели на автогарата, които обикновено живееха и си вадеха хляба тук, а те се вживяха в образите с такова всеотдайно чувство за хумор, с такъв трогателен ентусиазъм към доброто чисто развлечение, че спечелиха сърцата на многобройната публика. Към края на празненството, както виждаха и хората, наблюдаващи видеоекраните, актьорите се сляха с гостите, както бяха с костюмите и с измислените си поприща, и това бе още едно нововъведение, допринесло много за всеобщото веселие.

Други актьори и актриси, и модели — мъже и жени, се бяха дегизирали така, че да приличат на образи от прочути картини и филми и се разхождаха из галериите, като заемаха позите, характерни за превъплътяваните персонажи. Имаше няколко Мерилин Монро, един-двама Марлон Брандо, които играеха Стенли Ковалски, тук-там по някой Хъмфри Богарт, двама умиращи Дантоновци и най-малко две Мона Лизи, които всички познаха. Сервитьорите бяха облечени в широки бели блузи и везани туники от различни епохи. Салонът за залагания на конни надбягвания и ресторант „Арби“ на втория етаж, както и ресторант и бар „Линди“ долу бяха преустроени така, че да наподобяват фламандски странноприемници от седемнайсети век с антикварни предмети и мебели от епохата, та атмосферата да е автентична. В една от тези възстановени живи картини с цигара вместо лула участваше слаб мъж с млечнобяла кожа, розови очи и огненочервена коса, който оглеждаше с хитър поглед всичко наоколо. Беше обут в баварски кожени панталони, носеше туристически бастун и зелена раница и Йосарян, който почти бе сигурен, че го е виждал някъде, не можеше да реши дали той е тук по работа, или е прибавен към декора. Имаше няколко автопортрета на Рембранд и един на Джейн Аврил. Но нямаше нито един Исус Христос.

След вечеря гостите щяха да могат да танцуват или да се разхождат край гръцките и римските антики, да си купят хляб „Зароу“ от хлебопекарница „Зароу“, бонбони „Фани Фармър“, билети от лотарията на щата Ню Йорк, да надзърнат в обущарница „Драгоу“ или в някое от кафенетата „Тропика Джус“, където пирамидите от портокали бяха украсени в стил Френска директория, с гирлянди, розетки и лентички. Мнозина не бяха виждали дотогава пирамиди от портокали. Подносите в средата на масите за вечеря бяха с позлатени листа от магнолия и пролетни клонки, а отвесните колони, които крепяха Диспечерския център, изглеждаха величествени с водопадите сребриста светлина, с шадраваните, изригващи бели струи, и с множеството вдигнати знамена на корпорации, които наподобяваха корабни флагове и вимпели и се вееха, и плющяха на изкуствения ветрец. Една от залите с изход към автобусите, поемащи на запад, към Кеноша, щата Уисконсин, и на север, към Северния полюс, бе украсена в стил Гръцки ренесанс, с италиански гоблени, японски фенери, средновековни доспехи и ламперия от резбовано орехово дърво, взета от някакъв френски замък. Срещу нея имаше друга галерия към заминаващите автобуси, обзаведена с мебели от времето на Регентството, с издути кретонени възглавнички и махагонови маси и столове, сложени зад портата от ковано желязо на средновековен дворец. Вътрешният двор в стил Чарлс Енгелхард, също нает от музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, грееше в розови и златисти светлини и бе окичен с петдесет хиляди френски рози и горе-долу толкова топнати в златен бронз листа от магнолия, имаше и дансинг, нарисуван ръчно само за тази вечер с палячовски ромбове в зелено, жълто, червено и черно.

Четирийсет и седем души от протокола на „Международни връзки“ бяха помогнали в тънката работа по подреждане на местата за сядане и бяха направили всичко възможно три хиляди и петстотинте гости да бъдат настанени правилно, макар и невинаги според предпочитанията им. В крайна сметка основните нападки срещу разпределението на местата се свеждаха до това, че мнозина от три хиляди и петстотинте души останаха недоволни и ядосани, но пък донякъде бяха възмездени благодарение на факта, че и у други е проличало разочарование.

Нямаше централна маса освен привилегированата маса при Храма на Дендур в северното крило, отредена за младоженците и, разбира се, за президента и неговата първа дама, както и за Нудълс Кук, който вече се бе настанил и чакаше.

Първата дама бе пристигнала рано, за да събира автографи от знаменитости.

— Къде ли се бави президентът? — рече Оливия Максън и се огледа нетърпеливо. — Защо не идва?

Някои знаеха, че ще дойде в АУП със специален експресен влак направо от секретната подземна гара на БАССОП във Вашингтон. Той, разбира се, щеше да се появи в последния момент, за да помаха с широка усмивка и да се ръкува с неколцина души, а после да предаде булката на младоженеца и да заеме мястото си до М 2 като негов шафер. Това беше още едно нововъведение във венчавката и вероятно щеше да се превърне в изискване при бракосъчетанията, може би дори и за кралски родове с вековни традиции.

Всички останали маси бяха кръгли, та никой да не изпъква, а столовете бяха демократично еднакви, което биеше на очи. На всяка от останалите триста четирийсет и четири кръгли маси извън северното крило трябваше да седи някой важен общественик и по един мултимилионер или жена, омъжена за такъв. Мултимилионерите не бяха особено щастливи, защото всички до един биха предпочели съседството на самия президент или в най-лошия случай на някого от осмината поканени милиардери, които отлично схващаха своите метафорични измерения на божества, трофеи, вдъхновение и украса. Същата седмица неколцина от милиардерите бяха купили хотели в Манхатън, колкото да има къде да вдигнат купон с приятели.

Кардиналът бе настоял президентът или губернаторът и кметът, собственикът на един от най-големите столични вестници или поне двама от осмината милиардери и един носител на Нобелова награда по физика да приемат правата вяра. Вместо тях Йосарян му даде Денис Тиймър, който да му обясни истината за биологичния живот, един издател на вестник и един мрачен мултимилионер, който се бе надявал на място тет-а-тет с някой милиардер. Разположи ги на маса с добър изглед към булката от страната на Девето авеню в южното крило, недалеч от полицейския участък и масата на Лари Макбрайд и новата му съпруга, Майкъл Йосарян и старата му приятелка Марлин, между магазина за спортно дамско бельо пред входа на полицейския участък и магазина за ядки „Джо-Ан“. Макмахън също бе тук, беше излязъл от килията си, за да почете Макбрайд и новата му госпожа, и защото бе дежурен, беше с униформата на капитан от полицията вместо със смокинг.

Макбрайд чакаше на опашка за президентска похвала заради майсторското постижение да намери място за триста петдесет и едната маси за три хиляди и петстотинте най-близки приятели на Регина и Майлоу Майндърбайндър и Оливия и Кристофър Максън, които нямаха близки приятели и не желаеха да имат, и за Храма на Дендур и другите величествени съоръжения в петте бляскави зали, а също и за дансингите и естрадите за оркестрите. Отговаряше и за координацията в действията на други в области, където нямаше опит.

Изключително важна в цялата подготовка бе необходимостта да се осигури път за сватбеното шествие, което от страната на Девето авеню откъм южното крило да се придвижи чак до страната откъм Осмо авеню при дрогерия „Уолгрийн“, където да завие на север през изходите, за да пресече Четирийсет и първа улица, сега покрита с навес, и да навлезе в параклиса и салона в северното крило, откъдето да стигне при олтара, издигнат в Храма на Дендур. Храмът на Дендур, Градината на Блументал, Дворът на Енгелхард и Голямата зала от прочутия музей за изобразително изкуство „Метрополитън“, четирите свещени пространства в музея, използвани за празненства, светски сбирки и представяне на различни творби, бяха пренесени за вечерта в автогарата и бяха разположени така, че осигуряваха на всички гости техен собствен знаменит паметник с история в славното светско обслужване.

Макбрайд бе замислил нещата така, че всички гости да зърнат поне за малко булката и нейното обкръжение, докато те се изкачват с ескалатора от нивото на метрото откъм Девето авеню и тържествено се придвижват към Осмо авеню, за да влязат накрая в северното крило. Този доста дълъг маршрут даде възможност за необикновена музикална програма, която да прослави събитието като неповторимо. Йосарян слушаше с удивление първите познати звуци.

Сватбеното тържество бе открито с прелюд към операта „Нюрнбергските майстори певци“.

Именно под съпровода на първите резки ликуващи акорди Йосарян видя как в горния край на ескалатора булката се появява, сякаш се възнася над хоризонта. Музиката, достатъчно продължителна, за да оглася целия път на шествието, бе ръкопляскащо съвършена с жизнерадостното си настроение. Шаферките, носещи цветята, и шаферите, носещи пръстените, бяха особено въодушевени и съвсем се развихриха от ускоряващото се и променливо темпо на музиката, когато зазвуча „Танцът на чираците“, който да запълни двете минути и шест секунди, докато краят на сватбената процесия завие по галерията към страничния изход на северното крило. Там, след като младоженката направи обиколката отвън и пресече улицата, за да влезе в северното крило, музиката бе сменена и екна тържествено оркестрово изпълнение на „Хвалебствена песен“ от същата опера на Вагнер, завършило с тих трепкащ звук, когато булката влезе в параклиса и накрая спря пред кардинала, един равин реформист и шестима други висши духовни сановници от различни вероизповедания, които чакаха с младоженеца и най-личните си спътници. Докато звучеше благословията, музиката заглъхна, рефрените на дуета „Чудна нощ“ от „Тристан“ зазвучаха като фон и кардиналът се опита да не обръща внимание, че музиката е едновременно и божествена, и сластна, а равинът се опита да забрави, че е написана от Вагнер. В тази част на венчавката честитите млади бяха обявени девет пъти за мъж и жена от осемте духовници и от Нудълс Кук, който все още заместваше закъснелия президент. Когато младоженците се дръпнаха от олтара за целомъдрена целувка, преди да се отправят към дансинга, Хакър оповести още преди музиката да е гръмнала, че са подбрали възвишената мелодия от последните тактове на „Залеза на боговете“ със задушевните възвишени напеви от темата „Изкупление чрез любов“.

— Позната ли ви е? — попита Хакър.

— Позната ми е — отвърна Йосарян, изненадан и изпълнен с възхищение, и се изкуши да засвирука заедно със спокойните цигулки и сънената медна секция, които вече се извисяваха и се разнежваха, за да подхванат божествения финал. — Тъкмо щях да я предложа.

— Наистина ли? — попита хлапакът Гафни и с един бутон прекъсна действието.

— Не, нямаше да я предложа — отметна се Йосарян още преди Гафни да е отговорил. — Но според мен е съвършена. Спокойна, нежна, мелодична, чувствена и безспорно съдържа кулминация и финал.

Не сподели лукавото си, отмъстително предчувствие, че на видеоекраните вижда друг „Залез на боговете“, че почти е настъпил залезът на всички хора, които наблюдава едва ли не замечтано и унесено по видеоекраните, включително неговият и на Франсес Бийч, с която се гледаше как танцува, а може би и на Мелиса, на Макбрайд и новата му жена, на младоженката и М 2.

— На твоите гости ще им хареса, Оливия. Ще излязат на дансинга, тананикайки си мотива от „Залеза на боговете“.

— Не, господине — поправи го самодоволно снизходителният младеж. — В никакъв случай. Ще предложим нещо по-добро, когато се пръснат. Само почакайте да чуете.

Гафни кимна.

— Ти май каза, че вече си го чувал.

— Детски хор — поясни компютърният специалист. — Докато Вагнер затихва, тихо като фон пускаме детски хор, който непрекъснато ще се усилва — повечето хора никога не са го чували. Ангелски е. И точно когато е най-вълнуващ, най-неочаквано включваме мюзикъл, хор с музикален смях, за да наложим новото настроение, с което искаме да мине остатъкът от вечерта. Това е хор на смеещи се мъже, който ще заглуши и ще удави децата, и готово. И двата хора са от един германски композитор, казва се Адриан Леверкюн. Чували ли сте за него?

— Чувал съм — отвърна предпазливо Йосарян — изпитваше странното чувство, че отново се носи напред-назад във времето. — Той е герой от един роман — добави подло той.

— Не знаех — рече младият Хакър. — Значи знаете колко велик е бил. И двата хора са от неговата кантата, наречена „Плачът на Фауст“, но не е нужно да го съобщаваме.

— Добре сте решили — тросна се Йосарян. — Защото не са оттам. Те са от ораторията му „Апокалипсис“.

Компютърният специалист му се усмихна със съжаление.

— Господин Гафни?

— Той греши, Хакър — отвърна Джери Гафни и сви рамене, сякаш се извиняваше любезно на Йосарян. — Йо-Йо, непрекъснато повтаряш тази грешка. Не са от „Апокалипсис“. От „Плачът на Фауст“ са.

— По дяволите, Гафни, пак грешиш. Оставаше и да не знам. Близо петнайсет години обмислям роман по тази творба.

— Колко странно, Йо-Йо. Но едва ли си го обмислял сериозно и едва ли романът ще бъде сериозен.

— Престани с това „Йо-Йо“, Гафни. И стига си спорил. Направил съм справките.

— Смятал си да натикаш Томас Ман и Леверкюн в едни и същи сцени, нали? И да представиш Густав Ашенбах наред с Леверкюн като един от неговите съвременници? На това ли му викаш справки?

— Кой е Густав Ашенбах? — попита Хакър.

— Един покойник във Венеция, Уорън.

— Господа, мога лесно да реша спора ви тук на моя компютър. Изчакайте три десетхилядни от секундата. Така, вижте сега. Ето, господин Йосарян, „Плачът на Фауст“. Вие грешите.

— Компютърът ви греши.

— Йо-Йо — рече Гафни, — това е модел. Не може да греши. Карай нататък със сватбата. Дай да видя как е продължила.

Върху най-големите екрани слънцето стана черно, луната стана кървава, а корабите в реките и пристанището се преобърнаха.

— Уорън, стига си си играл.

Гафни бе недоволен.

— Не съм виновен, Джери. Честна дума. Непрекъснато го изтривам. А то непрекъснато се появява отново. Ето, започваме.

Йосарян видя, че музиката на Леверкюн пасва чудесно. Докато глъхнещите съзвучия в края на „Залеза на боговете“ наближаваха финала, неусетно се прокрадна нежен детски хор, който Йосарян не помнеше да е чувал — в началото като полъх, като загатване, сетне постепенно набра мощ, за да гръмне като неземно предчувствие, тъжно и сърцераздирателно. После, когато сладостното, горестно и печално предзнаменование стана почти непоносимо, най-неочаквано се разразиха раздиращите, непознати глухи гами на безмилостни мъжки гласове, екнали в хор от жесток смях, от смях, смях, смях и това отприщи у присъстващите смаяно облекчение и огромно нарастващо веселие. Публиката бързо се присъедини със свой смях към дивашкия какофоничен порой от безгрижно ликуване, гръмнало от високоговорителите, които бяха навсякъде, и празничното настроение на галавечерята бе на път да се отприщи радостно с ядене, пиене, музика, с още по-остроумни демонстрации и естетически лакомства.

Стъписан, Йосарян видя, че е там и също се смее. Свъси се неодобрително на себе си, а Оливия Максън, застанала до него в Диспечерския център, се видя как се смее с Йосарян в параклиса в северното крило и каза, че било божествено. Сега Йосарян изглеждаше разкаян и на двете места. Мръщеше се и тук, и там, раздразнен и отчужден. Взрян в това бъдеще, Йосарян бе като хипнотизиран, когато се видя с бяла папийонка и фрак — никога през живота си не бе носил бяла папийонка и фрак, облеклото, препоръчано на всички мъже от елитното общество на привилегированите в северното крило. Скоро вече танцуваше непохватно полка с Франсес Бийч, а след това последователно с Мелиса, младоженката и Оливия. Онова, което често го дразнеше в самия него, спомни си той, докато се гледаше на екрана смълчан, примирен и галантен на сватбата, която му предстоеше, бе, че ако трябва да е откровен, всъщност не мрази Майлоу Майндърбайндър и никога не го е мразел, всъщност смята Кристофър Максън за симпатичен и безкористен, а Оливия Максън, макар и банална и повтаряща се, за досадна само когато изразява категорично становище. Вярваше, макар и отвлечено, че би трябвало да се срамува, имаше и друга отвлечена мисъл — че би трябвало още повече да се срамува, задето не се срамува.

Настаниха го с Мелиса и Франсес Бийч на маса, достатъчно близо, за да си говори с Майндърбайндърови и Максънови, край Нудълс Кук и първата дама, които чакаха да дойде президентът. Столът, запазен за Нудълс на съседната масата, бе празен. Анджела, която ужасно искаше да дойде, не бе тук, защото Франсес Бийч не искаше за нищо на света да я допуска.

— Не ми е приятно, че се чувствам по този начин — призна му Франсес. — Но просто не мога да го преодолея. Бог ми е свидетел, че и аз съм го правила, и то неведнъж. И с Патрик съм го правила.

Докато танцуваше с Франсес — бе съхранил към нея онова особено взаимно приятелство, което някои биха нарекли любов — усещаше само кокали, гръден кош, лакти и лопатки, никаква плътска тръпка, и му бе неловко да я държи. Докато танцуваше все така недодялано с бременната Мелиса, чието състояние, инат и нерешителност сега го вълнуваха и го докарваха до почти постоянно настървение, той се възбуди още от първия допир с корема й под морскозелената рокля и закопня да я отведе още веднъж в някоя спалня. Взря се пак в този корем, за да види дали не е станал още по-заоблен и дали Мелиса вече е взела мерки, за да си възвърне предишния вид. Гафни го наблюдаваше насмешливо, сякаш отново четеше мислите му. На сватбата Франсес Бийч надуши, че отношението му се е променило, и печално се замисли върху своите тъжни житейски истини.

— Нещастни сме от самите себе си, когато сме млади, нещастни сме от самите себе си, когато сме стари, а онези измежду нас, които отказват да са нещастни, са отвратително нагли.

— Страхотен разговор пускаш — войнствено каза Йосарян на Хакър.

— И на мен ми харесва. Взех го от господин Гафни. Звучи доста правдоподобно.

— Така и трябва. — Йосарян изгледа намусено Гафни. — Ние с нея вече сме водили този разговор.

— Знам — рече Гафни.

— И аз така си помислих, гадняр такъв — отвърна Йосарян, без да се ядосва. — Извинявай, Оливия. Ние така си говорим. Продължаваш да ме следиш, Гафни. Защо?

— Не мога да се спра, Йосарян. Това ми е работата, нали знаеш. Аз не произвеждам сведения. Само ги събирам. Нямам никаква вина, че, както личи, знам всичко.

— Какво ще стане с Патрик Бийч? Състоянието му не се подобрява.

— О, Господи — потръпна Оливия.

— Мисля, че ще умре — отговори Гафни.

— Преди моята сватба ли?

— След нея, госпожо Максън. Йо-Йо, бих казал същото и за теб. И за всеки друг.

— И за себе си ли?

— Разбира се. Защо не?

— Ти да не си Бог?

— Занимавам се с недвижими имоти. Бог не е ли мъртъв? Аз изглеждам ли мъртъв? Между другото, Йосарян, и аз мисля да напиша книга.

— За недвижимите имоти ли?

— Не, роман. Защо не ми помогнеш? Ще започна от шестия ден на сътворението. Ще ти разкажа по-късно.

— По-късно ще бъда зает.

— Имаш време. Ще се срещаш с годеницата си чак след два часа.

— Пак ли се жениш?

Оливия изглеждаше доволна.

— Не — каза Йосарян. — И нямам годеница.

— А, има — рече Гафни.

— Не му обръщай внимание.

— Още не знае какво прави. Но аз знам. Хайде, карай нататък със сватбата, Уорън.

— Още не е дошъл — докладва Хакър озадачен — и никой не знае защо.

Дотук нямаше засечки, ако не се брои отсъствието на президента.

Макбрайд се грижеше предано и неуморно за паркинга и координираше прииждането на автомобилите с пристигането и заминаването на градските и междуградските автобуси, като насочваше повечето към рампите и входовете на третия и четвъртия етаж. Хиляда и осемдесетте клетки в гаражите горе осигуряваха места за повечето от близо хиляда седемстотин седемдесет и петте лимузини, които очакваха да пристигнат. Повечето бяха черни, останалите — перленосиви. Другите коли биваха отклонявани към паркинга отвъд булеварда, където по тротоара в редица се бяха строили продавачи на шиш кебап и фъстъци, имаше и множество сандъчета на весели стари ваксаджии, чернокожи и мулати, които понякога прекарваха благоуханните нощи в сън под плажните си чадъри. Използваха мивките и тоалетните в автогарата, като пренебрегваха безсмъртната творба на Майкъл Йосарян, категорично забраняваща „пушенето, безцелното шляене, бръсненето, къпането, прането, просията, проституцията“, оралния секс и чукането. Окаяните улични сцени бяха забавни на мнозина, които прекосяваха булеварда, за да влязат под навеса от метал и тъмно стъкло, разпрострял се между двете пресечки, тъй като предполагаха, че са разигравани специално за тях.

Подстъпите откъм всички улици около епохалното събитие бяха завзети от фотографи, сякаш сградата бе под обсада, от чужди държави бяха пристигнали журналисти. На акредитираните бяха издадени общо седем хиляди двеста и три пропуска. Това бе рекорд за американска сватба. Четирийсет и шестима собственици на чуждестранни издания бяха дошли като гости.

Поканите за галасъбитието бяха разпратени в пликове, твърди и квадратни, защото бяха върху платина, и единствено Са̀ми Сингър от първоначалния списък от три хиляди и петстотин поканени бе отказал да дойде с учтивото извинение, че вече е обещал да пътува до Австралия. Са̀ми Сингър се бе издигнал в очите на Йосарян както никога досега. Тайните агенти Раул и Боб с морковената коса и жените им бяха подръка и като телохранители, и като гости. Йосарян нарочно ги бе заточил на забутани маси далеч един от друг, а сега, изпълнен с възмущение и изненада, видя на предстоящата сватба, която точно в този момент бе в разгара си, че въпреки всичко и двамата са се разположили направо на неговата маса в самата светая светих на северното крило, съвсем наблизо, за да го държат под око и същевременно да наблюдават грандиозното зрелище, в което участваха и те. На масата му заедно с жена си се бе наместил и Джери Гафни, който пък изобщо не бе поканен. Някой някъде бе отменил разпорежданията, без да го уведоми.

Както се и очакваше, задръстванията на лимузините започнаха по-рано, отколкото се очакваше. Още нямаше 18:00, а мнозина пристигнаха, защото не искаха да пропилеят възможността да бъдат снимани, преди да заприиждат тълпите по-важни личности. И мнозина измежду първите, сред които бе и първата дама, изгаряха от нетърпение да огледат всичко най-внимателно.

Това бе истински празник за издателите на модни списания.

Жените бяха предварително подпомогнати от възванието на Оливия Максън „никоя рокля да не е прекалено официална“. Бяха благодарни и за кратката информация на водещите модни стилисти за тенденциите в предстоящите им колекции. Резултатът бе невероятна феерия от дрехи, последна дума на модата, уловени от камерата с изключителен блясък — дамите участваха със самочувствие и като зрителки, и като зрелище. Многобройните вкусове в модата бяха представени от близо двете хиляди жени и на никоя не липсваше стил.

Бяха облечени в какво ли не — от строго официални тоалети до бални рокли, и пристигаха сред блажения пъстроцветен блясък на непоръбения лен на тънички златисти ивици и на нанизите индийски мъниста в бледи тонове, от слоновата кост до прасковеножълтото и морскозеленото. Леопардовата кожа бе предпочитан десен за шифонените поли, за тънките муселинени рокли с фестони на ресни и копринените сака. Имаше жени с дълги вечерни рокли, на които бе неописуемо приятно, че и много други жени са с дълги вечерни рокли, особено с тоалети с нежно везмо върху бледа шумоляща коприна. И късите поли бяха от преливащ се шифон. Саката бяха от розов, оранжев и зеленикавожълт атлаз и бяха с изкуствени брилянти вместо с пайети, широките черни поли point d’esprit разголваха коленете отпред и се спускаха отзад до пода, а най-дръзките, предвидили събитието най-точно, се гордееха особено много със сексапилните си вечерни тоалети от жарсе в приглушени тонове.

След шампанското, хайвера и коктейлите, доста преди да се появят младоженката и М 2, светлините във всички крила на автогарата бяха намалени като за свещенодействие и всички насядаха около някоя от петте естради, за да послушат млада талантлива цигуларка на възрастта на Мидори и четирите й клонинга, които засвириха на всяка естрада капричиа на Паганини. Бе невъзможно да различиш майсторката от клонингите, а и нямаше обявени награди за правилен отговор. Кристофър и Оливия Максън можеха да бъдат видени от плът и кръв, а също увеличени върху телевизионните екрани от вътрешната система, големи колкото в кината. Бяха на първия ред в далечния десен край на първия етаж в северното крило и всички гости там, а и навсякъде другаде, най-неочаквано забелязаха, че един самотен прожектор е насочен право към Оливия, която седеше със скръстени ръце и с израз на овладян възторг върху прочутото лице. Хората в Диспечерския център можеха да видят върху екраните, които проблясваха по вестникарските будки, че тя вече е описана в последния бъдещ брой на „Ю Ес Нюз енд Уърлд Рипорт“ като „кралица на новото общество“. А както виждаха по вестникарските будки на автогарата, отворени специално за тях, „Тайм Уикли Нюзмагазин“ щеше да напише, че „Оливия Максън е повелителка на новия обществен ред, а автогарата е нейният дворец“.

Фантастичната същност на сватбата, събрала две семейства на милиардери, бе подчертана и от шествие със свещи в стилно бяло на бял фон, в което роклите на десетките жени и млади момичета от свитата на булката бяха дело на дизайнера Арнолд Скаази. Самата младоженка бе в млечнобяла рокля от тафта, изящно извезана със сърма, с деветметров шлейф. Тюленото й було бе прихванато с тиара, украсена с диаманти и перли. Главна шаферка й бе бивша Мис Вселена, с която не се познаваха. Булката имаше двайсет кестеняви и четирийсет лененоруси компаньонки, по-високи и по-прелестни от нея сред нейния антураж от шаферки, всички пременени в млечнобяло моаре, напръскано със златисто. Сто и двайсет деца под дванайсет години, събрани от приятели и роднини на двете семейства, бяха облечени като шаферки, носещи цветята, и шафери, носещи пръстените. Майката на младоженеца, Регина Майндърбайндър, бе нервна в бежовия тоалет, изработен от моделиер, докато Оливия Максън, в прасковеножълт атлаз с волани, извезани с десетки хиляди ситни бисери, бе направо зашеметяваща с огромните си тъмни очи и чип нос и с искрящите едри овални смарагди, които красяха бялата й шийка.

Антуражът на булката се уедини в багажното отделение на автобусна фирма „Грейхаунд“ на нивото на метрото. Там мълчаливото момиче и цялата й свита, състояща се от нейната Мис Вселена, шейсет прелестни шаферки и сто и двайсет момичета, носещи цветята, и момчета, носещи пръстените, бяха изкъпани, сресани и всячески подготвени от лични модисти и гримьори за епохалното събитие. В уреченото време всички заеха местата си в дълги редици в началото на двата успоредни ескалатора и след музикален знак, премерен до стотна от секундата, започнаха да се качват на издигащите се стъпала, които да ги откарат горе, при изпълнената с очакване тълпа. На първия етаж от южното крило възкачването им бе оповестено от тържествен, сгряващ душата фанфар, подел властните Вагнерови акорди, и младоженката, хванала под ръка далечния си вуйчо Кристофър Максън, се появи, за да приеме церемониалния поздрав от почтителни аплодисменти, разнесъл се откъм хората, които първи ги зърнаха от масите пред полицейския участък, при магазина за спортно дамско бельо и магазина за ядки „Джо-Ан“.

Под звуците на прелюдията към „Нюрнбергските майстори певци“ и „Танца на чираците“ младоженката и Кристофър Максън за всеобщо облекчение поведоха безпогрешно останалите сто осемдесет и един души през центъра на южното крило към дрогерия „Уолгрийн“ и завоя към изхода за улицата, а оттам навън, където движението на коли и пешеходци бе отклонено — дори автобусите бяха с променен маршрут — а после под съпровода на сантиментално оркестрово изпълнение на „Хвалебствена песен“ влязоха в северното крило и накрая в олтара на Храма на Дендур.

След като обредът бе изпълнен и отзвучаха интермедията на Леверкюн от жални детски песнопения и отвратителният смях от „Апокалипсис“ — наистина беше „Апокалипсис“, колкото и Гафни вироглаво да твърдеше обратното — многобройните пространства, превърнати в банкетни зали, бяха огласени от тиха музика. Последваха по-спокойни едновремешни танци, докато хората намерят местата си и се подготвят за първата вечеря — втората бе замислена като страхотна изненада! Три хиляди и петстотинте близки приятели на Майндърбайндърови и Максънови се носеха и въртяха под съпровода на балади между отделните блюда: варена сьомга със сос с шампанско, блюдо с три вида месо — телешко, агнешко и пилешко, ечемик със свинско по италиански и ранни зеленчуци. Вината към основното ястие бяха „Кордон Шарльоман Латур“, реколта 1986 година и „Луи Рьодерер Кристал Шампан“, реколта 1978 година.

Музиката звучеше на части от по двайсет минути. В десетминутните почивки музикантите от всяка група се прехвърляха с жизнерадостно изпълнение на друга естрада в петте различни зали, за да свирят пред различна публика. Придвижваха се в индийска нишка нагоре и надолу с ескалаторите, без да пропускат и звук, а и да пропуснеха, го забелязваха единствени те. Сервитьорите препускаха зад тях с тежки подноси и въртяха бедра и рамена в такт с музиката, а помощник-келнерите хвърчаха като фурии и чистеха безшумно, а после отнасяха на бегом огризките навън при гигантските боклукчийски камиони, строени на рампите, които, веднага щом се напълнеха, отпрашваха от паркинга между хладилните камиони, светкавично разтоварващи нови и нови лакомства. Неколцина старци на градус следваха неотлъчно музикантите нагоре и надолу по ескалаторите, танцуваха някакъв свой танц и припяваха някаква своя песен, която наричаха „хали гали“. Скоро оркестрите започнаха да свирят „хали гали“ всеки път, щом си сменяха местата. Сателитните видеоповторения на тази част от събитието ускориха темпото, за да се получи ефектът на нямото кино, където хората се движат неестествено бързо, и мнозина, които не познаваха Майлоу Майндърбайндър, го сбъркаха заради фрака, мустачките и измъчената усмивка с Чарли Чаплин.

Веднага след варената сьомгата със сос с шампанско, блюдото с три вида месо — телешко, агнешко и пилешко, ечемика със свинско по италиански и ранните зеленчуци, преди кафето и десерта на всяка маса се появиха по три купи със замразен шербет от портокали и манго, всички оформени като големия египетски сфинкс — с изключение на една, която бе с лицето на Майлоу Майндърбайндър, и на втора, която пък възпроизвеждаше лицето на Кристофър Максън до най-малките подробности, включително и незапалената пура. Третият египетски сфинкс — всички прибързано предположиха, че това е президентът — бе с непознато лице на мъж, за когото по-късно се установи, че е някой си Мортимър Саклър. Малцина още знаеха кой е Мортимър Саклър и тази уловка бе посрещната като поредната пиперлива шега на вечерта. Най-неочаквано женски глас оповести по високоговорителите:

— Всички пристигащи и заминаващи автобуси ще закъснеят поради задръстване на шосе номер три.

Множеството избухна в смях и пак изръкопляска.

Пируващите тълпи тъкмо се бяха укротили след тази весела шега, когато за тяхно стъписване и удоволствие започнаха да поднасят първото блюдо от следващата гощавка — втора вечеря, или вечеря изненада. Тя се състоеше от омари, следвани от бульон от фазан, следван от пъдпъдък, следван от варена круша с плънка от захарен памук. Тези ястия, обяви по уредбата възторженият глас на анонимния разпален церемониалмайстор, били „за сметка на домакините“. Тоест били предоставени безплатно на Максънови от родителите на младоженеца, Регина и Майлоу Майндърбайндър, които искали така да изразят своята обич към новата си снаха, неувяхващото си приятелство към нейните далечни вуйчо и вуйна, Кристофър и Оливия Максън, както и дълбоката си благодарност към всеки присъстващ, направил си труда да ги почете. След варената круша със захарния памук дойде време за краткото слово на Майлоу, все още ненаписано в момента, когато хората в Диспечерския център наблюдаваха как го произнася, и той изказа сковано благодарност към жена си:

— Имам прекрасна съпруга и ние много се обичаме. Никога не съм го правил по микрофон, но има само един начин да го изразя: Яху!

Повтори го още три пъти за още три видеокамери и микрофони и всеки път се препъваше в това „Яху!“. С валчесто лице, грейнало в усмивка, в своята реч Кристофър Максън бе много по-близо до темата.

— Майка ми непрекъснато повтаряше: „Не казвай на хората, че ги обичаш, показвай им го“. Това е моят начин да кажа „Обичам те“ на жена си Оливия, която тази вечер направи толкова много за икономиката. Всеки, който говори за рецесия… а бе няма рецесия.

На една отдалечена маса в южното крило кметът на Ню Йорк се изправи сред буря от аплодисменти, за да обяви, че Оливия и Кристофър Максън току-що са дарили десет милиона долара за автогарата, за да бъде изграден кухненски блок, който да обслужва бъдещи празненства, и още десет милиона на музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ заради щедростта му да съдейства и да предостави за случая Храма на Дендур, Градината на Блументал, Двора на Енгелхард и Голямата зала.

Оливия Максън скочи и заяви:

— Нищо чудно… след всичко това! Не съм виждала съпруга си толкова развълнуван, когато прави дарение на институция.

После се появи сватбената торта, над която месеци наред се бяха трудили легиони майстори сладкари и техните помощници от кафене „Къп Кейк“ само на една пряка от гарата, на Девето авеню и Трийсет и девета улица. Дотогавашните аплодисменти бледнееха пред спонтанния взрив от неудържим възторг, когато сватбената торта бе вкарана с подемник, а после свалена и покривалото бе смъкнато пред очите на ръкопляскащата публика в обширното пространство пред оркестъра в южното крило, по-точно пред „Au Bon Pain“, където по-рано бе имало насип и таванът беше висок. Тортата бе приказно творение от бита сметана, захарен памук, безброй глазури и меки блатове безтегловни маслени бишкоти, намазани със сладолед и шоколадов крем с аромат на ликьор, а размерите й бяха фантастични. Бе висока близо тринайсет метра, тежеше седемстотин и петдесет килограма и струваше един милион сто и седемнайсет хиляди долара.

Всички съжалиха, че няма как да бъде съхранена в музея за изобразително изкуство „Метрополитън“.

Младоженката не можеше да разреже такава торта, защото не бе достатъчно висока.

В спектакъл, подобаващ на случая, тортата бе разрязана от върха надолу от гимнастици и акробати в бели трика и розови елечета от цирк „Братя Ринглинг, Барнъм и Бейли“, който по онова време гостуваше в Медисън Скуеър Гардън, само на няколко преки. Бе поднесена в три хиляди и петстотин чинии, всяко парче бе украсено със захарен памук във формата на клонка. Порцелановите сервизи бяха марка „Споуд“ и скъпите английски чинии „Споуд“ бяха изхвърлени заедно с огризките, за да се пести време и да не се нарушава напрегнатият график на камионите за доставка и автобусите, които профучаваха напред-назад без произшествия. Тортата бе предостатъчна за три хиляди и петстотинте гости, от нея останаха четиристотин килограма, които бяха нарязани на блокчета и бързо бяха разпратени по приютите на евакуираните нещастници, за да бъдат погълнати, преди сладоледът и битата сметана да се стопят и развалят.

Лимузините и камионите за доставки и за отпадъци използваха половината от всичките четиристотин шейсет и пет входа на автогарата в точен синхрон с разписанията за пристигане и заминаване на четирийсетте автобусни фирми с техните две хиляди курса и двеста хиляди пътници на ден. Заминаващите можеха да пътуват безплатно, само и само да се махат по-бързо. Пристигащите биваха отпращани направо към подлезите, метрото, такситата и градските автобуси и също приличаха на предварително насочени движещи се частици, които участват в умна пантомима.

Можеше да се очаква, че президентът ще закъснее, за да избегне размяната на любезности с всичките три хиляди и петстотин, ако не и повече гости, но никой не бе очаквал, че ще се забави чак толкова, че да изтърве самата венчавка и началото и края на двете вечери. Неподготвен и без репетиции, Нудълс Кук от немай-къде зае мястото на шафера до младоженеца, пое булката от Кристофър Максън и я предаде на М 2. Криво-ляво се справи, но не изглеждаше президентски.

В Диспечерския център Йосарян се виждаше как с бяла папийонка и фрак наблюдава Нудълс Кук, който току поглежда все по-притеснено от своята маса към него, после към часовника си. Йосарян — едновременно на двете места в различни часове и в различни дни — започна да се върти и на двете места, не по-малко объркан. И на двете места чуваше как първата дама се оплаква на Нудълс Кук, че често не проумявала какво е намислил президентът. Най-после Йосарян разбра Нудълс Кук и също стана.

В билетния център на първия етаж в южното крило имаше творба на прочутия скулптор Джордж Сигъл: три човешки фигури на пътници от автобуси в естествен ръст, двама мъже и една жена, запътили се към рамка на врата. Йосарян знаеше, че посред нощ трите скулптури са подменени с трима въоръжени агенти на тайните служби, известни със своята твърдост и хладнокръвна безучастност. И тримата имаха скрити портативни радиостанции и цял ден слушаха, без да помръдват, сведенията от Вашингтон за местонахождението и приблизителното време на пристигане на най-видния гост.

Йосарян спря предпазливо до единия от двамата мъже, позиращ като статуя, и попита sotto voce:

— Къде е той, дявол го взел?

— Отде да знам, дявол го взел? — отвърна онзи, едва помръдвайки устни. — Питай нея.

— Тоя педераст няма да си подаде носа от кабинета — каза жената, без да движи устни.

Липсваше информация, която да обясни закъснението.

В това време празненството продължаваше. Координацията на многобройните местения на оборудването и доставките, както и разпределението на персонала бе операция, не по-малко трудна от военно нахлуване в Арабския залив, но с по-нисък праг на допустими грешки. От Вашингтон бяха изпратени опитни експерти тиловаци, за да работят заедно с Макбрайд и членовете на Комисията по планиране във „Фирма за организиране на тържества“ АД на Майлоу Майндърбайндър.

Стратегията бе разработена в Командния пункт на ФОТ АД и бе приведена в действие в кухните и работилниците на фирмата, както и в просторните бюфети в музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ и в добре оборудваните помещения на вдигнатите по тревога многобройни магазини за хранителни стоки наоколо със складове и машини за обработка на продуктите. Тъй като проектантите на сградата на АУП не бяха предвидили тя да има бъдеще в организирането на тържества, бяха пропуснали да проектират и кухни, та се наложи да бъдат сключени съюзи с многобройни независими ресторанти и закусвални в квартала.

В деня на събитието основните фирми, включени в подготовката, щяха да започнат да прииждат — видя Йосарян — и те наистина заприиждаха — Йосарян видя и това — още по тъмно, а вътрешността на етажите, където щеше да се състои тържеството, бяха завзети от въоръжени мъже в цивилно облекло и бяха затворени за външни лица.

В 7:30 сутринта хиляда и петстотин работници се събраха на определените места и се впуснаха в атака.

В 8:00 един конвейер, съставен от цял корпус инженери, заработи във ФОТ АД: правеше хапките и дребните сандвичи и режеше на тънки резенчета пушената сьомга. Работата там не спря, докато не бяха приготвени и изпратени четиристотин дузини сандвичи.

В 8:15 шейсет готвачи, седемдесет електротехници, триста цветари и четиристотин сервитьори и бармани подсилиха първите десантни отряди и на двете места.

В 8:30 бойни групи започнаха да чистят петдесетте килограма стриди и петдесетте килограма миди, свариха стоте килограма скариди и направиха двайсет и осем литра сос за тях.

В 9:00 на автогарата започнаха да пристигат масите, столовете и обзавеждането, електротехниците и водопроводчиците бяха готови за огромната работа, която им предстоеше, докато във ФОТ АД и музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ кухненските работници се нахвърлиха на зеленчуците и започнаха да ги режат с рекордна бързина — хиляда връзки целина, седемстотин килограма моркови, хиляда и една глави карфиол, петдесет килограма тиквички и сто килограма червени чушки.

В 10:00 сто и петнайсет хиляди червени, бели и черни балона с надписи „МЛАДОЖЕНЦИ“ вече се поклащаха победоносно над всички галерии на автобусните рампи и входовете — централни и странични.

По обед електротехниците бяха приключили с окачването на специалните полилеи.

В 13:00 бяха доставени преносими тоалетни, монтирани дискретно на посочените места. Имаше над три хиляди и петстотин такива тоалетни, всички в подобаващи пастелни тонове, повече от една за всеки гост, дамските разположени зад бутафорните фасади на бутици за дамски шапки, мъжките — на галантерии за мъжки принадлежности, а гостите отбелязаха с тръпка на възхищение и задоволство, че никой няма да влиза в допир с тоалетна, вече осквернена от друг. Всички използвани тоалетни биваха изнасяни незабелязано на мига през изходите в задната част от пристанищни хамали, общи работници и инспектори по хигиената, след което биваха извозвани с камиони, натоварвани на чакащите шлепове в река Хъдсън и откарвани заедно с прилива, за да бъдат изхвърлени в океана, така че до ден-два да не узнае никой. Проявената предвидливост с индивидуалните преносими тоалетни бе друг връх на благовъзпитаната вакханалия и мнозина гости се промъкваха повторно просто заради самобитността на преживяването, сякаш се возеха за втори път на влакче или въртележка в стерилен увеселителен парк. „Как никой не се е сетил досега?“, се чуваше отвсякъде.

В ранния следобед, в 14:45 плюс десет минути бяха доставени поръчаните пет тона лед, а когато удари три часът, двеста сервитьори, после още двеста, когато първият контингент бе напреднал и разчистил пътя, после още двеста, когато вторите двеста проникнаха навътре и се пръснаха по задачи — всички се заловиха да подреждат масите, а останалите шестстотин, държани в резерв, изстудяваха долу бяло вино, вода и шампанско и се грижеха за материално-техническото осигуряване: зареждаха сто и двайсетте бара на първия и втория етаж, както и на просторния трети, където за малките часове се предвиждаха силна музика и вихрени танци.

В четири следобед музикантите започнаха да се настаняват по естрадите и дансингите.

В пет бяха подредени петдесет щанда с десерти и близо хиляда и двеста охранители от града, федералните власти и отдел „Поръчкови убийства“ на „М и М“ заеха позиции на най-горния етаж в автогарата. Отвън дежуреха камиони с части от Националната гвардия, да не би да има безредици, организирани от протестиращи групи, които да влязат в дисонанс с празничното настроение на галавечерта.

След като сватбената торта бе вкарана, спусната и разрязана, пак имаше танци и поздравления. За няколкото заключителни сцени всички се събраха в Голямата зала от музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, където имаше още маси, отрупани с десерти със захарен памук.

Там, преди празненството да се пръсне на по-малки, по-приятелски, почти съзаклятнически групички, бяха вдигнати няколко тоста в чест на Майндърбайндърови и Максънови и бяха произнесени кратки слова. Лакомията била хубаво нещо, заяви един от Уолстрийт, който се занимаваше с рискови операции. Нямало нищо лошо в разхищенията, изрепчи се друг. Щом го притежавали, защо да не го извадели на показ? В безвкусицата нямало лош вкус, ревна трети и ръкопляскаха на остроумието му.

— От такова събитие — загука някакъв защитник на бездомните — човек се чувства горд да е бездомен в Ню Йорк.

Само че се оказа самозванец — работел в рекламна агенция.

Официалният край на събитието бе оповестен със сантиментално повторение на „Изкупление чрез любов“, изсвирено от всичките пет оркестъра, участвали в празника, цигуларката и четирите й клонинга, и подсилено със стари оркестрови записи, мнозина преплетоха безсрамно ръце и развълнувано затананикаха мелодията, сякаш пееха най-новия вариант на „Да си спомним за старото време“, но без думи, или безсмъртната, любима на всички „Докато се срещнем отново“.

За лудите глави и гуляйджиите, предпочели да останат и да се повеселят, да танцуват до зори или да се възползват другояче от примамливите атракции и удобства на автогарата, бе осигурена трета вечеря на всеки от допълнителните бюфети, отворени цяла нощ, и тя, както пишеше по всички екрани, се състоеше от:

РЕЗЕРВНО МЕНЮ

FRICASSÉE DE FRUITS DE MER

LES TROIS RÔTI PRIMEURS

TARTE AUX POMMES DE TERRE

SALADE À BLEU DE BRESSE GRATINÉE

FRIANDISES ET DESSERTS

ESPRESSO

Все още потънал в размисъл за резервното меню, Йосарян се сепна, понеже се видя да говори пред видеокамерите на някакво телевизионно шоу, с бяла папийонка и фрак, застанал между Майлоу Майндърбайндър и Кристофър Максън. Тъкмо казваше:

— Тази сватба бе връхна точка в един човешки живот. Някой от нас тук надали ще доживее да види отново подобно нещо.

— Дрън-дрън — каза Йосарян от плът и кръв с надеждата, че лаконичната му ирония е очевидна.

Почти нямаше съмнение, че тази вечер Майндърбайндърови и Максънови са превърнали Автогарата при Управлението на пристанището в авангард на големите зали, където ще се състоят пищните тържества в чест на залеза на нашия век и настъпването на идния. Всички, които си тръгваха, получаваха цветна брошура, издадена съвместно от АУП и музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, с който сега АУП имаше толкова много общи интереси. Срещу някакви си трийсет и шест хиляди долара всеки по света можеше да организира тържество било в АУП, било в музея.

Очакваше се повечето гости да си тръгнат в 1:00 след полунощ. Така и стана и бледожълтите лалета, общо милион сто и двайсет и две хиляди на брой, раздавани за спомен и като награда, свършиха бързо. По-буйните младежи останаха да лудеят, да ядат и танцуват до премала на музиката на запис, осигурена на горните етажи от дисководещ, който бдя на поста си до сутринта. Накрая онези, които все не намираха сили да си тръгнат, отидоха да поспят на чисти плажни шезлонги, подредени в залите с билетните каси, или полегнаха на новите неупотребявани дюшеци, наслагани по стъпалата и площадките на едно от аварийните стълбища. Когато се събудиха, имаше пресен портокалов сок на бюфетите за сокове и палачинки и яйца за закуска в кафенетата. Стълбищата бяха опразнени и лъснати до блясък, вместо на дезинфекционни препарати въздухът ухаеше на лосион за след бръснене и отбрани парфюми. Колкото до площадките по стълбищата, за тях бе наета еднокрака жена с патерица, която да обикаля и да се вайка, че са я изнасилили, само че тя бе второстепенна актриса с красиво лице, рекламиращо козметика, и хубави крака, рекламиращи чорапогащници. Едра миловидна негърка с майчински вид, с бенки, които изглеждаха ракови, припяваше с хубав контраалтов глас религиозни песни.

В 4:30 сутринта двайсет и осемте транспортни фирми на Коза Ностра, сключили чрез Коза Лоро във Вашингтон договори с фирмата за организиране на тържества към „М и М“, вече бяха извозили останалия боклук, а в 6:00, когато се появиха първите обичайни пътници на автобусите, всичко си бе както винаги, липсваха само крадците и бездомниците, които за всеки случай щяха да останат още малко на принудително заточение.

— Беше много хитро от твоя страна — похвали Гафни краткото слово на Йосарян.

— Не мога да повярвам, че съм го казал — разкая се Йосарян.

— Още не си. Е? — добави Гафни, изпълнен с желание да научи повече, докато наблюдаваха върху мониторите как тълпите на автогарата, които още не се бяха стекли, някак тъжно оредяват и се понасят като неясни отражения към местата, откъдето още не бяха дошли. — Госпожа Максън изглежда доволна.

— Значи и съпругът й ще е доволен. Обичам музиката на Вагнер. Но ме напушва смях. Според теб тактично ли е да пускаме на такова събитие края на „Залеза на боговете“?

— Да. Нима предпочиташ реквием? — блеснаха тъмните очи на Гафни.

— Това проклето от Бога слънце пак става черно — рече безгрижно Хакър и се засмя. — Явно не мога да се отърва от него.

— Няма как да стане черно — тросна се Йосарян, който отново му се беше ядосал. — Ако слънцето стане черно, небето също ще е черно и няма да го виждаш.

— Така ли? — изкикоти се младият мъж. — Ела да видиш.

Йосарян отиде да види и забеляза, че на екраните в средата слънцето наистина е черно, а небето — синьо, че луната отново е станала червена и всички кораби в пристанището и водата наоколо — влекачите, шлеповете, търговските и риболовните кораби и всички яхти, отново са се преобърнали.

— Грешка — каза Хакър. — Грешка в програмата. Налага се да поработя върху нея.

— Видях и друга грешка в програмата — каза Йосарян.

— За президента ли говориш?

— Изобщо не се появи. Не го видях.

— Няма как да го накараме да излезе от кабинета си. Ето… вижте. — Йосарян разпозна преддверието на Овалния кабинет във Вашингтон. — Трябваше да излезе, да го откарат в сградата на БАССОП и там да се качи на новия свръхмодерен влак. Вместо това непрекъснато ходи другаде. Ходи в игралната си зала.

— Трябва да програмираш отново твоя модел.

Хакър пак се изкикоти с подигравателно отчаяние и предостави на Гафни да отговори.

— Няма как да програмираме отново модела, Йо-Йо. Моделът е такъв. Трябва да програмираш отново президентството.

— Аз?

— В момента той е там, вътре — каза Хакър. — Какво толкова има в тази игрална зала, по дяволите?

— Питай Йосарян — каза Гафни. — Ходил е в нея.

— Той има една видеоигра — отвърна Йосарян. — Казва се „Triage“.

ДВАНАЙСЕТА КНИГА

33

АНТРАКТ

Майлоу бързо загуби интерес, хукна по работа и когато сирените завиха тревога, той бе извън автогарата, а не в безопасност под нея заедно с Йосарян.

— Къде е господин Майндърбайндър? — попита Макбрайд, когато Йосарян слезе сам на площадката, където стояха двамата с Гафни.

— Замина да купува още небостъргачи в Рокфелеровия център — докладва насмешливо Йосарян. — Или да си строи свои. Иска да притежава всичките.

Някой ден, помисли си Йосарян, докато слизаха по стълбата от ковано желязо, тези чудовищни кучета, които сега се размърдваха, можеха наистина да се окажат там. Само този мръсен номер липсваше за капак. Макбрайд му каза ликуващо, че са открили всички асансьори. Майкъл и приятелката му Марлин се бяха уморили да чакат и бяха слезли много надолу с Боб и Раул. Макбрайд обаче имал да показва още нещо на Йосарян.

— Колко надолу е това много надолу? — попита Йосарян шеговито.

Макбрайд се засмя притеснено и пошушна през рамо:

— Десет километра.

— Десет километра?

Гафни се забавляваше от учуденото му възклицание.

И то какви асансьори, продължи Макбрайд, вървели с километър в минута нагоре, със сто и шейсет километра в час надолу.

— Имат и ескалатори. Казват, че надолу се движели с шейсет и пет километра в час!

— Гафни? — обади се Йосарян и Гафни бавно кимна. — Гафни, Майлоу е нещастен — уведоми го развеселен той. — Предполагам, че знаеш.

— Майлоу винаги е нещастен.

— Страхува се.

— И от какво се страхува днес? Нали получи договора.

— Страхува се, че не е поискал достатъчно и няма да получи за „Шшшшшт!“ парите, които Стрейнджлъв ще вземе за своя самолет. А те дори няма да летят.

Гафни спря на стълбите толкова рязко, че се сблъскаха, и за огромно учудване на Йосарян го погледна с разклатена самоувереност.

— Няма ли? Защо говориш така?

— Нима ще летят?

Гафни се успокои.

— Те летят, Йо-Йо. За миг помислих, че знаеш нещо, което аз не знам. Вече летят.

— Не може да бъде. Няма да летят. Те ми дадоха дума.

— Не държат на думата си.

— Дадоха ми обещание.

— Не държат на обещанията си.

— Имам гаранция.

— Не важи.

— Имам я писмено.

— Пъхни я в досието си по Закона за свобода на информацията.

— Не разбирам. Да не са изиграли Стрейнджлъв?

Гафни се засмя с тихия си смях.

— Йосарян, приятелю, те са Стрейнджлъв. Слели са се, разбира се. Ако не броим разликата в имената и фирмите, не са ли едно и също? Имат самолети от години.

— Защо досега не си казал?

— На кого? Никой не ме е питал.

— Можеше да кажеш на мен.

— Не си ме питал. Понякога имам интерес да не разгласявам нещата. Понякога знанието е сила. Някои казват, че съвършеното оръжие ще ми върши работа, други — че нямало да ми върши. Затова днес съм тук долу. За да разбера.

— Каква работа?

— Недвижимите имоти, разбира се.

— Недвижими имоти! — подигра го Йосарян.

— Не искаш да ми повярваш — каза усмихнат Гафни, — а мислиш, че искаш истината.

— Истината ще ни направи свободни, нали?

Няма — отвърна Гафни. — И не може. Никога не е могла. — Той посочи надолу към Макбрайд. — Да вървим, Йо-Йо. Той иска да ти покаже друга истина. Позна ли музиката?

Йосарян бе почти сигурен, че отново чува по високоговорителите откъси от Леверкюн, от творбата, която никога не е била писана, в лек аранжимент за оркестър, изпълнена с рубато, легато, вибрато, тремоло, глисандо и ритардандо, маскирана за широка публика, без разтреперващия, разтърсващ мотив на страховитата кулминация.

— Гафни, грешиш за Леверкюн. Това е от „Апокалипсис“.

— Вече знам. Проверих и видях, че греша. Не мога да ти опиша колко ми е неловко да го призная. Но се обзалагам, че знам какво ще ме попиташ сега.

— Забелязваш ли нещо? — попита все пак Йосарян.

— Естествено — каза Гафни. — Тук долу не хвърляме сенки, не вдигаме шум, докато вървим. А ти забелязваш ли нещо? — попита той, когато настигнаха Макбрайд. Нямаше предвид постовѝя, седнал на стол в прохода до асансьора. — Забелязваш ли?

Говореше за Килрой.

Беше изчезнал.

Думите върху плочата бяха заличени.

Макбрайд съобщи, че Килрой е мъртъв.

— Почувствах, че трябва да ви кажа.

— Имах чувството, че е мъртъв — рече Йосарян. — Има хора на моя възраст, на които ще им докривее, като разберат. Виетнам?

— О, не, не — отвърна изненадано Макбрайд. — Рак. На простатата, костите, белите дробове и мозъка. Вписали са смъртта като естествена.

— Естествена смърт — повтори покрусено Йосарян.

— Можеше да е и по-лошо — каза Гафни съчувствено. — Поне Йосарян е жив.

— Разбира се — каза Макбрайд сърдечно. — Йосарян още е жив.

— Йосарян е жив? — повтори Йосарян.

— Разбира се, че Йосарян е жив — каза Макбрайд. — Бихме могли да напишем това на стената.

— Разбира се, но докога? — отвърна Йосарян и точно тогава прозвуча сигналът за тревога.

Макбрайд подскочи като ужилен.

— Това пък какво е, дявол го взел? — Изглеждаше уплашен. — Не е ли въздушна тревога?

Гафни кимаше.

— И аз мисля така.

— Чакайте тук, момчета. — Макбрайд вече тичаше към постовѝя. — Ще ида да разбера.

— Гафни? — рече разтреперан Йосарян.

— Тук долу не знам — отвърна мрачно Гафни. — Може да е войната, време за triage.

— Дали да не изчезваме оттук? Хайде да излизаме.

— Да не си луд, Йосарян. Тук сме в много по-голяма безопасност.

ТРИНАЙСЕТА КНИГА

34

ФИНАЛ

Когато чу сигнала за тревога и видя, че цветните лампички по таблото мигат, президентът остана доволен от себе си, задето най-после е задействал нещо, и се облегна, грейнал победоносно, докато не схвана, че не знае как да спре това, което е пуснал. Започна да натиска безрезултатно бутон след бутон. Тъкмо да повика за помощ, и помощта връхлетя с гръм и трясък — Нудълс Кук, дебелият мъж от Държавния департамент, чието име той все забравяше, Хърбата, неговият хилав помощник от Съвета за национална сигурност, и онзи генерал от военновъздушните сили, който наскоро бе повишен в член на Съвета на началник-щабовете.

— Какво става? — изкрещя генерал Бингам ужасѐн, с лице, пламнало от притеснение.

— Работи — каза ухилен президентът. — Виждаш ли? Също като тази игра тук.

— Кой ни напада?

— Кога започна?

— Някой напада ли ни? — попита президентът.

— Изстреляли сте всичките ни ракети!

— Изпратили сте всичките ни самолети!

— Аз ли? Къде?

— Навсякъде! С червения бутон, който продължавате да натискате.

— Този ли? Не знаех.

— Не го пипайте повече!

— Отде да знам? Върнете ги. Кажете им, че се извинявам. Не го направих нарочно.

— Не можем да върнем ракетите.

— Можем да върнем бомбардировачите.

— Не можем да върнем бомбардировачите! Ами ако някой отвърне на удара? Първо трябва да ги обезвредим.

— Не знаех.

— Трябва да изпратим и бомбардировачите за втори удар, ако онези решат да отвърнат на първия.

— Хайде, сър. Трябва да побързаме.

— Закъде?

— Под земята. В скривалищата. Triage, не помните ли?

— Разбира се. Играех на нея, преди да се прехвърля на тази.

— По дяволите, сър! Защо се смеете, дявол го взел?

— Няма нищо смешно!

— Отде да знам?

— По-бързо! Точно ние трябва да се спасим.

— Може ли да взема жена си? Децата?

— И ти оставаш тук!

Изхвърчаха като тапи и се натъпкаха в цилиндричния авариен асансьор, който ги чакаше. Шишкото бе спънат от С. Портър Лъвджой, който дотича като попарен също да се качи в асансьора, и падна на пода вътре, а Лъвджой се вкопчи в гърба му като полудяла маймуна, тръгнала да дращи наред.

Медицинската сестра Мелиса Макинтош свали от тъмната си коса нагреваемите светлосини ролки, които подхождаха на цвета на очите й, начерви се и се гримира, сякаш щеше да ходи на официална вечеря — имаше си причина да иска да изглежда възможно най-добре, защото отново бе решила да се опита да реши, докато обядва с Джон Йосарян, дали да отиде на преглед при акушера, при когото имаше час, за да запази бременността си, или да отиде на другия преглед, при гинеколога, и да вземе мерки да я прекъсне. Нямаше никаква представа, че става нещо ужасно.

Разбираше, че не му се жени пак толкова скоро. Взе си още един шоколадов бонбон от половинкилограмовата кутия, оставена наблизо, за да й е подръка. Кутията бе подарък от онзи пациент, белгиеца, и жена му в деня, когато след близо две години го изписаха от болницата жив. Камък й падна от сърцето, че белгийците си отиват в Европа, защото бе склонна да се привързва силно, а искаше умът й да не е обременен, за да се справя със собствените си проблеми.

Йосарян умееше да изтъква много разумни доводи срещу това да става отново баща.

Те не й правеха впечатление. Той бе по-обигран и по-бърз в споровете, а значи, според нейните разбирания, и по-хитър. Беше готова да признае пред себе си, а и пред своята съквартирантка Анджела, че невинаги обмисля нещата докрай и, общо взето, живее ден за ден.

Но не разглеждаше това като слабост.

Притежаваше нещо, което липсваше на Йосарян — самоувереност, вяра, че в края на краищата всичко трябва да свърши добре за хора като нея, добри по душа. След удара на Патрик дори Анджела, отегчена от порнографията и работата, започна да пълнее, да се страхува от СПИН и току споделяше, че копнеела да се върне в Австралия, където още имала приятели и роднини, а и любима леля в старчески дом, която се надявала да посещава. Щом и на Анджела вече й се налагаше да мисли за презервативи, сигурно и тя скоро щеше да се откаже от секса и да се омъжи.

Йосарян все й натякваше за възрастта и само преди две вечери почти бе успял пак да я хързулне — тя се поздравяваше, че го е осуетила.

— Не ме е страх от такива неща — заяви му предизвикателно, цялата наежена. — Ако се наложи, ще минем и без теб.

— Не, не — поправи я той почти злобно. — Я си представи, че ти умреш първа!

Мелиса категорично отказа да говори повече за това. Картината как невръстната й дъщеря живее само с баща, прехвърлил седемдесетте, бе прекалено заплетена, та да я разнищва.

Знаеше, че е права.

Не се съмняваше, че Йосарян ще й помага с пари, дори тя да упорства напук на него и се разделят. Усещаше дълбоко в себе си, че поне за това може да разчита на Йосарян. Вярно, вече не я желаеше толкова пламенно и често, както в началото. Вече не я дразнеше, че щели да купуват заедно скъпо бельо, засега не я бе завел на пазар в Париж, Флоренция или Мюнхен. Сега й изпращаше рози само за рождените дни. Но и тя не го желаеше толкова пламенно, каза си Мелиса с разкаяние и лоши предчувствия, и понякога трябваше да си напомня благоразумно, че се налага да се бори по-похотливо, за да постига подвизите от благодатна чувственост, в началото бликала от само себе си. Попиташе ли я Анджела, тя си признаваше, че Йосарян вече изобщо не ревнува и не проявява интерес към сексуалното й минало. Рядко пожелаваше да я заведе дори на кино. Без гняв и мърморене вече бе споменал, че никога не е бил с жена, на която в по-дълга връзка да й се е любело толкова често, както и на него. Мелиса се замисли дали това важи и за други мъже, които са й били приятели. Но понеже Йосарян повдигаше въпроса, и той не се стараеше както преди да й достави удоволствие и ако не успееше, не се притесняваше особено.

Тя не отдаваше никакво значение на това.

Мелиса Макинтош знаеше, че е права, и не виждаше нищо лошо в желанието си. Беше от жените, които казват, че „усещат нещата“, както описваше безпрекословната си интуиция, а сега усещанията й подсказваха, че стига да е търпелива, стига и занапред да използва своите оръжия и да остане умерено непреклонна, Йосарян, както обикновено, накрая ще се съгласи с всичко, каквото тя поиска. По въпроса за детето той имаше необорими доводи. Тя пък разполагаше с един слаб, но и той беше достатъчен — искаше детето.

Хрумна й, че той може и да не дойде в ресторанта, за да продължат спора, чак когато оглеждаше малкия апартамент, преди да излезе. В миг обзета от ужас, прогони тази мисъл, без дори да умува какво би могло да означава подобно дезертьорство.

Беше си сложила високи обувки, за да изглежда още по-добре, и излезе бързо от апартамента, изкусително потраквайки с токчета.

На улицата, при ъгъла, накъдето тръгна да хване такси, видя, както и очакваше, аварийни камиони на Обединена компания „Едисон“ — някакви мъже разбиваха асфалта, за да поправят или монтират нещо. Те, тези мъже от електрическата компания, бяха там вечно, едва ли не откакто свят светува, помисли си Мелиса, както потракваше бързо с токчета. Беше погълната от подробностите в предстоящия сблъсък и почти не забеляза, че небето е по-тъмно, отколкото е нормално за това време на деня.

Най-после, след толкова време пациентът белгиец бе изписан от болницата и се прибираше със самолета в Брюксел при началническия си пост в Европейската икономическа общност. Говореше иронично за себе си като за „болния от Европа“. Бе в горе-долу прилично здраве, преливаше от енергия, само дето бе доста по-слаб, беше загубил няколко килограма, една гласна струна, един бял дроб и един бъбрек. Посъветван да остави пиенето, през първите две седмици след изписването, докато бе на амбулаторно лечение, се ограничаваше с вино и бира. На врата си имаше малък като точка кръгъл отвор, в който бе промушена пластмасова тръбичка за интубация и всмукване и през който, решеше ли да се прави на палячо, можеше да говори, да вдишва цигарен дим и да хрипти самодоволно. Бяха му забранили да пуши, но той отсъди, че през тръбичката не се брои. Игривата му, палава жена, радостна, че се е отървал на косъм, пушеше и за него. Обиграно, с издадени напред устни всмукваше от цигарата и кокетно, на тънки прави струйки вкарваше цигарения дим точно в хирургическия разрез с пластмасова тръбичка и подвижно капаче. После, ако си бяха вкъщи, се прегръщаха, целуваха се, галеха се и правеха опити да се любят. За тяхна радост и учудване успяваха по-често, отколкото доскоро всеки от тях си бе представял. Той обикновено криеше протезата от околните с високата яка на ризата, с широк възел на вратовръзката или с пъстро шалче. Откри, че вече има слабост към десените на точки. Единствено пред жена си този болен от Европа разкри друга своя тайна — непоклатимата си вяра, че каквото и да правят той, неговите колеги и всички организации от експерти, пак няма да има някакъв траен оздравителен ефект върху съдбата на икономиката на неговия континент или в Западния свят. Човеците нямаха почти никаква власт над човешките събития. Историята щеше да следва своя ход независимо от хората, които я правеха.

При изписването от болницата двамата организираха малко тържество в неговата стая и подариха на сестрите и останалия персонал по една бутилка шампанско, една половинкилограмова кутия с шоколадови бонбони „Фани Фармър“ и един стек цигари. Биха предложили и пари в брой, по една стодоларова банкнота на всеки, но в болницата се мръщеха на подаръци в пари.

В самолетите пациентът белгиец и жена му обикновено си взимаха места в първа класа, но обичаха да прекарват част от полета във втора класа, където седалките бяха по-близо и те можеха да се усамотят, да притиснат бедра и ръце с неприлична палавост, да пушат и под одеялата да се милват по гениталиите и да мастурбират, докато получат оргазъм.

Този път, докато летяха над Атлантическия океан, те самодоволно гледаха филма, някаква комедия, от местата си в първа класа, когато се включи сигналът за тревога, за която и не подозираха. Двамата почти не обърнаха внимание на безчетните масури бяла пара, които започнаха да се стелят и размотават зад незабележимите летящи тела, профучаващи по-бързо от тях, по-високо и по-ниско, и появили се на небето, след като екранът угасна, лампите отново светнаха ослепително силно и сенниците на прозорците бяха вдигнати. Пътуваха на изток, към нощта и не се разтревожиха, че небето е притъмняло. Зад тях слънцето бе станало сиво като олово. Прожекционният апарат се развали, а заедно с него явно и вътрешната система за връзка. В слушалките не се чуваше музика, никакво развлечение. Една стюардеса се изправи с микрофон в началото на салона, за да се извини за неудобствата, но думите й не се чуваха. Уж подразнени, пътниците замахаха весело на останалия персонал в салона, ала когато стюардите и стюардесите се наведоха да отговорят на въпросите, гласовете им не се чуха.

Денис Тиймър не го чу, а кардиналът, на когото предварително бяха намекнали, че се подготвя нещо ужасно, не бе известен. Мнозина бяха призовани, но този човек на науката и този пастир на душите не бяха сред тях. Тъй като вече бе невъзможно обществото да бъде опазено, не бяха осигурени обществени скривалища и беше решено, че не е разумно да се сеят ужас и отчаяние с предупреждение, което може да се окаже нелепо в случай че не последва ядрен контраудар, от какъвто се опасяваха.

След като сирените завиха, само малцината избрани привилегировани късметлии бяха извикани, събрани и пуснати долу. Това бяха мъже с изключителни качества, за които се смяташе, че са крайно необходими, та американският начин на живот да пребъде и долу под земята. Всички те бяха издирени и светкавично отведени при маскираните врати на огнеупорните асансьори от специални отряди предани полицаи и полицайки на БАССОП, които до последния момент, когато истината излезе наяве, смятаха, че като хора за еднократна употреба самите те няма да бъдат включени.

— Говори Харолд Стрейнджлъв, сигурно ще се радвате да чуете, че аз и основните ми съдружници успяхме да слезем невредими долу и занапред ще бъдем на разположение, за да ви осигуряваме висококачествените си връзки и съвети, както и нашата отлична високопарност — заяви отчетливо гласът по радиоуредбата. — Президентът бе оставен горе и сега аз поемам нещата в свои ръце, защото знам повече от всеки друг. Нашите ракети са изстреляни и ви гарантирам, че ще постигнем успешно своята цел веднага щом разберем с каква цел сме ги изстреляли. Още не знаем дали някоя от териториите, които нападаме, ще отвърне на удара. За да ги обезвредим, сме вдигнали във въздуха всички наши бомбардировачи за първи удар. Скоро ще нарушим тишината в ефира, за да ви дадем възможност да слушате. Междувременно искам да ви уверя, че не е пропуснато нищо. Разполагаме с жизнеспособно общество, което вече функционира на земята, исках да кажа на седемдесет километра под земята, и ще продължим да живеем спокойно и демократично, докато всеки тук прави точно каквото казвам аз. От военна гледна точка сме защитени. Разполагаме с необходимия личен състав, за да се спасим при ядрен контраудар навън, ако такъв има. Имаме политически водачи, бюрократи от кариерата, лекари, интелектуалци, инженери и други специалисти. Какво още можем да желаем? Входовете на всички наши скривалища са охранявани от специалните части на БАССОП. Всеки, извадил късмет да е тук, който е недоволен от нещо и иска да си тръгне, ще получи тази възможност. Ние сме свободна страна. Но никой отвън няма да бъде пуснат без разрешение, никой оцелял няма да може да влезе, докато не кажа аз. Разполагаме с абсолютно всичко, от което се нуждае един разумен, добронамерен човек, и можем да живеем тук с всички удобства практически до безкрайност, стига да правите каквото казвам аз. Възможностите ни за отдих и развлечения са огромни. Помислили сме за всичко. А сега тук е новият началник на моя Съвет на началник-щабовете, който ще ви информира за военната обстановка в момента.

— Братя американци — започна генерал Бърнард Бингам. — Откровено казано, не знам повече от вас за причините, довели до избухването на тази война, затова пък знаем, че нашите причини са добронамерени, нашата кауза е справедлива и нашите бойни операции ще бъдат бляскави и победоносни, както винаги досега. Нашите противоракетно ракетни части са в бойна готовност и вероятно постигат нечувани успехи срещу всички вражески ракети, които може би се стоварват върху нас в отговор на нашето нападение. Най-мощното ни оръжие в този момент са нашите тежки бомбардировачи. Разполагаме със стотици за първия удар и съвсем скоро ще ги вдигнем в нападение просто като предпазна мярка. Сега ще имате възможност да чуете как се свързвам с командващия нашите въздушни операции. Започваме. Ало, ало. Тук Бингам, Бингам, Бингам Бърни Бингам, говоря от подземната щабквартира в хранилището „Бен и Джери“ във Вашингтон. Обадете се, обадете се, моля, командирът, обадете се.

— Хааген-Даз.

— Благодаря, командир Уайтхед. Къде се намирате?

— На седемнайсет хиляди метра, в нашия плаващ стратегически команден пункт над географския център на страната.

— Чудесно. Заповядайте на вашите части да продължат. Сега най-важно е времето. После променете местоположението си.

— Променихме го още докато ви докладвах.

— Значи то вече не е точно?

— Тогава не беше точно.

— Чудесно. Докладвайте веднага щом забележите вражески ракети или самолети. Ние ще ви информираме, когато се върнете.

— Тъй вярно, сър. Къде да се върнем?

— Хммммм. Може би няма да има къде. Май не сме мислили за това. Можете например да кацнете на територия, която сте унищожили. Продължавайте според плана.

— Безспорно, генерал Бингам?

— Несъмнено, командир Уайтхед.

— Хааген-Даз.

— Бен и Джери. Доктор Стрейнджлъв?

— Беше великолепно.

— Безспорно, доктор Стрейнджлъв?

— Несъмнено, генерал Бингам. Не сме пропуснали нищо. А сега трябва да се извиня на всички, тъй като все пак има нещо дребно, което сме забравили. — С преднамерено мъгляви думи той продължи да се извинява уж смирено, но и весело: — Пропуснахме да доведем долу жени. О, да, представям си как всички вие, истинските мъже, се хващате за главите и стенете уж нещастно. Но помислете само какви раздори щяха да внесат те сега. Не е моя работа да ви уча, но нашият главен лекар ми напомня, че въздържанието винаги се е оказвало съвършен заместител на нежния пол. Други добри заместители на жените са онанизмът, оралният и аналният секс. Ние препоръчваме презервативи, ще ги откриете в огромни количества в аптеките и супермаркетите. За да поддържаме прираста на населението, накрая може да се наложи да пуснем и жени, ако случайно има оцелели. Колкото до свещениците, да се надяваме, че има неколцина от всички основни вероизповедания. Докато ги издирим, разполагаме с един безбожник, готов да се погрижи за духовните нужди на хора от всякакви религии. Колкото до развръзката, моля ви, не се тревожете. Не сме пропуснали нищо. След нашия първи удар разполагаме с тайни дефанзивно офанзивни самолети, готови за втори въздушен удар, и те ще унищожат всички оръжия, които са оцелели след първия ни удар и могат да се обърнат против нас. Единственото, от което трябва да се страхувате, е самият страх. Ние сме, общо взето, напълно сигурни, че почти няма за какво да се притесняваме благодарение на нашите нови стари модели на стария нов бомбардировач „Стелт“, на моя „Стрейнджлъв“ и „Шшшшшт!“ на Майндърбайндър. Няма да има вестници. Тъй като всички съобщения ще идват от официални източници, нямаме причини да им вярваме и те ще бъдат сведени до минимум. Хааген-Даз.

— „Шшшшшт!“ ли?

Йосарян се втрещи.

— Казах ти, че ще летят.

— Гафни, какво ще стане сега?

— Нямам връзка с източниците си.

Шеметното спускане с асансьора към подземното ниво на дванайсет километра дълбочина със сто и шейсет километра в час им бе отнело около пет минути. Останалото разстояние до дъното на седемдесет километра щеше да отнеме още около двайсет минути. И двамата бяха единодушни, че ще продължат още малко с ескалаторите.

— Не можеш ли да отгатнеш? Къде ще свърши всичко това?

Гафни имаше отговор.

— Където е започнало, както казват физиците. Точно това ще опиша в романа, който сигурно ще реша да напиша. Той започва оттам, където завършват двете истории за сътворяването на Адам и Ева. Нали знаеш, че са две.

— Знам — каза Йосарян.

— Ще се изненадаш, но много хора не знаят. Моят роман започва от края на шестия ден на сътворението.

— И как се развива след това?

— Отзад напред — изгука Гафни, разкривайки замисъла на своя роман така, сякаш той вече е обрал лаврите. — Развива се отзад напред, към петия ден, като филм, прожектиран обратно. В началото на моя роман Бог превръща Ева пак в ребро и го слага обратно на Адам, както е във втората версия. Просто заличава Адам и Ева от своя образ и подобие, както четем в първата версия, сякаш никога не са били създавани. Просто ги изчезва заедно с добитъка, останалите зверове и другите твари, сътворени на шестия ден. През моя втори ден, негов пети, са махнати рибите и птиците. После изчезват слънцето и луната заедно с другите светила на небесната твърд. Сетне са махнати плодните дървета и злакът от третия ден, водата под твърдта и водата над твърдта пак се сливат, а сушата, наречена земя, изчезва. Това е през третия ден, а на следващия Бог си прибира твърдта, наречена небе и разположена над водата. А след това, през първия ден, мой шести, светлината също изчезва и не остава нищо, което да отделя деня от тъмнината, земята отново е без форма и се превръща в пустош. Отново сме в началото, преди да е имало каквото и да било. След това открадвам от Новия завет нещо, с което си служа много умно. В началото бе словото и словото бе Бог, нали помниш? Сега, разбира се, махаме словото, а без слово няма и Бог. Какво ще кажеш?

— На децата ще им хареса много — отвърна язвително Йосарян.

— А ще излезе ли добър филм? Защото в продължението цялата история започва отново след два-три милиарда години и е пресъздадена точно по същия начин, до най-малките подробности.

— Гафни, не мога да чакам толкова дълго. Горе имам бременна приятелка, която скоро ще роди, ако й позволя. Хайде да слезем пеш още няколко километра. Нямам вяра на този асансьор.

Докато крачеха, Йосарян хвърли поглед надолу и не можа да повярва на очите си. Беше забутал някъде очилата си. Но дори и да беше с тях, пак нямаше да повярва от пръв поглед на това, което се движеше срещу него.

Когато чу сигнала за тревога, генерал Лесли Р. Гроувс, починал от сърце през 1970 година, реши да хукне да си спасява живота надолу към разтопения център на земята, където, както знаеше, бе горещо като в ада, но не чак толкова горещо, както при ядрен взрив или при жегата, която щеше да предизвика военният свещеник, ако и занапред успешно се превръщаше в термоядрена смес от тритий и литиев деутерид и достигнеше критична маса.

— Не го удряйте! Не го стискайте! Не го докосвайте! — излая той заповедите си, както повеляваше дългът му към родината и като последно благодеяние към военния свещеник, който отказа да тръгне и да се спаси. — Не го оставяйте да прегрее! Може да избухне!

Щом видяха как генералът хуква, всички негови учени, специалисти, инженери и домакинският взвод също побягнаха и ако не се броят въоръжените мъже, заели бойни позиции по всички входове, свещеникът остана сам.

* * *

Когато влакът се разтресе и спря, свещеникът видя как лъскавата ледена пързалка в Рокфелеровия център се разпада и изчезва от неговата картина върху видеоекрана, а небостъргачите около пързалката се люшват, после се укротяват и застиват наклонени в различни посоки. Преди това свещеникът бе забелязал веднъж Йосарян да прекосява улицата заедно с по-млад мъж, може би със сина си, после двамата заобиколиха отзад дълга перленосива лимузина, чиито гуми сякаш оставяха кървави дири, а някакъв зловещ длъгнест тип с туристически бастун и зелена раница наблюдаваше и двамата със зъл поглед. Не успя да открие отново Йосарян пред музея за изобразително изкуство „Метрополитън“, колкото и да превключваше екрана там, за да го чака. Не му хрумна да го потърси в АУП, когато отново включи екрана на автогарата, за да гледа с копнеж сградите. Точно там бе пристигнал за пръв път в града. Сега вече му бе мъчително да се връща у дома в Кеноша. Три вечери седмично гледаше как жена му отива бавно да се срещне със съседката вдовица, как двете се качват в кола, която ги откарва в презвитерианската черква, за да поиграят бридж главно в компанията на мъже и жени, загубили своите съпруги и съпрузи, гледаше я със свито сърце, защото вече не беше част от нейния живот.

Когато влакът спря и пързалката се разпадна, той внезапно дочу навън писъци и стъпки и предположи, че нещо се е случило. Чакаше някой да влезе и да му каже какво да прави. След по-малко от десет минути остана съвсем сам. Генерал Гроувс обаче бе ясен.

— Не, искам да изляза — реши свещеникът.

— Може да има война.

— Искам да се прибера вкъщи.

— Ядосай се, Албърт. Никога ли не се ядосваш?

— Сега съм толкова ядосан, че направо ще избухна.

— Чудесно! Ще направя каквото мога, за да не ти преча.

И точно тогава свещеникът го чу да крещи последните си заповеди, преди да хукне презглава.

Предпазливо и нерешително свещеникът слезе от влака. Имаше малко пари в брой, беше му ги оставил генералът, бяха му върнали и номера на обществената осигуровка. Беше последният, който напусна влака. Малко по-нататък видя ескалатори, които изглеждаха чисто нови. Беше съвсем сам, ако не се броят постовѝте в червени полеви куртки, зелени панталони и тежки кафяви бойни обуща. Стояха с оръжие по всички входове и в началото, и в края на ескалатора, който водеше надолу. Свещеникът можеше необезпокояван да се качи горе и все така необезпокояван да си тръгне.

— Сигурно ще ви е трудно да се върнете, господине.

Още щом стъпи на ескалатора, закрачи нагоре, та час по-скоро да стигне там, закъдето се бе запътил. Ускори ход. Когато излезе горе, тръгна накъдето сочеше стрелката и се озова при цилиндричен асансьор с прозрачни стени, който, след като натисна най-горния бутон, се заиздига толкова бързо, че в началото свещеникът остана без дъх и усети как го присвива под лъжичката. През отвесните прозрачни плоскости видя как минава през игрище за голф, после през увеселителен парк с влакче и виенско колело, с разпоредители в куртки в същия оттенък на червеното, както униформите на специалните части. Подмина шосета с военни камиони и леки коли с цивилни. Подмина железопътна линия с преносими ракети и друга с хладилни вагони с надписи „СИРЕНЕ ОТ УИСКОНСИН“ и „СЛАДОЛЕД «БЕН И ДЖЕРИ»“. Когато след близо двайсет минути асансьорът спря, той намери други два съвсем нови ескалатора. Щом свършиха и те, се качи на друг асансьор и отново натисна най-горния бутон. После пак се качи на ескалатор. Имаше усещането, че пъпли километри. Не изпитваше умора. През цялото време се взираше нагоре и внезапно, смаян и невярващ, се озова лице в лице с Йосарян, който бързо се спускаше към него по другия ескалатор, и щом се познаха, двамата зяпнаха един срещу друг.

— Какво правиш тук? — възкликнаха в хор.

— Аз ли? Ти какво правиш тук? — отвърнаха пак в хор.

Продължиха в противоположни посоки.

— Отче, не излизай навън! — викна Йосарян подире му, свил ръце на фуния. — Навън е опасно. Война. Връщай се долу!

— Майната ти! — изкрещя свещеникът и се зачуди откъде са се взели тези думи.

След като изскочиха от устата му, те го пришпориха с усещане за свобода, което му се стори неистово. Накрая изхвърча от последния асансьор и се намери на улица, задръстена от коли и забързани пешеходци, със стръмни стълби от ковано желязо през нея с къси рамена и подредени в спирала площадки, увенчана с платформа, излизаща при изход с тежка метална врата. Изкачи се по стъпалата, без да обръща внимание на побеснелите кучета, разлаяли се подире му. Горе имаше постовѝ. Върху вратата пишеше:

АВАРИЕН ВХОД

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО

ВРАТАТА ДА СЕ ИЗПОЛЗВА САМО ЗАКЛЮЧЕНА И ЗАЛОСТЕНА

Постовѝят не направи никакво движение да го спре. Вместо това услужливо завъртя ключалката, вдигна резето и открехна вратата. Още двама стояха на пост от другата страна. И те не му попречиха. Той мина през метален шкаф и излезе в тясно преддверие, а оттам в коридор под стълбище, което се издигаше стръмно нагоре, после пред него се изпречи изход, водещ към улицата. Сърцето му подскочи. Ето, вече виждам светлината, каза си и се втурна навън в тъмния ден, като подмина лайното в ъгъла, на което хвърли бегъл поглед.

Намираше се при автогарата, на долно странично ниво, от което тръгваха автобуси. Един от тях със запален двигател се готвеше да потегли за Кеноша, щата Уисконсин. Освен свещеника имаше още двама пътници. Отпусна се на седалката, издуха си носа, изкашля се и въздъхна дълбоко и облекчено. Всеки път, щом спираха да похапнат, щеше да се опитва да се свърже с жена си по телефона. Над перона имаше козирка и той не се изненада, че светлината е толкова мъждива. Когато обаче минаха през тунела и излязоха на магистралата, небето не стана по-светло. Почти без любопитство свещеникът погледна нагоре през прозореца и видя слънцето пепелявосиво, потъмняло по края и обрамчено с черен ореол. В Уисконсин, в мрачни дни често бе виждал такива мъждиви слънца зад плътните облаци. Не видя, че няма облаци.

На редакционното съвещание в „Ню Йорк Таймс“, провеждано всеки ден за определяне на външния вид и съдържанието на първата страница на предстоящия брой, решиха да предскажат, а телевизионните водещи щяха да решат да се позоват на тях, непредсказуемо слънчево затъмнение.

Франсес Бийч, отдадена с предимство на грижите и удобствата на своя съпруг инвалид, отдавна бе преминала точката, когато се интересуваше какво е решил „Ню Йорк Таймс“ или останалите вестници за нещо друго освен за модата. В своя залез не се изненада, когато откри, че отново е влюбена до полуда в Йосарян. Това, което липсваше в тяхната обич, каза си благосклонно тя с разкаяна усмивка, докато вдигаше поглед от книгата и махаше очилата си за четене, бяха караниците и драмата. Никой от двамата никога не бе имал истинска нужда от другия. Проблемът между тях бе, че никога не бяха имали проблеми.

Клер Рабиновиц се почувства враждебно настроена към другите пътници в самолета на „Ел Ал“, с който отиваше в Израел, за да види с очите си лятната вила на морския бряг край Тел Авив, за която бе платила аванс, за да я запази и може би да я купи. Почти не бе погледнала хората в чакалнята на първа класа или при изхода за заминаващи, където от неудържимо любопитство се бе разходила, за да минава времето. На борда нямаше мъж на каквато и да било възраст, пътуващ със или без семейството си, който поне малко да отговаря на изискванията й, даващи й повод за гордост. Нямаше нито един, който да стъпи и на малкия пръст на нейния Лу. Са̀ми Сингър, в Калифорния или на път за Хавайските острови или Австралия, бе предрекъл, че това вероятно ще се случи, и тя бе приела предупреждението му като комплимент. Говореше ли на някого за Лу — на децата или на Са̀ми — никога не го наричаше „неин“. Но когато си мислеше за него, той пак си беше нейният Лу. Малко по малко превъзмогваше нежеланието си да приеме, че никога няма да може да възкреси миналото. Според нея се разбираше от само себе си, че всички останали в самолета също са евреи, дори онези, които като нея приличаха на американци или на агностици.

Докато летяха по изгрев-слънце над Средиземно море, по нищо не личеше, че е надвиснало ново бедствие. Съобщиха между другото, че някъде под тях един танкер се е сблъскал с пътнически кораб. Настроението й бе мрачно, но й беше все едно дали й личи по изражението. Друго измерение на скритите разочарования се свеждаше до това, че надеждите й не се оправдаха, и сега, докато пътуваше към Израел, нямаше усещането, че се прибира у дома.

Малко след като бе обявена тревога, господин Джордж С. Тилю усети как неговият свят се разтриса. В увеселителния му парк „Стийпълчейс“ токът на въртележката „Елдорадо“ спря и прелестните въртящи се платформи застинаха заедно с императора. Забеляза, че колкото и да е странно, двамата му пилоти от Втората световна война са изчезнали, сякаш са ги призовали под други знамена. Познатият му от Кони Айланд, господин Рабиновиц, се взираше отдалеч в механизма, все едно преценяваше повреда, която би могъл да отстрани. Намръщен, господин Тилю пак отиде в кабинета си. Изтупа с ръкав бомбето си и го върна върху куката на закачалката. Усети, че гневът му се стопява. Отново го връхлетя мрачно настроение.

Срещата му с върховните власти, с Луцифер, а може би и със самия Сатана, от които смяташе да поиска обяснение за странното поведение на своята къща, щеше да се отложи отново. Вече нямаше съмнение, че тя бавно хлътва — без негово разрешение, извън неговата власт. При внимателни измервания се установяваше, че тя изчезва безвъзвратно. Ето и сега, докато я гледаше от бюрото си с подвижен капак, изведнъж хлътна пред очите му. Още преди да е разбрал какво става, целият първи етаж потъна. Триетажната му къща сега вече бе двуетажна. Докато още гледаше, отгоре започнаха да се леят все по-буйни струи кал, после западаха огромни ръбести буци пръст, камъни и какво ли още не. Отвън със скърцащ тътен се задаваше нещо ново, което той не бе предвидил. Видя как се люлеят прекъснати електрически проводници. Видя стегнати с болтове ламаринени тръби. Видя канали. Видя обемистата долна част на някакъв уред с гъста плетеница от дебели капещи хладилни тръби, обвити в кристален кожух от топящ се скреж.

Мрачното му настроение се разсея.

Видя японец с червена куртка и зимни кънки, вкопчил се в ъгъла на пода, за да спаси скъпоценния си живот.

Това бе ледената пързалка от Рокфелеровия център!

Волю-неволю господин Тилю се усмихна. Видя как господин Рокфелер пребледнява, разтреперва се и побягва като попарен. Господин Морган се свлече гол на земята и свел глава, се разплака и започна да се моли. Императорът също бе гол.

Волю-неволю господин Тилю се засмя. Нямало нищо ново под слънцето? Той виждаше нещо ново, усвояваше урок, струвал му се невъзможен. Дори адът не бе вечен.

Йосарян не можеше да повярва на ушите си. Къде, по дяволите, свещеникът се бе научил да казва „Майната ти!“ така добре? Докато стигне дъното, свещеникът горе вече се бе скрил от погледа му. Гафни бе започнал да му обяснява, че е по-добре да се върнат в асансьорите и да слязат при Макбрайд и другите, когато отново прозвуча гласът на Стрейнджлъв, който обяви, че единственото, от което трябва да се страхуват, е недостигът на шивачи.

— Има още нещо, което сме забравили, и някои от нас в моята щабквартира изглеждат размъкнати. Имаме ютии, но нямаме човек, който знае как да ги използва. Имаме платове, конци и шевни машини. Но ни трябва човек, който може да шие. Чувате ли ме? Елате, ако можете да шиете.

— Хааген-Даз. Мога да пера и да гладя. Моят артилерийски офицер е син на шивач.

— Върнете се незабавно и се явете при нас.

— Слушам, сър. Как да стигнем при вас?

— И това сме забравили!

— Гафни — каза Йосарян, когато им оставаха още петнайсет километра. — Колко ще останем тук?

— Моето бъдеще може би лежи тук — отвърна Гафни. — Щом слезем долу и ни остане време, искам да ти покажа нещо. Акър и половина на едно езеро под Върмонт, близо до подземно игрище за голф и чудесни писти за ски на територията на „Бен и Джери“, в случай че решиш да купуваш.

— Сега? Нима смяташ, че смятам да купувам точно сега?

— Човек винаги трябва да мисли за бъдещето, това е принципът на добрия сеньор Гафни. Имотът е точно на брега, Йо-Йо. След месец-два ще си утроиш парите. Трябва на всяка цена да го видиш.

— Няма да имам време. Имам уговорена среща за обяд.

— Можеш да я отложиш.

— Може да не искам да я отлагам.

— Всички планове отиват по дяволите, ако наистина има война.

— И сватбата ли?

— Когато падат бомби? Не ни е необходима тази сватба, след като я имаме на запис.

— Наистина ли падат бомби?

Гафни сви рамене. Макбрайд също не знаеше, както установиха те, щом от последната спирка на асансьора слязоха с дългия ескалатор на дъното. Не знаеха и двамата несравнимо различни агенти от разузнаването — и двамата нямаха представа какво да правят оттук нататък.

Стрейнджлъв имаше отговор, когато се включи отново.

— Не, засега не са забелязани бомби, които да са насочени насам. Това ни обърква. Но ние тук няма от какво да се страхуваме. Само едни военновъздушни сили на света разполагат с бомби, които да проникват толкова дълбоко, преди да избухнат, и всички те принадлежат на нас. Не сме пропуснали нищо освен неколцина бръснари. Докато изчакваме да разберем дали някой ще отвърне на удара, имаме нужда от бръснар, пък бил той и един. Всеки бръснар, който чуе това, да се обади незабавно. Не сме пропуснали нищо. Цялото оборудване ще действа още две-три седмици, стига да спазвате моите правила. Ако някой предчувства неприятности, които ще последват от моите указания, нека, ако обича, спази моето указание и напусне още днес. Генерал Бингам ще изпрати всички наши „Стрейнджлъв“ и „Шшшшшт!“ за втори удар, след като се уверим, че няма шивачи и бръснари на борда.

Раул се намръщи и каза „merde“. Луничавият длъгнест Боб с морковената коса изглеждаше много по-нещастен от обикновено. И двамата имаха семейства, за които се тревожеха.

И Макбрайд се тревожеше.

— Ако навън има война, май не искам да стоя тук долу.

Майкъл пък искаше и Марлин се съгласи, а Йосарян не го упрекна.

Имало нужда, обяви Стрейнджлъв, от обущар.

— Merde — рече Раул. — Тоя е голямо merde.

— Да, не сме пропуснали нищо, но сме забравили и това — продължи доктор Стрейнджлъв с престорен кикот. — Имаме цели складове, пълни с чудесни нови артистични обувки, но рано или късно ще има нужда да се лъскат и поправят. Ако не се брои и това, не сме пропуснали нищо. Можем да живеем тук вечно, ако правите каквото ви казвам аз.

Бяха при перона на гара за теснолинейка, която Йосарян бе сигурен, че е виждал и преди. По-тесният отвор на тунелите предполагаше влак с по-малки размери, нещо като малките увеселителни влакчета.

— Ето, идва още един — извика Макбрайд. Я да видим какъв е този път.

Той пристъпи напред, за да види по-добре как приближава яркочервеното локомотивче, което се движеше с умерена скорост и със звънтяща камбана. Беше електрическо, но въпреки това имаше гиздав ален комин с шарки от лъснат месинг. Ухиленият машинист на средна възраст, облечен в червена куртка с кръгла емблема на БАССОП върху рамото, удряше езика на камбаната с връв, хваната за лостовете за управление. Влакът мина покрай тях, теглейки плавно няколко открити тесни вагона, в които пътниците бяха насядали по двама. Йосарян не можеше да повярва на очите си. Развълнуван, Макбрайд посочи трескаво двата силуета, седнали на първата седалка в първото вагонче.

— Хей, тези ги познавам! Кои са?

— Фиорело Х. Лагуардия и Франклин Делано Рузвелт — отговори Йосарян, но не каза и дума за двете възрастни семейства, които седяха с по-големия му брат на седалките отзад.

Във втория вагон разпозна Джон Ф. Кенеди до жена му зад бившия губернатор на Тексас и жена му, били заедно с тях в колата в деня на убийството.

На седалката в следващия вагон, сам зад безсмъртните пътуваше Нудълс Кук — изглеждаше измъчен, объркан и полумъртъв пред двамата държавни служители, които Йосарян помнеше от новините. Първият бе дебел, вторият мършав, а зад тях един до друг на последната седалка в третото от трите вагончета бяха С. Портър Лъвджой и Майлоу Майндърбайндър. Лъвджой говореше и броеше на пръсти. И двамата бяха живи, а Майлоу дори се усмихваше.

— Бях готов да се закълна, че Майлоу са го оставили горе — каза Йосарян.

Гафни изрече само с устни една-единствена дума:

— Никога.

Точно в този миг Йосарян реши да не пропуска срещата с Мелиса. Не искаше да остава долу със Стрейнджлъв и онези, другите. Гафни бе смаян и помисли, че е откачил. Това не влизаше в сметките.

— О, не, не, Йо-Йо — заклати глава той. — Не можеш да излезеш. Вече няма смисъл. Няма да излизаш.

— Тръгвам си, Гафни. Пак грешиш.

— Но няма да стигнеш далеч. Няма да оцелееш дълго.

— Ще видим. Ще опитам.

— Внимавай. Навън е опасно.

— Опасно е тук. Някой тръгва ли с мен?

Макбрайд, сякаш това и чакал, скочи и застана до него.

— Никога няма да намериш пътя без мен. — И после призна: — Тревожа се за Джоан, сама е горе.

Гафни реши да изчака, докато узнае много повече.

— Вече знам достатъчно, за да не рискувам.

Майкъл също не искаше да рискува и Йосарян пак не го упрекна.

Боб и Раул знаеха твърде много, за да се излагат на опасност, когато не се налага, и със същия успех можеха да се тревожат за семействата си и тук долу.

Докато гледаше как Йосарян се отдалечава от него с ескалатора, от който щеше да се прехвърли на асансьора, за да обядва според уговорката с бременната си приятелка, Майкъл, и горд, и смутен от тази любовна връзка на баща си, усети отчаян и безразличен, че единият от двамата умира, а може би и двамата.

Йосарян крачеше нагоре по ескалатора, за да излезе час по-скоро навън, радостно насърчаван от съживилия се оптимизъм, по-присъщ на Мелиса, отколкото на него, и от вътрешното си — доста глупаво — убеждение, че не може да му се случи нищо страшно, че нищо лошо не може да се случи на един праведен човек. Знаеше, че това е глупост, но знаеше също, дълбоко в себе си бе убеден, че и той, и Мелиса ще бъдат в безопасност, нямаше никакви съмнения, че и тримата — той, Мелиса и новороденото, ще оцелеят, ще пребъдат и ще живеят честито — и завинаги.

— Хааген-Даз.

— Какво беше това? — попита пилотът Кид Сампсън от задната част на невидимия и безшумен досвръхзвуков щурмови бомбардировач.

— Баща ти бил ли е обущар? — обади се пилотът Макуот. — Ти син на бръснар ли си?

— Не мога също и да шия.

— Значи трябва да продължим. За нас това е поредният боен полет.

— Докъде?

— Забравих. Но инерцията ще ни направлява. Системата за инерционно управление винаги ще ни води.

— Макуот?

— Сампсън?

— От колко време сме заедно? От две, три години?

— Май отиват към петдесет. Сампсън, знаеш ли за какво съжалявам? Че така и не си поговорихме повече.

— Никога не сме имали какво повече да си кажем, нали?

— Какво е това там долу? Ракета ли?

— Чакай да погледна на моя радар. — Под тях напречно на техния курс се стелеха четири успоредни, сякаш прокарани с тебешир дири, които излизаха от реактивни двигатели. — Това е пътнически самолет, Макуот. Лети към Австралия.

— Как ли ще се почувстват тези пътници, ако знаеха, че сме тук горе пак с бойна задача… призраци, литнали в небето.

— Макуот?

— Сампсън?

— Наистина ли трябва отново да атакуваме?

— Струва ми се, че трябва, нали?

— Трябва ли?

— Да.

— Да. Мисля, че трябва.

— Е, какво пък, дявол да го вземе.

Сам Сингър нямаше илюзии. За разлика от Йосарян не хранеше надежди да открие романтика и да се влюби отново. Отстъпи без съпротива пред суровата необходимост да живее сам, пред която не разполагаше с приемлив избор, но не бе прекършен от жестоките лишения. Беше обсъждал бъдещето си с Гленда, която, макар и обречена, се тревожеше повече от него за самотните години, които му предстояха.

Срещаше се с приятели, четеше повече, гледаше новините по телевизията. Имаше своя Ню Йорк. Ходеше на театър и кино, понякога на опера, свикна радиоапаратът му да е настроен само на една от станциите на ултракъси вълни, излъчваща хубава класическа музика, един-два пъти седмично ходеше вечер да играе бридж с хора от квартала, повечето от които в неговото положение, почти всички уравновесени и симпатични. Всеки път, когато слушаше Пета симфония на Густав Малер, се изпълваше с благоговение и почуда. Пак работеше на доброволни начала в агенцията за борба с рака. Имаше своите няколко приятелки. Не пиеше повече отпреди. Бързо се научи да се храни сам, полуфабрикати вкъщи, обяд и вечеря в близките кафенета и ресторантчета, скромна храна, и нали беше сам, четеше и на масата книга, списание или втория вестник за деня. От време на време играеше карти и с неколцината от Кони Айланд, които още бяха живи. Все така не го биваше на карти. Вечер излизаше, стига да имаше желание.

Все още бе много доволен от своето околосветско пътешествие и много изненадан от своето усещане за благополучие и огромното количество задоволство. Отново му беше приятно да е вън от къщи. В Атланта и Хюстън, когато бе с дъщерите, зетьовете и внуците, най-после бе стигнал дотам да се чувства преситен от компанията им, преди някой от тях да е проявил признаци, че вече се отегчава от присъствието му. Сигурно е от възрастта, извиняваше се той рано всяка вечер, преди да си тръгне. Винаги настояваше да отсяда в близки хотели. В Лос Анджелис продължаваше отколешната хармония с Уинклър и жена му. И тримата бяха уморени, пак в пълна съгласуваност. Имаше няколко чудесни срещи със своя племенник и семейството му и бе искрено очарован от рано проявилия се пъргав ум и хубост на децата. Но трябваше да признае, че между него и останалите зрели млади хора, с които се озоваваше, зее пропаст, и то не само заради разликата в годините.

Щом напусна Ню Йорк, бе доволен, че е взел касетофона и касетите си, и няколко книги със сериозно съдържание, които изискваха усърдно задълбочаване.

На Хавайските острови ходи на плаж през деня и препрочете още веднъж „Мидълмарч“. Вече знаеше какво да очаква и можа да й се наслади от сърце. През двата дни там вечеря с бившата жена на свой стар приятел и сегашния й мъж, и с жената, сега разведена, с която бе работил в списание „Тайм“ и с която Гленда също се бе познавала. Ако го бе поканила да прекара нощта с нея, сигурно щеше да се съгласи. Тя обаче май не разбра това. Лу или Йосарян щяха да се оправят много по-добре.

Очакваше с нетърпение двете седмици в Австралия с добрите си стари приятели, също от годините в „Тайм“. Не се поколеба да отседне у тях в Сидни. Навремето им бяха гостували веднъж с Гленда. Мъжът ходеше с метални бастуни. Бе минало доста време, откакто за последен път бяха идвали в Ню Йорк. В тесния открит басейн навън, откъм страната на пристанището, приятелят му плуваше преди закуска трийсет или шейсет дължини — Сам не бе сигурен, че си спомня точно колко — и още трийсет или шейсет малко след това, за да поддържа тялото си достатъчно силно, та да може да се движи с бастуните и да кара колата с ръчно управление, която използваше, откакто се беше парализирал преди четирийсет години. От бедрата нагоре сигурно и досега имаше мускулесто тяло на тежкоатлет. Имаха пет големи деца. Сам искаше да се види и с тях. Единият бе агроном в Тасмания и смятаха да отидат дотам със самолет за два дни. Другият бе фермер, третият, генетик, работеше в лабораторията на университета в Канбера. И петимата бяха женени. Никой не беше разведен.

Сам напусна посред нощ Хавайските острови с австралийски самолет и по разписание трябваше да пристигне в Сидни на другата сутрин след закуска. Почете, пийна, хапна, поспа и се събуди. Утрото се прокрадваше със сивкава зора, а слънцето като че ли не бързаше да изгрее. Долу се стелеха плътни облаци. Мъжделивата светлина сякаш бе хлътнала в ниския хоризонт и не ставаше по-ярка. От едната страна небето бе морскосиньо с пълна жълта луна, увиснала ниско в далечината като враждебен часовник. От другата небето изглеждаше сиво и черно, почти с цвета на въглен. Високо горе Сам съгледа снежнобели дири, които призрачно пресичаха пътя на неговия самолет, насочваха се на изток с по-голяма скорост и той предположи, че са от военна ескадрила, излязла на утринно учение. Екипажът изпадна в ужас, когато радиото замлъкна първо. Но другите навигационни системи продължаваха да работят и нямате причини за безпокойство. Малко преди това се получи неясната новина, че някъде долу един танкер се е сблъскал с товарен кораб.

Сам Сингър пусна на касетофона си запис на Пета симфония на Густав Малер. Докато я слушаше за кой ли път, откри нови неща, които го грабнаха. Във великолепната симфония бяха заложени безчет тайни и удоволствия, тя бе неизразимо хубава, величава и сякаш преследваше със загадъчната тайна на своята мощ, с гениалната си способност да трогва така дълбоко човешката душа. Сам изгаряше от нетърпение да чуе как последните звуци от финала се устремяват ликуващо към победоносния край и веднага да върне симфонията отначало и да се потопи отново в поглъщащите части, на които се наслаждаваше сега. Макар да знаеше, че тя свършва, винаги бе готов и пак биваше очарован от печалната сладостна мелодия, прокрадваща се едва чуто сред прокобните звуци на валдхорните в началото на първа част, тъй сладостно печална и еврейска. Кратката бавна част след това бе прелестна, както може да бъде прелестна само мелодичната музика. Напоследък Сам предпочиташе в музиката тъгата пред героиката. Сега се страхуваше най-много да не се разложи в апартамента, където живееше сам. Държеше върху коленете си евтино издание на осем разказа на Томас Ман и докато слушаше музиката, пак ги зачете. Жълтата луна стана оранжева и накрая червена като залязващо слънце.

БЛАГОДАРНОСТИ

Ако не бях решил този роман да излезе без уводни думи, щях да го посветя на жена ми Валъри и, отново, първо на моята дъщеря Ерика и моя син Тед. Щях да включа в посвещението и семейство Марвин и Ивлин Уинклър, Марион Бъркман и покойния й съпруг Лу — мои приятели още от детството, на които съм благодарен за вдъхновението, помощта, съпричастието и за много други неща.

Майкъл Корда се оказа за мен страховит и съвършен редактор — отзивчив, критичен, рязък и прозорлив.

Една от главите в романа, по някаква странна случайност наречената „Данте“, беше подготвена и написана по време на пребиваването ми на езерото Комо, Италия, в Учебен и конгресен център „Белажио“ на Фондация „Рокфелер“. Радостите и удобствата там бяха изключителни и ние двамата с Валъри благодарим на всички за гостоприемството и улесненията в работата, и за топлите приятелства, които създадохме и още поддържаме.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

Първа книга

1. Са`ми

2. Малкият негодник

3. Господин Йосарян

Втора книга

4. Лу

5. Джон

6. Майлоу

Трета книга

7. АКАКАММА

8. „Тайм“

9. АУП

10. Джордж С. Тилю

Четвърта книга

11. Лу

12. Нудълс Кук

Пета книга

13. Тритий

14. Майкъл Йосарян

15. М 2

16. Гафни

Шеста книга

17. Са`ми

18. Данте

19. БАССОП

Седма книга

20. Военният свещеник

21. Лу

Осма книга

22. Пътешествие по Рейн: Мелиса

23. Кеноша

24. „Апокалипсис“

25. Вашингтон

26. Йосарян

Девета книга

27. АУП

28. Болницата

29. Господин Тилю

Десета книга

30. Са`ми

31. Клер

Единайсета книга

32. Сватбата

Дванайсета книга

33. Антракт

Тринайсета книга

34. Финал

Благодарности

Заслуги