ДЕЙВИД БАЛДАЧИ

ПАЗИТЕЛКАТА

Част 2 от „Вега Джейн“

Превод от английски: Деян Кючуков, 2016

chitanka.info

На Мишел, с чиято дарба започна цялото това пътешествие.

Миналото е само минало на едно начало.

Х. Дж. Уелс

Бурените също са цветя, стига веднъж да ги опознаеш.

А. А. Милн

UNUS

МОЧУРИЩЕТО

Бягството от Мочурището означава плен завинаги.

Мадам Астрея Прайн

Изглеждаше съвсем уместно и някак абсурдно поетично тримата да умрем така, заловени един за друг като брънки от верига. Приближаващите кръвожадни зверове не ни бяха оставили особен избор, освен да скочим от ръба на високата километър и половина скала. А сега, за да спасим живота си, трябваше и да се приземим правилно, инак лобното ни място щеше да е там долу. Там, далеч долу.

Падахме дълго, много по-дълго, отколкото ми се нравеше. Докато се носехме стремглаво, погледнах към Делф, моя най-добър приятел. Той също извърна лице към мен — не чак уплашено, но, трябва да се признае, доста обезпокоено. Кучето ми, Хари Две, от друга страна, се хилеше, готово за началото на новото ни приключение.

Причината да си позволим този изход бе около кръста ми. Дестин, моята верига, ми позволяваше да летя. Но никога досега не бях скачала толкова отвисоко, нито бях летяла толкова бързо.

Въпреки че положих всички усилия да омекотя падането ни, тупнахме като круши в калта и дълго лежахме зашеметени. И все пак, както скоро осъзнах, макар и натъртени и охлузени, бяхме живи.

Измъкнах Хари Две от кожената сбруя, с помощта на която го бях окачила на гърдите си, докато Делф бавно се надигаше от земята, опипвайки предпазливо ръце и крака. После вирнах глава нагоре, към мястото, където се намирахме до преди минута. Ако не го бяхме напуснали, със сигурност щяхме да сме мъртви.

Нашите преследвачи се взираха от ръба на страховитата урва. Цяло стадо чудовища. Дори без да ги виждам съвсем ясно от това разстояние, можех да различа люспестите гармове, по чиито бронирани гърди постоянно се стичаше собствената им кръв. Те бълваха от устите си яростни пламъци, а наоколо им се мятаха гигантските амароци — подобни на вълци зверове, очевидно живеещи с единствената цел да убиват.

И все пак никоя от тези твари не изгаряше от желание да предприеме дългото километър и половина падане. Имахме безумен късмет, че не умееха да летят като мен. Погледнах надолу и потупах веригата около кръста си. Д-Е-С-Т-И-Н бе отпечатано върху някои от звената й. Притежавах я сравнително отскоро, но вече неведнъж ме бе спасявала от гибел.

Едва можех да повярвам. Намирах се в Мочурището. Аз, Вега Джейн. Единственото, което познавах досега, бе родното ми село Горчилище, където бях живяла през всичките си петнайсет сесии. И постоянно ми бяха разправяли, че под слънцето не съществува друго, освен него и смъртоносното Мочурище. Но аз знаех, че лъжат. Отвъд Мочурището също имаше нещо и бях твърдо решена да узная какво е то.

Не го правех просто за развлечение. Подозирах, че моите родители и дядо ми се намират някъде там, отвъд. Брат ми Джон от своя страна още живееше в селото, но вече не бе някогашното добро, невинно момче. Проклетата вещица Моригон се беше погрижила за това.

И така, мисията ми в момента бе да преведа и трима ни живи и здрави от другата страна на Мочурището, при това колкото се може по-скоро. Навярно твърде голяма лъжица за моята уста, но сама си я бях избрала.

Щом дишането ми се поуспокои, хвърлих поглед към Делф.

— Май засега отървахме кожите, Вега Джейн — каза той.

— И на мен така ми се струва — отвърнах, не смогвайки да удържа усмивката си. Вярно, смъртта ни се бе разминала на косъм, но успешно бяхме влезли в Мочурището.

— Смяташ ли, че някоя от онези гадини може да слезе тук?

— Нямам намерение да се мотая наоколо, за да разбера — подхвърлих и се наведох да взема торбата си. Делф също преметна на гръб своята. Оставих сбруята на Хари Две на гърдите си, в случай че ни се наложеше спешно да излетим.

Картата на Мочурището, оставена ми от моя приятел Куентин Хърмс, бе много подробна, но едва сега осъзнавах, че в нея има някои тревожни пропуски. Урвата, от която бяхме скочили, например изобщо не фигурираше вътре, нито пък долината, простираща се сега наоколо. И все пак една сутрин аз с очите си го бях видяла да влиза в Мочурището. Оттук се бе породило и моето желание да го сторя. Така че Куентин трябваше да е знаел какво има вътре.

Картата даваше обща представа за посоката, но не съдържаше конкретен маршрут. Очевидно щеше да ми се наложи да го открия сама. Притежавах също и книга, задигната от дома на Куентин, с описания на съществата, живеещи тук.

— Изглежда, че за да стигнем отсрещната страна, трябва да вървим нататък. — Делф посочи към планината, издигаща се на хоризонта.

— Аз… не знам дали ми се започва подобен преход по тъмно — рекох със заекване. — Не е ли по-добре да намерим някое безопасно убежище за пренощуване?

— Безопасно убежище? — Той ме изгледа така, сякаш бях побъркана. — Чуваш ли се какви ги дрънкаш, Вега Джейн? В Мочурището може да има много неща, но безопасните убежища не са сред тях, мен ако питаш.

Погледнах равната, открита местност наоколо. Тревата леко се поклащаше от вятъра, тук-таме се забелязваха редки дървета и храсти. Цареше кротко, безметежно спокойствие, което ми говореше единствено, че отвсякъде дебнат десетки коварни същества, способни и готови да ни убият при първа възможност.

Сведох очи към краката си. Накъде да пристъпя? Обърнах се към Хари Две, който ме зяпаше любопитно, явно в очакване да взема решение.

С немалка доза притеснение си спомних, че аз бях водачът тук. По дяволите! Щях ли да се справя? Никак не бях сигурна.

В далечината се забелязваше гола хълмиста местност, наречена на картата Глухо бърдо. Забележката гласеше, че се простира надалеч и няма как да се заобиколи, но не се споменаваше и дума за опасностите, които безспорно криеше. За щастие, книгата бе малко по-словоохотлива.

Измъкнах я от джоба на наметката си и запалих угарка от свещ, за да виждам по-добре страниците.

— Не знам дали е добра идея да святкаш така, Вега Джейн — озърна се нервно през рамо Делф.

— Виж, защо не ми казваш просто Вега? Разбирам наоколо да имаше още хиляда момичета със същото име, но доколкото виждам, съм единствената.

Той пое дълбоко дъх и бавно го изпусна, ококорил очи като чаени чинийки.

— Разбира се, права си, Вега Джейн.

Махнах с ръка и се съсредоточих върху книгата. В общи линии, трябваше да съчетая описанията на съществата от Мочурището и техните обиталища с изображенията на местностите върху картата. Щеше да е много по-удобно, ако Куентин Хърмс бе събрал цялата информация на едно място, но не беше. Със свиване под лъжичката си дадох сметка колко зле бях подготвена. А Делф и Хари Две разчитаха на мен да ги водя!

В този момент кучето взе да ръмжи и аз се обърнах да го погледна. Козината на врата му бе настръхнала, а зъбите оголени. Защо ли бе толкова неспокойно? В сумрака наоколо нищо не помръдваше.

— Какво му стана пък сега? — измърмори Делф.

Забелязах, че влажните ноздри на животното помръдват учестено. То не виждаше опасността, но я подушваше.

А съдейки по собствения ми опит, гадните миризми обикновено се излъчваха от гадни същества.

— Усещаш ли нещо странно във въздуха? — попитах Делф.

Той изду гърди, сетне поклати глава.

— Не.

Аз обаче усещах. Познавах този мирис, или поне нещо подобно на него. Мислите ми запрескачаха трескаво, преди бавно да започнат да се проясняват.

Отрова.

— Какво има? — рече неспокойно Делф.

— Не съм съвсем сигурна — отвърнах и наистина беше така. Но тази смрад ми бе позната отпреди, от Комините — фабриката, където работех като Довършителка.

Посочих с ръка наляво.

— Да опитаме да тръгнем натам.

— А не е ли по-разумно да летим? Ще стигнем по-бързо, а и… може да видим какво се крие наоколо, преди то да е видяло нас.

С летене наистина щяхме да спестим време, но нещо ми подсказваше, че е по-добре да останем здраво стъпили на земята. Поне засега.

Аз обикновено се доверявах на инстинктите си. Те рядко ме бяха подвеждали през сесиите досега.

Случайно вдигнах нагоре очи и ги видях. Ято птици, носещи се в идеален клин през осветеното от луната небе. Това ме учуди, защото не знаех, че птиците летят нощем, но в Мочурището нещата явно бяха различни. Докато ги гледах как стремително напредват, се случи нещо много странно. Сякаш от нищото се появи облак синкав дим.

Птиците свърнаха рязко, за да го заобиколят, но няколко не успяха да го сторят навреме. И когато излязоха от другата му страна, вече не летяха.

А падаха.

Защото бяха мъртви.

Стоях като парализирана, когато нещо изведнъж сграбчи ръката ми.

Беше Делф.

— Бягай, Вега Джейн — изкрещя той. — Бягай!

Докато тичахме, се обърнах да погледна назад и ми се дощя да не го бях правила. Следваше ни същество, което не бях виждала на живо преди, но знаех за съществуването му от една рисунка в книгата.

По изражението на Делф разбрах, че той също го е познал. Веригата в случая нямаше да ни помогне. За разлика от гармовете и амароците тази твар можеше да лети, и то добре.

Изглеждаше, че пътешествието ни през Мочурището ще приключи още преди да е започнало.

DUO

КРАЛСТВОТО НА КАТАФИЛИТЕ

По дирите ни се носеше свиреп инфиций.

Инфицият бе създание с два масивни крака, чифт ципести криле, дълго люспесто тяло и змиевидна шия, увенчана с малка глава, от която пламтяха злостни очи и стърчаха два реда остри като бръснач зъби. И сякаш това не бе достатъчно, за да всее ужас в душата на жертвата, инфицият изпускаше газ, способен да убие всеки, който го вдиша, подобно на онези злощастни птици.

Значи предчувствието ми бе правилно. Ако се бяхме издигнали във въздуха, вече щяхме да сме мъртви.

— Започва да се снишава! — викна Делф, озъртайки се назад. — Тичай по-бързо! Ще ни убие!

Трябваше да сторя нещо, каквото и да е. Нима мозъкът ми бе чак толкова замъглен? Делф бе онзи, който ме теглеше напред. Ако не беше той, щях просто да стоя и да чакам участта си.

— Вега Джейн! — чух отново паническия му глас.

Без да мисля, бръкнах в джоба си, надянах ръкавицата, а после пръстите ми се сключиха около Мълнията. В сегашното си състояние тя изглеждаше напълно безобидна, едва десетина сантиметра дълга и сякаш направена от дърво. Но пожелаех ли да добие пълния си размер, се превръщаше в копие, по-високо от мен и блестящо като злато. Беше ми дадена, заедно с ръкавицата, с която да я държа, на едно древно бойно поле от умираща жена воин. По нейните думи Мълнията щеше да ми оказва помощ, когато имам нужда от приятел. Е, сега имах. Не ми се щеше просто… да умра.

Инфицият приближаваше бързо, ноктестите му крака вече почти докосваха земята. Могъщата му гръд се изду и после той издиша, като дъхът му начаса се превърна в облак гъст, синкав дим, вещаещ единствено смърт.

Без да преставам да тичам, се обърнах и замахнах да хвърля копието, насочвайки го с мисълта си. Щом излетя от ръката ми, то заобиколи облака и като го завихри със своята скорост, го тласна обратно към чудовището. Инфицият моментално се издигна нагоре. Очевидно, макар излязъл от собственото му тяло, димът бе отровен и за него.

Мълнията се върна при мен и тъкмо я улавях, когато земята под краката ни изведнъж се разтвори и ние пропаднахме петнайсетина метра надолу. Приземихме се върху нещо сравнително меко, но все пак от гърлото ми се изтръгна стон. Чух, че Делф също пъшка до мен, докато Хари Две само изквича сепнато и това бе всичко.

Претърколих се по гръб и видях как тъмното небе изчезва зад преграда от преплетени клони и чимове трева, придвижвана от система въжета и макари. Тази крехка преграда едва ли бе способна да удържи инфиция на разстояние. Очаквах той всеки миг я разбие и да нахълта, за да ни унищожи.

Но чудовището не се появи. Вместо това отгоре ни падна тежка мрежа и вървите ни пристегнаха толкова здраво, че едва можехме да помръднем. Докато лежахме и се гърчехме безпомощно, до слуха ми долетяха приближаващи леки стъпки. Делф явно също ги чу, защото притихна. Накарах Мълнията да се смали и я скрих в джоба си заедно с ръкавицата. После с мъка се пресегнах и улових приятеля си за ръката.

— Каквото и да стане, бъди готов — казах тихо.

Той кимна и погледите ни дълго останаха сключени. И двамата съзнавахме, че всичко може да свърши дотук. Какво ли си бяхме въобразявали? Два бедни Уъга от Горчилище, тръгнали да прекосяват безумно коварното Мочурище. Ето докъде ни бе довела абсурдната дързост.

— Толкова съжалявам, Делф — добавих със свито гърло.

За мое учудване, той се усмихна и леко ме поглади по дланта, от което по гръбнака ми полазиха тръпки.

— Няма нищо, Вега Джейн. Поне сме заедно, нали?

— Да — кимнах и усетих как и на моето лице се появява усмивка.

Погледнах през рамото му и забелязах факли, забучени в халки по каменните стени. Мъглявото им сияние само правеше сенките да изглеждат още по-черни, усилвайки страха и мрачните ми предчувствия. Какво ли ни очакваше сега?

Зрението ми постепенно привикна със сумрака и следващото, което видях, накара кръвта да се смръзне в жилите ми. Отвсякъде ни гледаха десетки чифтове очи. Те принадлежаха на дребни човечета със свирепи, мръсни лица и яки, набити тела. Но гърбовете им бяха превити, а пръстите — възлести и черни, като от тежък труд.

Щом приближиха на два-три метра, получих поредния шок. По голите им ръце и вратове, както и по лицата им растяха гъсти туфи трева.

— Да пукна дано! — чух Делф да промърморва.

Създанията постепенно образуваха кръг около нас и едно от тях издаде серия ръмжения. Едва когато мрежата започна полека да се вдига, разбрах, че звуците са нареждания към останалите.

Освободени от тежестта на въжетата, с олюляване се изправихме на крака.

С мълниеносна бързина, човечетата извадиха оръжия и ги насочиха към нас — малки мечове, пики, кирки и извити, зловещо изглеждащи ножове. Около дузина от тях държаха лъкове, с поставени в тетивите стрели с остри метални върхове.

Сега вече можехме ясно да огледаме своите похитители. Не само окосмението по телата им, но и самите им коси бяха от трева.

Предвид численото им превъзходство реших, че един прям, но дружелюбен подход ще бъде най-уместен.

— Здравейте — казах. — Аз съм Джейн, а това са Делф и Хари Две. Вие кои сте?

Те само ме гледаха вторачено. Лицата им бяха дребни и сбръчкани, а очите — изпъкнали и болезнено зачервени. Бяха облечени във всевъзможни дрипи — окъсани ризи, панталони, пристегнати с парчета връв, вехти, покрити с петна елеци и палта, островърхи шапки. Някои носеха нащърбени метални нагръдници и набедреници, прикрепени с кожени ремъци, а един дори бе нахлупил ръждив шлем.

Трябваше да отстъпим назад, защото те непрестанно приближаваха, стягайки кръга около нас. При това не спираха да сумтят и бърборят.

— Ох! — изпищях, когато най-близкият ме бодна с острието си. — Внимавайте с проклетите си ножчета.

Кръгът продължаваше да се стеснява.

Тогава направих рязка крачка към тях. Това явно ги изненада, защото вкупом отскочиха назад. Онзи, който им бе наредил да вдигнат мрежата, отново изръмжа нещо. Беше по-висок от другите и, изглежда, притежаваше някаква власт над тях. Насочих вниманието си към него и произнесох:

— Разбираш ли езика ми? Можеш ли да говориш уъгски?

И тогава ни връхлетя поредната изненада. Право към нас вървеше човек, изглеждащ точно като Уъгморт от Горчилище. Тялото му си беше както трябва, при това без да расте по него трева.

— Мътните да ме вземат дано — изсумтя Делф, който явно също го беше видял.

Мъжът спря на няколко крачки от нас и създанията почтително се отдръпнаха, за да му сторят път.

— Ти Уъг ли си? — обърнах се към новодошлия. Той беше висок и загърнат с дълъг зелен плащ, изпод полите на който се подаваха островърхи обувки. Бялата му коса и брада говореха за напреднала възраст. Лицето му бе прорязано от дълбоки бръчки и аз отначало се учудих на мъртвешката му бледност, но после ми хрумна, че ако живее тук долу, слънцето надали го докосва често.

— Вече не — отвърна той с дрезгав глас. — От дълго време. — После се обърна към началника на джуджетата и взе да говори с него на бърза, гърлена реч, невъзможна за разбиране.

Съзнанието ми бе обзето от зловещи догадки. Дали не бе един от онези, за които се разправяше, че са отвлечени от Кръвниците? Или пък сам бе Кръвник? В селото постоянно ни предупреждаваха, че тези създания населяват Мочурището и кроят планове да нахлуят в Горчилище и да ни избият до крак. Всички бяха ужасени от тези истории, защото според тях Кръвниците изглеждаха досущ като нас и дори бяха способни да обсебват Уъгморти и да ги карат да изпълняват волята им.

— Оттук, ако обичате — посочи мъжът.

Мълчаливо тръгнахме в показаната от него посока, а дребосъците ни последваха.

От голямата сводеста пещера преминахме в тунел — тесен, но добре осветен от запалени факли. Той ни отведе до друга просторна каменна зала. Пред входа й водачът ни спря толкова рязко, че едва не забих нос в гърба му.

Мъжът ни направи знак да минем напред. Делф и аз се подчинихме, а Хари Две заприпка подире ни.

Когато се озърнах наоколо, дъхът ми секна. Стените, докъдето стигаше погледът, бяха осеяни от малки ниши. А във всяка от тези ниши имаше…

Череп.

Сякаш стотици чифтове незрящи очи се взираха в нас.

Делф, също като мен, гледаше втрещено. Бедният Хари Две нададе хленчещ вой. Цялото място вонеше на смърт.

— Знаеш ли какви са тези черепи? — попита мъжът.

Кимнах със свито сърце. Дали ни бе довел тук, за да ни покаже къде ще отидат и нашите кости?

— Уъгски — промълвих едва.

— Виж по-добре — обгърна той помещението с ръка.

Разгледах внимателно съдържанието на най-близката ниша, а после и на още няколко други.

— Това не са Уъгове — рекох накрая.

— Не. Това са същества от Мочурището, опитали се да ни навредят.

Наведох се по-близо до един от черепите в по-ниските ниши. Формата на челюстта и дългите кучешки зъби несъмнено говореха, че е от фрек. Следващият до него беше от амарок. Бях виждала подобен в къщата на Делф в Горчилище.

— Ти ли си убил всичките? — вдигнах лице отново към мъжа.

— Не лично, не — подсмихна се той.

— Какво ще рече това?

Той ме огледа от глава до пети.

— Коя всъщност си ти?

— Името ми е Вега. А това е Делф. Кучето се казва Хари Две. Идваме от Горчилище. — Мълчание. — Ти отдавна ли си тук?

— Положително отпреди да се родиш.

— Не си забравил уъгската реч — отбелязах.

— Да, вярно — отвърна той, без да откъсва очи от мен.

— Как се нарича това място?

— Кралството на катафилите, разбира се.

— На ката… какво? — обади се Делф. — И щом е кралство, кой е проклетият му крал?

— На катафилите. Ще рече, събирачи и пазители на кости. Както сами виждате, добре отговаряме на това условие. А колкото до краля, ето ме тук. На вашите услуги. — И той ни се поклони церемониално.

— Ти си кралят? — повдигнах недоверчиво вежди.

— Крал Торн — кимна с достойнство той.

— И как е станало така, че от Уъгморт си се превърнал в тукашен крал?

— С две думи, просто паднах в една дупка, както и вие — разпери ръце мъжът. После лицето му доби замечтано изражение. — Падането в дупка може да доведе до много неща. Да разкрие неподозирани възможности. Вярно, че е мрачно и неугледно царство, но си е мое. А това го прави хубаво, богато и справедливо. И най-вече — мой дом.

Делф и аз разменихме смутени погледи. Започвах сериозно да подозирам, че домакинът ни не е с всичкия си.

— А тези какви са? — попитах тихо, посочвайки с очи към съществата с никнеща по тях трева.

— О, това са екоси. Поне така би звучало на уъгски. Най-висшата форма на живот тук долу. С изключение на мен, разбира се.

— Знаех, че Мочурището се обитава от какви ли не създания, но нямах представа, че имало и подземни форми на живот.

— О, има, и още как. Но оставете това сега. Елате, ще ви заведа да се подкрепите и да отпочинете.

Челюстта ми увисна. Да се подкрепим и отпочинем? Кралство на катафилите? Бях очаквала много неща, но не и това. Оказваше се, че Мочурището може да бъде и доста цивилизовано. И все пак бях нащрек.

— Хайде, Вега Джейн, да вървим — подкани ме Делф.

Кралят се обърна и ме изгледа така, сякаш току-що бе чул, че съм дегизиран гарм.

— Джейн? Това ли е фамилията ти? Вега Джейн?

— Да — кимнах.

— И си роднина на Върджил Джейн?

— Падам му се внучка. Познаваш ли го?

— Разбира се. Как е той?

— Не много добре. Преживя Случка. — Вече знаех, че това са измислици, но не виждах причина да го споделям с Торн.

— Случка? Виж ти, виж ти. Тъкмо старият Върджил.

Той се обърна към своите екоси и изръмжа два-три пъти. Неколцина от тях се завтекоха нанякъде.

— Боя се, че е невъзможно да продължите пътя тази вечер — продължи. — Мочурището е опасно място дори по светло. Нощем няма начин да оцелеете. Гладни ли сте? — И без да дочака отговор, се запъти към друг изход от каменната зала. Ние го последвахме, съпроводени от останалите дребосъци.

Пътем се приближих до Делф и прошепнах в ухото му:

— Този тип не ми харесва. Вярно, че прилича на Уъг, но какво търси тук?

— Права си — просъска Делф. — Щеше да е разчуе, ако някой от селото беше избягал в Мочурището. Както се разчу за Хърмс.

— Дали пък не е Кръвник?

— Мислех, че Кръвници не съществуват — стрелна ме с поглед той.

— Вече нищо няма да ме изненада. Бяхме подготвени за фрекове, гармове и амароци, а ето че се натъкнахме на Уъг, който си е направил собствено проклето царство с тревясали джуджета за поданици. Нищо подобно не се споменаваше в книгата на Куентин Хърмс.

— Което само потвърждава, могат да ни се случат какво ли не работи, щом си тръгнем оттук, Вега Джейн.

Ако изобщо някога си тръгнем, помислих унило.

TRES

ЗВЕРСКО УГОЩЕНИЕ

Мястото, където ни отведоха, представляваше голяма, ниска пещера с размери около шест на дванайсет метра. Върху маса, издялана от масивна скала, горяха лоени свещи, а около нея имаше груби дървени столове.

Торн ни ги посочи с думите:

— Моля, разполагайте се. Всеки момент ще сервират вечерята.

Той самият се настани начело на трапезата. Върху облегалката на стола му бе издълбана голяма буква „Т“, подобно на кралски инициал. Делф и аз разменихме насмешливи погледи. Ама че надут глупак.

— Стана ми интересно — подех, — каква е онази трева, която расте по екосите?

— А, забелязали сте значи — усмихна се одобрително Торн. Сякаш бихме могли да я пропуснем. — Тя им помага да си вършат работата.

Откъм входа се разнесе суматоха и скоро се появиха четири екоса, помъкнали голямо блюдо. Когато приближиха кръга от светлина, хвърлян от свещите, успях да видя какво има върху него — едри късове и ноктести крайници от някакъв звяр, все още с пера и козина по тях. Стомахът ми начаса се разбунтува, но около „месото“ имаше също картофи, аспержи, фасул, чушки и червен лук, а изпод единия космат бут надничаше нещо, подобно на ряпа.

— Ама че гадост — промълви едва чуто Делф.

Пред нас бяха поставени метални чинии, заедно с груби вилици и ножове. Високият екос се появи отново и се зае да прислужва лично на Торн. Колкото до нас, явно трябваше да се обслужим сами.

Избягвайки полусуровите късове в блюдото, напълних чинията си със зеленчуци и ги поръсих със зелените подправки, сред които разпознах босилек и магданоз. Делф стори същото, макар да го видях да си откъсва и една мръвка, която не изглеждаше чак толкова кървава.

Един екос доближи и постави до лакътя ми бокал с вода, така че успях добре да разгледам тревата по лицето му. Всъщност част от нея дори леко ме докосна по ръката. Беше твърда и бодлива.

Докато отпивах от водата, видях как Делф хвърля на Хари Две малко от месото.

— Хубаво куче — отбеляза Торн, зает да ръфа едно крило, от което в същото време небрежно скубеше перата.

— Благодаря. Значи тук разполагате с прясна вода? — Питах не просто от учтивост. Трябваше да се запасим с вода, ако искахме да оцелеем в предстоящото пътешествие.

— О, да. Има подземен поток. Истинска наслада за небцето.

— Бих искал да мога да кажа същото и за храната — рече Делф, изплювайки парче жилава кожа в чинията си.

— Това, което ядеш — посочи Торн към полуоглозгания кокал в едрата ръка на Делф, — е атеркоп. Въдят се в изобилие по повърхността на Мочурището и са лесни за хващане.

— Атеркоп? Не знаех за такова животно.

— Е, може би ти е познато под друго име — паяк.

С давещ се звук Делф изплю от устата си недосдъвканата хапка с такава сила, че тя се лепна на отсрещната стена.

За миг замръзнах, боейки се от реакцията на домакина. Отначало Торн просто се вторачи в Делф, а после отмести поглед към олигавеното паешко, стичащо се по стената на трапезарията му. Сетне изведнъж избухна в неудържим смях, към който ние скоро се присъединихме.

— Голям майтап — рече след минута, бършейки очи. — Е, аз самият също не си падам особено по тези гадини. Жилави са, пък трябва да се внимава и с отровата им. Виж, ряпата е друго нещо. Никога няма да те подведе. Добрата стара ряпа.

Продължихме да се храним, вече бъбрейки приятно помежду си. Използвах случая да го попитам какви други същества живеят под земята.

— Ами, като изключим екосите, които, разбира се, са най-цивилизовани, има също и гноми. — Той поглади брада с мазен показалец.

— Гноми? Никога не съм чувала за тях.

— Те рядко се показват навън. Обикновено ги използваме да копаят скалите за разни неща, които са ни необходими. Имат доста яки и остри нокти.

— А освен тях? — подканих го аз.

— Срещат се също и проклетите гръбове — смръщи вежди той.

— Гръбове? Те каква работа вършат?

— Да вършат работа? — Торн се приведе напред и лицето му застина като каменна маска. — Ти ни нападат — промълви тихо.

— Нападат ви?

— Да. — Очите му се свиха до тесни цепки. — Искат да ме убият.

— Но защо?

Той се върна към храната, без да ме удостои с отговор. Делф и аз се спогледахме озадачено. В този Уъг определено имаше нещо чалнато. Усетих как по гърба ми полазват мравки.

— А тези гръбове… как изглеждат? — попита предпазливо Делф.

— Като последното нещо, което искаш да изскочи насреща ти в тъмното, момко — отвърна много сериозно Торн.

— Но къде са? Някъде тук, под земята? — намесих се аз.

— Ще ви кажа къде са. Там, където най-малко ги очаквате. — Той удари по каменния плот на масата с такава сила, че ние едва не подскочихме от столовете. Делф разля малко от водата си, а Хари Две веднага се залови да я лочи.

— А сега вие ми разправете последните новините от Горчилище — каза Торн, като преглътна хапката си с голяма глътка от своя бокал. Не бях убедена, че пие просто вода, защото от време на време си доливаше от плоска сребриста бутилка, поставена до лакътя му. — Например кой е настоящият председател на Съвета?

— Тансий.

— А, хубаво. Свестен Уъг е той.

— Значи го познаваш?

— Разбира се. Беше добър приятел и на Върджил. — Отново надигна бокала.

— А сега е приятел на Моригон — добавих.

Репликата ми имаше забележителен ефект. Торн се задави с питието, а лицето му почервеня.

— Моригон, а? — попита, когато успя да се изкашля.

— Щом си напуснал селото толкова отдавна, тя трябва да е била момиче. А може и още да не е била родена.

— О, не е чак толкова млада, колкото смяташ.

— Тя сега също е член на Съвета — казах, наблюдавайки го любопитно.

От гърлото му се изтръгна глух смях, но очите му останаха сериозни.

— Какво друго?

— Ами от известно време строим… — започна Делф, но го прекъснах, без да обръщам внимание на въпросителния му поглед.

— Аз работех в Комините като Довършителка. Делф пък беше в Мелницата.

Истината бе, че не исках Торн да знае за Стената. Ако случайно принадлежеше към Кръвниците или пък съзнанието му бе обсебено от тях, последното, което следваше да научава, бе за огромното защитно съоръжение, издигано около Горчилище.

Реших да мина директно на темата, която действително ме интересуваше.

— Никога не съм чувала за друг Уъг, обитаващ Мочурището. Влизането вътре е забранено.

— Много неща са забранени. Но ето че и вие се появихте на прага ми. Какво ви доведе насам?

— Просто любопитство — отвърнах. — Искахме да видим какво има по тези места.

— И отвъд тях — вметна Делф, преди да успея да го сритам под масата.

— Отвъд Мочурището няма нищо — отсече Торн, оглеждайки ни един подир друг.

— Значи си проверявал? — попитах невинно.

— Не, никога не съм стигал по-надалеч оттук.

— Но тогава откъде знаеш…

Торн внезапно се изправи.

— Смятам, че всички сме изключително уморени. Спалните ви покои трябва да са вече готови. — Той нададе грухтящ звук, в отговор на който Хари Две сепнато изджафка, а едрият екос се появи отново. — Ето, Люк ще ви отведе до тях. Приятни сънища и на двама ви. — И той забързано се отдалечи.

Докато крачехме подир странното същество с трева вместо коса, Делф ми прошепна:

— Сигурна ли си, че постъпваме правилно?

— Не съм сигурна в нищо, Делф. Абсолютно в нищо.

И това бе самата истина.

QUATTUOR

РЕШЕТКИ ОТ КОСТИ

Бяхме отведени в малко помещение, студено и изпълнено със сенки, които сякаш трептяха и се движеха по стените. Имаше факла, забучена на стената, и една запалена свещ върху дървен сандък. Върху голия нар на земята бяха метнати одеяло и възглавница.

Погледнах към Делф, който стоеше на прага.

— Значи само една завивка за двамата, а? — рече смутено той, почервенял до ушите.

Трябваше да извърна лице, за да скрия усмивката си. Мъжките Уъгове си бяха такива.

Люк обаче вече го дърпаше за ръкава и грухтеше усилено, сочейки надолу по коридора.

— Май не — махнах небрежно с ръка. — Всеки ще си има отделна стая.

Стори ми се, че го забелязах да изпуска въздишка на облекчение, и по някаква причина не ми стана твърде приятно.

— Виж, ако нещо се случи, само викни. Ще дотърча тук по-бързо от… Във всеки случай много бързо, бъди сигурна — добави малко неловко той.

— Чудесно, и ти можеш да сториш същото — изрекох и почти веднага съжалих за язвителността си.

Делф и дребосъкът изчезнаха, а Хари Две се сви на кравай до сандъка. Аз оставих торбата в ъгъла, седнах върху грубия нар и съблякох наметката си. Под нея беше веригата, която нямах намерение да свалям.

В единия джоб на наметката беше Целебният камък, който можеше да лекува почти всичко. В другия, при Мълнията и ръкавицата, лежеше пръстенът, изпратен ми от Тансий в навечерието на бягството ми от Горчилище. Той бе открит в дома на Куентин Хърмс и някога бе принадлежал на дядо ми. Официалната версия гласеше, че дядо ми е преживял Случка, което в общи линии означаваше, че се е превърнал в нищо. Но аз знаех, че това е лъжа. Той бе напуснал селото ни по собствена воля.

Върху пръстена бе гравиран символът на трите куки. Нямах представа какво означава, но се надявах в скоро време да открия. Ако преди това Мочурището не ме унищожи.

Легнах по гръб и се заех да го разглеждам на трептящата светлина на свещта. Дядо ми имаше същия символ, татуиран върху опакото на дланта. А аз бях видяла жената воин, от която получих Мълнията, да носи пръстен досущ като този.

Опитах да го сложа на ръката си. Бе твърде широк за всичките ми пръсти, освен за палеца, където прилегна плътно. Докато го съзерцавах, неволно ми мина мисълта, че току-що съм взела несъзнателно решение, положила съм нещо като обет.

Очите ми започнаха да се затварят и се отпуснах върху коравите дъски. Докато се унасях, можех да чуя как Хари Две сумти доволно на пода до мен.

Сънищата ми не бяха приятни. От всяко кътче на съзнанието ми сякаш дебнеха неведоми заплахи. Не знаех колко време е изминало, но когато най-сетне се събудих и понечих да стана, нещо ме задържа назад. Бе лапата на Хари Две, положена закрилнически върху рамото ми. Отместих я и се изправих. В следващия миг се озърнах и последните останки от съня ми се изпариха.

Намирах се в клетка!

Делф, все още заспал, лежеше неподвижно до мен. Стори ми се странно, че прътите на клетката са чисто бели. Приближих се и разбрах защо. Те бяха направени от кости.

Инстинктивно се дръпнах назад и до ушите ми долетя познат дрезгав смях. Отвън върху огромен стол, изработен също от кости, седеше Торн, заобиколен от цяла тълпа въоръжени екоси.

— Както виждаш — посочи той към клетката, — тук, в Кралството на катафилите, умеем добре да използваме малките си трофеи.

С тръпка на ужас видях четири предмета, поставени върху каменна плоча до него. Веригата Дестин, Целебният камък, пръстенът на дядо ми и ръкавицата, с чиято помощ хвърлях Мълнията. Докоснах наметката си и усетих в джоба й очертанията на смаленото копие. Явно не го бяха забелязали или го бяха взели за обикновена пръчица.

— Защо сме затворени? — попитах на висок глас. — И защо сте взели вещите ми?

Това събуди Делф, който първо седна объркано, а сетне скочи на крака.

— Какво, по дяволите… — започна, но аз му изшътках да мълчи и отново се обърнах към Торн: — Защо причиняваш това на Уъгморти като теб?

В отговор той посочи към наредените до себе си предмети.

— Какво са тези неща, Вега Джейн? Много бих искал да знам.

— Защо?

— За да мога да ги ползвам, разбира се.

— Кой ти е разрешавал да ги ползваш? Те са мои! — рекох разпалено. Главата ми обаче бе замаяна и изведнъж се сетих защо. — Ти си сложил нещо във водата, за да ни упоиш!

— Виждал съм това тук и преди — вдигна пръстена той. — На ръката на дядо ти.

Сграбчих костените решетки и ги раздрусах.

— Пусни ни оттук! Веднага!

— Не си в положение да ми заповядваш, глупава малка Женска.

— Не съм глупава и определено не съм малка! — сопнах се ядно.

— За мен си толкова незначителна, че едва те забелязвам.

— Е, щом съм толкова незначителна, предполагам, ще се сетиш и сам как се употребяват тези неща.

Той стана и със злостна усмивка се доближи на крачка от решетките.

— Съветвам те да бъдеш по-сговорчива.

После се обърна към Люк и изръмжа нещо. Екосът излезе напред и постави стрела върху тетивата на лъка си.

— Току-що наредих на Люк да убие кучето ти.

— Не! — изпищях и застанах между Хари Две и вече прицелващия се дребосък.

— Мръдни се встрани, Вега, това е само едно жалко псе — рече Торн.

— Не, той е мой, а ти можеш да вървиш в Пъклото!

Торн нададе ново ръмжене и още четирима екоси опънаха лъковете. Нямаше как да застана на четири места едновременно, затова просто покрих целия Хари Две с тялото си.

— Вега Джейн! — извика Делф и се опита да заслони и двама ни с широките си плещи.

Торн почти опря лице в костените решетки, хилейки се с противната си усмивка.

— За да влезете в Мочурището и да стигнете моето кралство, е трябвало да се спуснете по отвесна урва, километър и половина висока. Как успяхте?

Неволно погледнах към плочата с наредените предмети и това ме издаде.

— Разбирам — провлачи той. — Кой от всичките? — Когато не отговорих, посочи към Люк, без да снема поглед от мен. — Само една моя команда, Вега, и с Делф е свършено. Костите му са едрички, тъкмо ще подсиля с тях клетката ти. Е, кой от предметите?

— Вега, недей! — извика Делф.

Трябваше да импровизирам. Вече бях наясно колко суетен и арогантен е Торн, затова казах:

— Сигурна съм, че моите жалки тайни бледнеят пред твоите собствени.

— Знаеш ли — вдигна показалец той, — тук най-сетне улучи. Дори смятам да ви направя една малка демонстрация, за да разберете колко безсмислено е да ми се съпротивлявате.

Последваха няколко кратки изръмжавания и екосите се хвърлиха в действие. Клетката бе отворена и с ръчкания на копия и мечове бяхме изкарани навън. Делф използва случая, за да ми прошепне:

— Тоя е луд, Вега Джейн.

— Да, знам.

— Трябва да се измъкнем оттук.

Кимнах мълчаливо, но в момента не ми идваше никаква идея как да го сторим.

Нов коридор ни отведе до пещера, по-просторна от всички, видени досега. Още дълго преди да я достигнем, до слуха ни долетя неспирен тропот. Щом се озовахме в нея, едва повярвах на очите си.

По средата й имаше нещо като подземна планина, цялата покрита от пъплещи дребни човечета в работни дрехи, червени вълнени шапчици и високи кожени ботуши, покриващи почти изцяло късите им крака.

— Вече споменатите гноми — представи ги церемониално Торн.

Съществата спряха работа и се обърнаха като по команда, вторачили погледи в нас.

— Разгледайте ги по-отблизо. Сигурен съм, че тези малки приятелчета ще са във възторг да се запознаят с вас.

Делф и аз нямахме желание да разглеждаме или да се запознаваме с когото и да било, но бяхме принудени да пристъпим напред от острите оръжия на екосите, ръчкащи гърбовете ни.

Гледката, която се разкри, ме накара да трепна. Не толкова заради смъртнобледите, сбръчкани и злобни лица на съществата, а заради ръцете им. Или по-скоро заради онова, което имаха вместо ръце. Направо от китките им започваха дълги, закривени нокти. Макар да бяха потънали в мръсотия от копането, изглеждаха здрави и остри, като направени от желязо. Устните не покриваха изцяло зъбите им и те стърчаха стръвно навън, гнили и неравни, жълто-черни на цвят. Заслоних очите на Хари Две от страх да не се нахвърли върху тях. Колкото и смел и силен да беше, нямаше да има никакъв шанс срещу сто гнома с кинжали наместо пръсти.

Торн издаде рязка команда и гномите отново се заловиха за работа, а въоръжените екоси заплашително настъпиха към тях. Мина ми през ум, че ги държат тук със сила и ги използват като роби. Един поглед към Делф ме увери, че и той мисли същото.

— Знаете ли какво копаят? — попита Торн.

— Не — поклатих глава аз.

Той плесна с ръце и един от гномите се завтече към ъгъла на пещерата, за да се върне само след секунда, понесъл голямо дървено ведро, пристегнато с метални обръчи и пълно до ръба със ситен тъмносив прах.

Торн го пое от него, а гномът сне шапка и почтително се поклони. Косата му беше мръсна и сплъстена, а съдейки по миризмата, която се носеше от него, надали някога се бе къпал.

— Знаете ли какво е това? — наклони ведрото кралят така, че да видим добре съдържанието му.

— Прилича на барут за морта — отвърна Делф.

— Виж ти — повдигна вежди Торн. — Хем як, хем умен. Но не си напълно прав. Още не е барут, но ще стане. — Той посочи към копаещите гноми. — Онези скали там съдържат два от трите елемента, нужни за целта. Третият е въглен, а той идва от дърветата, растящи по повърхността на Мочурището. Донесох необходимата формула със себе си, а екосите, след малко обучение от моя страна, станаха чудесни специалисти в стриването и смесването на съставките. Всъщност тях ги бива за много неща. — Той тикна ведрото обратно в ръцете на гнома и го отпрати с небрежен жест.

Съществото незабавно се подчини, но аз го наблюдавах внимателно и забелязах мимолетния ненавистен взор и злокобното стържене на ноктите по железните обръчи. Останалите му другари междувременно продължаваха да се трудят като мравки, разравяйки камъните и пръстта с удивителна бързина.

Поехме отново през проходите и скоро се озовахме пред тежка, обкована с гвоздеи врата. Торн я отключи и един по един се вмъкнахме през нея. Онова, което заварихме вътре, ме порази. Голямата стая бе пълна от пода до тавана с морти. Дълги, къси и дори междинни модели, каквито не бях виждала никога преди. Всичките изглеждаха нови, лъскави и напълно годни за употреба.

— Но за направата им са нужни пещи и Ковачи — отбелязах.

— Разполагаме и с едното, и с другото — увери ме Торн. — Както и с много други неща. Екосите се оказаха поразително податливи на моето обучение.

Той отиде до единия ъгъл и потупа масивно съоръжение на две дървени колела.

— Това тук се нарича топ. — Ръката му посочи към отсрещната стена, край която бяха наредени много дървени сандъци. — Имаме и барут и муниции в изобилие.

Делф зяпаше удивено наоколо си.

— И за какво са ви всички тези неща?

Но аз вече се досещах за отговора.

— Война — казах. — Той се готви за война. И то не срещу зверовете от Мочурището.

— Не — поклати глава Торн, ухилен широко. — Какъв би бил смисълът?

— Война срещу Горчилище — довърших ужасяващата си мисъл аз.

QUINQUE

КРЪВ И КАМЪК

Война? Срещу Горчилище? — възкликна Делф и се вторачи в Торн така, сякаш се канеше да го разкъса с голи ръце. — Ти да не си побъркан?

Торн му хвърли изпепеляващ поглед.

— Уверявам те, че съм напълно с всичкия си, млади момко.

Откритието ме бе поразило като сблъсък с гарм. Усещах гадене в стомаха, а пред вътрешния ми взор преминаваха картини на всички ужаси, до които щяха да доведат кроежите на Торн. Моето родно Горчилище, всички места, които познавах от дете — Комините, Приютът, Катедралата, сградата на Съвета, Общежитието, домът на семейството ми, — всичко лежащо в руини. И още по-зловещо, купчини трупове на Уъгморти, с рани от морти по тях. Дори могъщият Тансий и коварната Моригон.

Но най-вече виждах своя брат Джон, проснат мъртъв, с отворени очи и застинали черти, напуснати завинаги от озарявалия ги великолепен разум.

Вцепенена от ужас, но с желязна решимост се обърнах към Торн и изрекох твърдо:

— Има обаче един проблем.

— О, нима? — изгледа ме арогантно той, с иронична усмивка на уста. — И какъв е той?

— Доста тежичък — отвърнах загадъчно, макар да виждах, че знае точно какво имам предвид.

— Тежичък, значи? Улучи право в целта, Вега. Явно си наследила пъргавия мозък на дядо си. Безспорно имаш предвид вертикалното изкачване от километър и половина до върха на скалата, нали?

— Няма начин да го преодолеете — рече натъртено Делф. — Не и с всички тези морти, топове и екоси.

— Напълно изключено — съгласи се Торн.

— А без армия е невъзможно да осъществите проклетата си война.

— Ами тогава просто няма да се катерим — наклони снизходително глава Торн. — Елате, нека ви покажа.

Доближихме масивен портал, който домакинът отключи, за да ни пропусне в зала, по-голяма от всички досега. Погледът ми начаса се стрелна към необичайната конструкция в средата й.

Тя бе дървена, с правоъгълна форма и здраво скована. Напомняше ми на баржите, ползвани от рибарите в Горчилище, но далеч ги надхвърляше по размер. Във вътрешността й лесно можеха да се поберат стотици екоси. За краищата й бяха прикрепени дълги, яки въжета, издигащи се във въздуха към нещо, пред което дори този исполински ковчег бледнееше. То бе черно и с крушовидни очертания, по-тясно в основата и разширяващо се към сводестия таван, в който бе опряло.

— Това, мили мои Уъгове — махна с ръка Торн, — е кулминацията на много сесии усилен труд. Нарича се аерокораб.

— Аерокораб? — примига Делф.

— Аеро, да. Защото може да лети. — Показалецът му посочи нагоре. — Ей там, в небето.

— Но как? — процеди Делф с почервеняло лице. Усещах как го обзема вълна от горещ гняв и го улових за лакътя, преди да е сторил нещо, за което после всички да съжаляваме.

— Благодарение на онзи балон. Напълни ли се веднъж с горещ въздух, без проблем ще вдигне кораба. Снабдил съм го и някои с уреди, с чиято помощ мога да го управлявам. По мои груби сметки, на четири или пет курса ще превози цялата ми армия до върха на скалата. А оттам ще поемем пътя си към Горчилище. Или, по-точно казано, триумфалния си марш към Горчилище.

— Но как ще изкарате това чудовище оттук?

— През дупка, разбира се. Подобна на тази, през които паднахте вие, но малко по-голяма. Вече е изкопана, но е покрити за всеки случай.

— И защо ти е да нападаш Горчилище? — попитах разгорещено. — Нали ти самият си Уъг.

— Как да ви обясня, истината е, че не напуснах селото по своя воля. Бях прогонен оттам.

— Наистина? Такъв мил и любезен тип като теб?

— Достатъчно — излая той, присвивайки очи. — Разкрих ви всичко за своите планове. А сега искам отговори от вас. И ги искам веднага!

От гърлото му се изтръгнаха няколко кратки ръмжения и Люк доближи, понесъл Дестин, Целебния камък и ръкавицата. Следваха го дузина екоси, които опънаха лъкове и ги насочиха към Делф и Хари Две. Делф ме погледна многозначително и поклати глава. Явно се досещаше какво смятам да направя, но аз го игнорирах. Изгубех ли него, цялото ми по-нататъшно начинание губеше смисъл.

— Веригата ми позволява да летя. А камъкът лекува рани.

Торн доби подобаващо заинтригуван, макар и леко скептичен вид.

— Наистина? А ръкавицата?

— Имах две, но изгубих едната, докато бягахме от зверовете в Мочурището. Тя не притежава никакви сили — добавих, което си беше съвсем вярно.

— Ами тогава, да вървим да ги изпробваме.

Подчинявайки се на командата му, няколко екоси притичаха и ме вдигнаха от земята.

— Спрете! — ревна Делф, но стена от въоръжени дребосъци бързо ме отдели от него и Хари Две.

— Бъди спокоен! — извиках му. — Знам какво правя.

Екосите ме отнесоха обратно в залата, където гномите копаеха руда. Торн вървеше подир нас, а най-отзад — моите спътници, постоянно ръчкани от върховете на мечове и копия.

— А сега докажи думите си — подхвърли ми веригата Торн.

Аз я увих около кръста си, докато екосите се заизкачваха, все така носейки ме на ръце, по скалната планина. Бяха яки същества, а грубата трева, никнеща по тях, драскаше и гъделичкаше кожата ми. Когато стигнахме до нещо като корниз на върха, ме оставиха, а господарят им отдолу продължаваше да подава грухтящи команди. Не беше нужно да си прави труда. И без това нямаше да чакам да ме бутнат от ръба.

— Хайде, махайте се оттук! — им креснах, когато взеха да напират към мен.

После изгледах Торн, мъчейки се да си придам предизвикателен вид, което не беше лесно предвид обстоятелствата.

И скочих.

Полетях право надолу, без да откъсвам очи от лицето му. Той доби втрещено изражение, което обичайно би ме накарало да се усмихна, но сега бях толкова гневна, че само го гледах на кръв. В последния момент вирнах брадичка, протегнах ръце нагоре и веригата моментално ме поде. Направих едно кръгче над залата и елегантно кацнах обратно върху корниза. Екосите вкупом се отдръпнаха назад.

Торн плесна няколко пъти бавно с ръце, аплодирайки изпълнението, и ми направи знак да сляза при него. Скочих отново и този път се приземих на метър от краката му.

— И откъде се сдоби с тази забележителна вещ? — изгледа ме лукаво.

— Знаеш ли Комините? — Той кимна. — Е, там има тайни стаи. Намерих я в една от тях.

— Хм. Чувал съм, че Комините невинаги са били това, което са сега.

— Вярно е. От Юлиус Домитар ли го научи?

— Уви, двамата с Домитар не се разбирахме твърде добре.

— Така ли? Значи имало за какво да го уважавам.

— Ще те науча да си държиш езика зад зъбите, Вега — процеди злобно той. — Кажи, че съжаляваш за проявеното неуважение към крал Торн.

— Добре, съжалявам — измърморих, виждайки как поглежда към Делф. Но беше твърде късно. Преди да успея да реагирам, един от екосите пусна тетивата на лъка си. Стрелата бръмна и се впи в бедрото на приятеля ми, който изпищя и падна върху каменистия под. От раната рукна обилна кръв. Хвърлих се към него, откъснах ивица плат от ризата си и опитах да я спра, но не ми се удаваше. Лицето на Делф побеля като тебешир и той се облегна безсилно на лакът.

Хари Две бе застанал между нас и екосите и ръмжеше с оголени зъби, заплашвайки да разкъса първия, който приближи.

— А, Вега? — обади се Торн, държейки небрежно Целебния камък. — Защо не опиташ с това? Доколкото помня, спомена, че умеело да лекува.

Едва сега разбрах защо бе наредил да прострелят Делф. Целта му бе да ме накара да докажа лечебните способности на Камъка. Както и да ме накаже за непочтителността.

— Дай го насам, бързо — протегнах ръка.

— Съжалявам — проточи лениво той, — не това е, което исках да чуя.

Преглътнах гордостта и гнева си и изрекох с умолителен глас:

— Моля, кралю Торн, ще позволите ли да взема Камъка, за да помогна на своя приятел? Умолявам ви, ваше величество.

— Е, сега е по-добре. Виждаш ли какво могат да постигнат малко уважение и учтивост?

И той го подхвърли към мен. Моментално го доближих до раната, като се съсредоточих да мисля за хубави неща. Тя не само се затвори, но стрелата се измъкна от нея и падна на пода без петънце кръв по острието. Делф отново започна да диша нормално и се надигна от пода, макар все още да бе смъртноблед.

— Всичко е наред, Вега Джейн — промълви отпаднало. — Благодаря, че ме спаси.

— Не заслужавам да ми благодариш — отвърнах тихо. — Аз съм виновна, задето пострада.

Когато обърнах глава, Торн стоеше до мен.

— Е, какво направи, за да го накараш да работи? — попита.

— Не му казвай, Вега Джейн! — извика припряно Делф, но аз отново нямах избор. Поне десет стрели щяха да се впият в него, ако откажех.

— Трябва просто да прокараш Камъка над раната и да мислиш за хубави неща.

— И при всички живи същества ли се получава?

Знаех защо го интересува. Искаше да знае дали ще може да лекува екосите си, ако някой от тях бъде ранен при нападението срещу Горчилище.

— При кучето ми подейства.

— А може ли да съживява мъртъвци?

— Не — отсякох. — Нито да възстановява изгубени крайници. Веднъж опитах, но не стана.

— Жалко — рече той, грабвайки обратно Камъка. — Но все пак е полезна вещ, трябва да призная. А сега, разбира се, ще ме научиш да летя с веригата.

Ще те науча друг път, дърт козел такъв, ми идеше да изкрещя, но се удържах. Това можеше да ми докара някоя стрела в главата.

— Ще отнеме известно време — произнесох безизразно. — Летенето не се учи лесно.

— Е, не бързаме за никъде. Така или иначе, няма да излезете оттук. Никога вече.

Въпреки недвусмислената заплаха в думите му изпитах облекчение. Поне щеше да ни остави живи, докато намерим начин да избягаме.

Торн прибра грижливо Камъка и пръстена, но не взе ръкавицата. Издебнах удобен момент и я пъхнах в джоба на наметката си. С крайчеца на окото си забелязах, че един от гномите ме наблюдава вторачено, докато го правя. Беше същото кривокрако създание, което по-рано бе притичало с ведрото с тайнствения прах. Отначало реших, че ще ме издаде, но той просто се извърна и взе да бръщолеви нещо със съседа си.

Докато крачехме обратно по коридорите, съпровождани от въоръжените до зъби екоси, Делф ми прошепна:

— Защо, по дяволите, му каза за Камъка? И му показа какво може да прави Дестин?

— Та той щеше да те убие, ако се бях заинатила.

— Е, и?

Бях толкова смаяна, че се заковах на място, но безцеремонно ръчкане в гърба начаса ме накара да продължа.

— Нима искаш да умреш?

— Искам ти да оцелееш, да се измъкнеш веднъж завинаги от това място.

— Не отивам никъде без теб — отвърнах разпалено.

— Аз не съм важен, Вега Джейн. Наистина. Ти трябва да продължиш. И онази Женска, която ти даде Мълнията, каза същото.

— Не си важен? — просъсках. — Ти си всичко, което имам, Делф. Не мога да прекося Мочурището сама. И не искам.

Той извърна почервеняло лице встрани. Познавах го достатъчно добре, за да се досетя, че търси подходящите думи, за да ми отговори.

— Нито пък аз — рече накрая. — Двамата заедно или никой, нали?

— Да.

— Тогава знаеш ли какво бих сторил на твое място? Бих вдигнал проклетника колкото се може по-нависоко с веригата, а после, когато най-малко очаква, бих го пуснал да падне на земята.

Кимнах бавно. Идеята наистина бе изкусителна, но ако убиехме краля, как ли щяха да реагират поданиците му?

Торн ни отведе обратно в трапезарията, където бяхме вечеряли, все така осветена от мъждивите факли. Там седна на масата, извади нож и си поряза пръста. Сетне прокара Камъка над раната и очевидно помисли за хубави неща, защото тя моментално зарасна.

— Е — рече с усмивка, — утре заран ще започнем с уроците по летене. А междувременно ви пожелавам приятно прекарване в клетката.

Нашият похитител се отличаваше с интелигентност, коварство, суетност и непредсказуемост. Трудно можеше да го залъже човек, но все пак бях длъжна да опитам.

— Положително разполагаш с достатъчно стражи, за да ни пазят и без да сме затворени — казах. — Ето, скоро ще нахлуеш в Горчилище със славните си легиони. Каква заплаха представляваме в сравнение с него ние, които сме изцяло в твоя власт?

Торн поглади умислено брада, а Делф дишаше тежко до мен, без съмнение чудейки се дали дръзките ми коментари няма да му докарат още някоя стрела в тялото. И все пак идеята ми подейства и скоро всички се озовахме в стаята, където бях спала предната нощ.

Екосите ни оставиха сами, но забелязах, че двама от тях останаха на пост точно пред входа на помещението. Седнахме върху дървения нар, а Хари Две се настани в краката ни. Докато го чешех зад ушите, Делф промълви:

— Не е достатъчно само да избягаме от това място, Вега Джейн. С проклетия си аерокораб Торн може лесно да прелети над Стената.

— Никога няма да допуснем това — отвърнах. — Никога.

— Значи имаш план? — оживи се той.

— Ами да, но още не е съвсем готов. — Отпуснах се безсилно върху дъските. — Надявам се, като преспя, да се избистри.

— Да спиш? Ти да не си откачила? Как може да говориш за спане, когато всичко е заложено на карта? Аз няма да мигна дори за минутка, хубаво да знаеш!

— Чудесно, значи ще бдиш над съня ми. — И аз затворих очи, а Хари Две се сгуши до мен. Както и очаквах, не след дълго дочух лекото похъркване на Делф. Той се бе проснал по гръб върху коравия под до нара и спеше като младенец. Не вярвах това да продължи дълго, но се радвах, че поне за кратко е успял да се отпусне. Придърпах одеялото от нара и го завих с него. Докато гледах отпуснатите му черти, усетих как неволно се размеквам. Той беше много висок, близо два метра, с огромни рамене, дълга тъмна коса, широко чело, което нерядко се сбръчкваше от притеснение, и дълбоки, печални очи. Един смел и добър Уъг, който винаги бе готов да се пожертва заради мен.

А моето сърце бе на път да се разкъса от тревоги. Делф очакваше от мен да имам план, да изведа всички ни от плен. Както и да спася Горчилище от лудия крал. А аз не разполагах с нищо. Не бях никаква водачка, а само едно самотно момиче, точно както някога, когато търсех убежище горе на дървото си, в компанията единствено на своите мисли. Опасявах се, че ще подведа спътниците си и тази перспектива ми действаше съкрушително.

Отпуснах се върху нара с ясното съзнание, че сънят няма да дойде.

Нямах план. А без план нямахме шансове да оцелеем.

SEX

ПОЛЕТЪТ НА КРАЛЯ

Бяхме изтръгнати от съня от груби ръце, които ни вдигнаха от леглата.

Край нас стоеше група екоси, предвождани от Люк.

— Добре, добре, по-кротко — измърмори Делф, докато ставаше, извисявайки се над всички им.

Протегнах се, при което схванатите ми ръце и рамене изпукаха. Бях сънувала нещо, но не можех да си спомня какво. Изтласкаха ни от стаята и ни поведоха по зле осветения коридор. До слуха ми долитаха далечни звуци от копаене, което ме наведе на мисълта, че гномите не са спирали работа през цялата нощ. Крал като Торн бе напълно способен на подобно отношение към своите поданици.

Озовахме се в сумрачно помещение, където ни принудиха да седнем върху мръсния чакълест под и да чакаме.

Не след дълго се появи Торн, облечен в панталони, ботуши и широка, разпасана риза.

— Кога ще хапнем нещо? — попитах.

— След урока по летене — бе отговорът. — Още е рано, стомасите ви могат и да почакат.

Стиснах ядно зъби. Неговият собствен стомах несъмнено бе винаги добре натъпкан.

— У теб ли е веригата? — Трябваше да се примиря, ако не исках Делф да бъде пронизан от още някоя стрела.

Той повдигна ризата си и аз видях Дестин, омотана около кръста му. Гледката накара лицето ми да пламне и той се ухили доволно.

— Победителят получава всичко, Вега.

— Щом казваш — отвърнах сухо. — Хайде, да започваме.

Бяхме придружени от дузина екоси, до един въоръжени с късоцевни морти и торбички барут и куршуми. По каменно стълбище стигнахме до същата яма, в която бяхме пропаднали предната вечер.

Завъртяха се скърцащи макари, изпънаха се въжета и маскировъчният покрив се отмести, разкривайки синьо небе. Щом се изкачихме на повърхността на Мочурището, охраняващите ни екоси се втурнаха и образуваха широк кръг около нас, с готови за стрелба оръжия. По всичко личеше, че са го правили и преди. След първоначалния оглед снеха островърхите шапки от главите си и се снишиха във високата трева така, че като се изключат очите им, станаха напълно невидими. Едва сега разбрах предназначението на растителността по главите и ръцете им. Те просто се бяха приспособили към околната среда.

— Да пукна дано! — рече Делф. — Ще ми се татко да можеше да види това.

Кимнах мълчаливо, заета да следя действията на Торн. От гърлото му се изтръгна кратко ръмжене, при което един от екосите притича и му даде мортата си. Той я пое, долепи я с привично движение до рамото си, прицели се нагоре и натисна спусъка. Разнесе се гръм и секунда по-късно върху земята тупна смъртно ранена птица.

Торн върна оръжието на притежателя му и ми хвърли презрителен поглед.

— За разлика от теб, Вега, аз дойдох в Мочурището въоръжен и подготвен. Когато пропаднах в ямата, реших, че с мен е свършено, но още първият ми изстрел накара екосите да се разбягат като мишки. След това допълзяха при мен на колене и оттогава са кротки и покорни. И това представляваше лесната част. Трудната бе да ги науча да се трудят, да изработват неща. И ако нещо ме е крепило през цялото време, това бе мисълта как един ден ще се завърна триумфално в Горчилище. А сега да започваме с урока. Какво трябва да правя?

— Като за начало ще летим заедно — казах.

— Но как?

Посочих сбруята на Хари Две, още висяща на гърдите ми.

— Защо просто не ми дадеш инструкции?

— Няма проблем. Засилваш се и скачаш право нагоре. Държиш ръцете изпънати в посоката, в която искаш да отидеш. За да набереш височина, вдигаш тях и главата си нагоре. За да се снижиш, правиш обратното. Точно преди приземяване отпускаш крака надолу, за да паднеш върху тях. Но ако объркаш някое от тези неща, докато си сам във въздуха, ще трябва да те изстъргваме от камъните.

С всяка моя дума бледото лице на Торн пребледняваше още повече, ако това изобщо бе възможно.

— Добре, да опитаме първо по твоя начин — рече накрая с колкото се можеше повече достойнство.

— Тогава ми дай веригата — протегнах ръка.

— Защо?

— Ако ще направлявам полета, трябва да е у мен.

Той повдигна ризата, свали Дестин от кръста си и ми я подаде, след което се обърна с гръб и ми позволи да го пристегна с ремъците.

— Само помни, Вега — извъртя глава към мен, — приятелят и кучето ти са заобиколени от моите екоси. Случи ли се нещо с мен, те умират.

— Разбирам. — Сведох очи, за да не види пламтящата омраза в тях. Брънките на веригата, допирали се допреди минута в кожата му, бяха студени като лед. Сега, под моя допир, започнаха да се стоплят, което ми вдъхна известна увереност. — Понеже сме вързани един за друг, ще скочим без засилка. Просто повтаряй движенията ми. Хайде, на три. Едно… две… три!

Отблъснах се силно от земята и той стори същото, макар и с леко закъснение. Издигнахме се тромаво във въздуха, но после бързо набрахме скорост и височина. Постепенно заехме хоризонтално положение и се понесохме над полето. Вятърът шибаше безмилостно в очите ми и те започнаха да сълзят. Извадих от джоба на наметката си очилата, с които бях работила в Комините, и ги надянах. Торн не ги беше взел, защото явно не представляваха нищо особено, но с тяхна помощ можех да виждам ясно. Дългата му коса се мяташе пред лицето ми, но се справих и с нея, като я натъпках под кожените ремъци.

— Това е невероятно! — възкликна той.

Колкото и да го мразех, неволно се усмихнах на възторга в гласа му. Точно по този начин се чувствах и аз, когато за първи път полетях.

Преведох го през същите упражнения, както и Делф. Покръжихме известно време, направихме няколко издигания и спускания, смяна на посоки, завои покрай дървета и ниски хълмове. Докато той се озърташе в захлас, аз попивах всеки детайл от местността, сравнявайки я със запечатаната в паметта ми карта и с онова, което бях видяла от ръба на скалата на влизане в Мочурището.

Но от гледката, разкрила се пред взора ми, изпитах чувството, че ще припадна.

Тъмната, обгърната в мъгла река, която преди течеше далеч на запад, сега по някаква причина се бе преместила на север. Гористата планина, заемала по-рано нейното място, се издигаше на изток. А един скалист склон недалеч пък бе изчезнал съвсем.

— Как се казва онази планина? — попитах Торн.

— Не знам, никога не съм ходил до нея.

— Но винаги се е намирала там, нали? Искам да кажа, всеки път, когато си излизал и си се оглеждал наоколо, си е била на същото място?

Той обърна лице към мен и ми се стори, че забелязах бегла усмивка.

— Ако имаш предвид свойството на нещата в Мочурището да се движат насам-натам — то да, забелязал съм го.

— Но как една планина или река ще се движи? — възкликнах. — Това е невъзможно!

— Скоро ще се убедиш, че в Мочурището нищо не е невъзможно.

Думите му звучаха абсурдно, но доказателството за тях се намираше пред собствените ми очи.

Остри писъци ме изтръгнаха от тези размишления. Погледнах надолу и видях два фрека да гонят един малък екос. Останалите стреляха с мортите си, но преследвачите и жертвата им се намираха далеч извън обсега на оръжията.

— Глупаво създание — измърмори равнодушно Торн. — А сега, Вега, да поупражняваме още малко маневри…

Но аз вече пикирах стръмно надолу.

— Какво, по дяволите, правиш? — кресна той.

Екосът нямаше никакъв шанс да се изплъзне на зверовете. Те бързо съкращаваха дистанцията, настигайки го с всеки скок на дългите си жилести крака. Още секунда и щяха да го разкъсат.

Откачих Дестин от кръста си и без да обръщам внимание на протестите на Торн, приближих вихрено изотзад. Зад мен се носеше тълпа от възрастни екоси с насочени морти. Едно от създанията, Женска, съдейки по вида й, тичаше пред всички, макар да не бе въоръжено. Предположих, че е майката на малкия. От устата й изскачаха тревожни звуци — нечленоразделни за мен, но ясни по смисъл. Независимо дали става дума за Уъг или екос, една майка би жертвала всичко за своето чедо.

Сниших се зад препускащите зверове и ги шибнах подред по главите с веригата. Те се претърколиха от ударите като палета, а аз увеличих скоростта и протегнах ръката, в която държах Дестин, над малкия екос.

— Хвани я! — извиках, а той само ме изгледа с дребното си, сгърчено от ужас личице. — Хвани я! — изкрещях отново, подрусвайки веригата. Зад нас се разнесе ръмжене. Фрековете се изправяха на крака, готови да подновят гонитбата. Погледнах пред себе си. Бързо приближавахме местност, обрасла с вековни дървета. Трябваше да се издигна нагоре.

— Ще се блъснем! — беснееше Торн и се мъчеше да сграбчи веригата, но аз я държах далеч от него. — Зарежи проклетото изродче! Зарежи го!

В този момент ме осени внезапна идея и аз изгрухтях. Не знаех какво точно грухтя, но реших, че ще подейства по-добре от виковете ми, които само допълнително паникьосваха малкия. И действително той протегна ръчичката си и пръстите му се вкопчиха в Дестин. Веднага извих нагоре, избягнах преградата от дървета и направих полегат вираж в обратна посока.

Фрековете, разгневени, задето съм ги лишила от плячката им, препуснаха подир мен, но бяха посрещнати от същинска стена от куршуми. Мортите на екосите затрещяха една през друга и звукът от изстрелите се смеси с предсмъртния вой и квичене на двата демонични звяра.

Премеждията ни обаче не свършиха дотук. Тъкмо се озъртах за подходящо място за кацане, когато веригата отведнъж олекна. Малкият се беше изпуснал от нея и летеше с писък към земята. Сърцето ми се сви. Изключено бе да го уловя. Въпреки всичките ми усилия все пак му бе писано да умре.

Но ето че под мен се мярна смътен силует. Делф се носеше през ливадата. Подскочи на близо метър във въздуха и изпъна докрай дългите си ръце.

— Да! — изкрещях от радост.

Той успя да улови дребосъка и се претърколи заедно с него на тревата. После стана и го отнесе, уплашен, но невредим, на майка му.

Тя го сграбчи в обятията си и го разцелува, като ту го гълчеше, ту го утешаваше на непонятния им език.

— Да не си побъркана! — ревна насреща ми Торн, щом докоснахме земята. — Замалко да ме убиеш. И за какво? Заради едно проклето екосче. Заслужаваш да те…

Тук обаче се наложи да млъкне, защото останалите ни бяха наобиколили. Майката, придружена от Люк, ме доближи. Двамата коленичиха пред мен и целунаха ръцете ми. После дойде ред и на почервенелия от смущение Делф.

С няколко грухтения тя накара и сина си да стори същото. Когато погледнах малкото му, още ненабръчкано лице, забелязах, че очите му са също така червени, както и на възрастните.

Той ме обгърна с ръчички и стисна така силно, че ме накара да се усмихна.

Колкото до Делф, той бе толкова висок, че малкият успя да прегърне само краката му.

Торн, който наблюдаваше всичко внимателно отстрани, рече с радушен тон:

— Добре, добре, всичко вече приключи. Успяхме да спасим палавника. — Последваха няколко кратки грухтения, при които той посочи първо мен, а после и себе си. Стори ми се, че екосите го изгледаха с известно недоверие, но когато го помолих да ми преведе какво е казал, ме увери, че ми е отдал пълната заслуга за случая.

— Ако това е вярно, ще си взема джабит за домашен любимец — промърмори под сурдинка Делф.

— Е, стига толкова летене за днес, Вега — рече Торн. — Не се съмнявам, че скоро ще му хвана цаката. И тогава няма да имам вече нужда от теб, а само от твоята верига. Или, по-точно, моята верига.

Той грабна Дестин от ръцете ми и с безцеремонно побутване ми даде знак да тръгна обратно към замаскираната яма, откъдето бяхме излезли.

Спуснахме се отново в мрачните катакомби под Мочурището и бяхме отведени в моята стая. Пред входа пак бяха поставени стражи, но не мина много време и майката на малкия екос влезе при нас, понесла голям дървен поднос. Люк стоеше зад нея. Тя постави подноса върху една каменна плоча и ни се усмихна.

Той бе отрупан с всевъзможни лакомства — курабии, месо, няколко твърдо сварени яйца, голям нарязан домат, хляб с хрупкава коричка, от който се вдигаше топла пара. Имаше също купичка с ядки и няколко парчета различни сирена, изпълващи помещението с пикантния си мирис. Напитките се свеждаха до кана с вода и още една, пълна с мляко.

Усмихнах се в отговор и опитах да изгрухтя, което я накара да се засмее. Тя протегна обраслите си с трева ръце и ме прегърна. Люк на свой ред стори същото. После двойката, със сълзи в зачервените си очи, се оттегли.

— Мътните да ме вземат дано — рече Делф, докато се настаняваше пред трапезата. — Май, без да щем, се сдобихме с нови приятели.

Седнах до него и налях от млякото в металните бокали. То бе студено и със свеж дъх. Бяхме толкова гладни, че дори ме разговаряхме повече — само дъвчехме, гълтахме и надигахме чашите. Хари Две също поглъщаше щастливо своя дял направо от пода. Щом приключих с яденето, се облегнах на стената и взех да го почесвам разсеяно зад ушите. Делф най-сетне също се засити, избърса уста с длан и ме погледна.

— Е, Вега Джейн, какво се върти в главата ти?

Въздъхнах дълбоко, преди да му отвърна:

— Това, което се върти в главата ми, е, че трябва да се измъкнем оттук, преди добрият стар Торн да е решил, че вече не сме му нужни. Но първо трябва да узнаем повече за плановете му да нападне Горчилище. А и много ми се ще да разбера как е успял да се спусне от скалата.

— Защо толкова те вълнува това?

— Защото не обичам въпроси без отговор. Торн е зъл по душа. Видя как щеше да остави зверовете да разкъсат малкия екос.

— Предполагам, че кралските особи поначало не са много жалостиви — кимна Делф. — За разлика от Люк и неговата Женска. Това е някак успокояващо, нали?

— Кое по-точно? — вдигнах объркано вежди.

— Ами че разни същества, дето са обрасли с трева и говорят с грухтене помежду си, имат чувства, също като нас. Действа ми успокояващо, като си го помисля.

В главата на Делф явно се случваха повече неща, отколкото предполагах. Което пък действаше успокояващо на мен.

Хвърлих поглед към вратата и забелязах, че Люк скришом ни наблюдава оттам. Това ми навя една идея.

— Знаеш ли — подхвърлих, — можем да използваме нощта, за да направим малко разузнаване.

— Разузнаване! И как, по дяволите, очакваш да стане това?

— Нали сам каза, че днес сме се сдобили с нови приятели.

SEPTEM

ЛЮК ПРОГОВАРЯ

По-късно Люк и Женската се появиха отново, за да вземат подноса.

— Знам, че не можете да ме разберете, но все пак благодаря — казах аз.

— Ние сме тези, които трябва да ти благодарим, Вега — отвърна Люк, а придружителката му кимна в знак на съгласие.

— Ти говориш уъгски? — възкликнах в почуда.

— Крал Торн ме научи на езика си, като средство да не го забрави сам. А аз на свой ред научих дъщеря си, Сира.

— Но никога не го говорим с останалите — добави Сира. — Крал Торн ни е забранил.

— Малкият, когото фрековете едва не разкъсаха, е твой син, нали? — я попитах.

— Да — рече тя и очите й се наляха със сълзи. — Ако не бяхте ти и Делф, щях да изгубя малкия си Кори. — Тя леко ме докосна по бузата с обраслата си в трева ръка. — Независимо какво казва кралят, всички знаем, че е така.

— А какви глупости е наприказвал негово величество? — намеси се иронично Делф.

— Че идеята да спасите Кори била негова — отвърна Люк.

— Той направи всичко възможно, за да ме спре. Той е зъл Уъг.

— И все пак всички ние му се подчиняваме, защото се боим от него — поклати глава Люк.

— Вие сте толкова много — махна с ръка Делф. — А той е сам.

— Но е наш господар — рече плахо Сира. — И спи зад врата, направена от желязо. Наел е сред нас шпиони, които му докладват всичко. Дори най-малкото неподчинение се наказва безмилостно.

— Екосите те уважават, Люк — казах аз. — Ако ги поведеш, биха те подкрепили.

— Не, Вега. Няма как да стане.

— Защо не?

— Торн ни експлоатира жестоко, няма съмнение — отвърна той, без да ме поглежда. — Но също ни учи на различни умения и ни пази от беда.

— Та вие вече можете да правите всичко и без него — възразих.

— И все пак, мнозина от нас го боготворят — намеси се Сира. — Нямам представа защо, но са готови да го следват навсякъде.

Погледнах към Делф, а после пак към екосите.

— Струва ми се доста странно. Имам предвид, че Торн не е точно от най-милите типове.

— Тъкмо там е причината — поясни Люк. — Той е прекършил нашия дух, нашата воля. Това е по-силно от всякакво оръжие.

Замислих се върху чутото, но не ми дойде наум подходящ отговор, ето защо реших да сменя темата.

— Трябва да избягаме оттук — казах. — Но преди да си тръгнем, искаме да намерим отговори на някои въпроси. Ще ни помогнете ли?

Двамата се спогледаха нерешително, накрая Люк кимна.

— Вие спасихте малкия Кори, затова по-късно ще се върнем отново. И ти ще получиш своите отговори, Вега.

В нощната тишина се чуха приближаващи стъпки. Изминаха няколко секунди и върху каменната стена на тунела отвън заиграха сенки, хвърлени от трептяща светлинка. Люк се появи в стаята ни първи, прикрил с дланта си пламъка на свещ. Сира го следваше по петите с пребледняло и уплашено лице.

— Ходете тихо — прошепна той. — Тук отвсякъде дебнат очи и уши.

Стражите, които по-рано пазеха пред входа, бяха изчезнали, вероятно отпратени от него. Преди да поемем по коридора, погледнах Хари Две и му заръчах да не лае, нито да издава други излишни звуци. Мога да се закълна, че той кимна в знак, че ме е разбрал.

Докато крачехме в редица един зад друг, ми мина поне една успокоителна мисъл. Наметката беше на раменете ми, а в нейния джоб лежаха ръкавицата и Мълнията.

Стигнахме до място, откъдето се разклоняваха три тунела, и поехме по най-левия. Не след дълго се озовахме се пред масивна дървена врата. Люк откачи бронзов ключ от желязната халка на колана си и го превъртя в ключалката. Пропусна ни да влезем първи и затвори плътно след нас. Помещението тънеше в мрак, но той обиколи окачените през равни разстояния факли и ги запали със свещта си.

Щом стана достатъчно светло, аз зяпнах.

И Делф стори същото.

Имахме основателна причина за това.

Помещението бе просторно, с висок таван. Навред из него бяха пръснати работни маси, отрупани с всевъзможни изделия в различна степен на завършеност. Стените бяха опасани от стари, проядени от дървояди рафтове, буквално преливащи от странни предмети, свитъци пергамент и подвързани с кожа томове. В единия ъгъл имаше грамадно бюро с въртящ се стол пред него и множество чекмеджета, от които също се подаваха чертежи и документи. На дълъг лабораторен тезгях пък бяха наредени колби, стъкленици, везни и други фини инструменти, каквито бях виждала и ползвала в Комините, в своята работа като Довършителка.

— Не може да е донесъл всичко това със себе си от Горчилище — казах.

— Не — отвърна Люк. — Само част от свитъците, мастилото и някои от инструментите, които виждате. Всичко останало е наше дело, включително мебелите, които изработихме по негови проекти. Торн ни научи на много неща. И единственото, което поиска в замяна — довърши с примирен тон, — бе свободата ни.

Докато оглеждах мястото, погледът ми се спря върху нещо, окачено на верига, спускаща се от тавана в един от ъглите. Беше скелет. А до скелета, върху стената, бе опъната кожата на притежателя му. При вида им една от загадките, които ме вълнуваха, започна най-сетне да се прояснява.

— Това е адар — промълви Делф.

— Било е адар — поправих го аз. — Ето как Торн е успял да се спусне от скалата. С летене, точно както и ние.

— Доста едричък екземпляр. Най-големият, който съм виждал.

— Това, предполагам, е неговата… работилница? — обърнах се към Люк.

— Всъщност той я нарича лаборатория. Прекарва повечето си време тук, майстори разни неща, говори си сам, понякога дори се смее като умопобъркан.

— Мен ако питаш, си е точно такъв.

Вниманието ми бе привлечено от правоъгълните късове пергамент, окачени по стените. Това бяха карти на Горчилище — изключително подробни, до най-малкия детайл. В прецизността на изображенията и надписите прозираше един гениален, но също и болен ум. Побиваха ме тръпки, като си представех този луд Уъг приведен над тях, чертаещ с безкрайно старание, гонен от манията да унищожи своя някогашен дом.

Защото картите имаха една-единствена цел — да послужат като база за нападение. Изписаните със ситен почерк бележки недвусмислено го доказваха. Имаше място, отбелязано като „пункт за приземяване“. Тук вероятно планираше да извърши кацания със своя аерокораб в потайна доба, докато всички жители спят. А после, когато цялата му армия се събере, да предприеме изненадваща атака.

Имаше стрелки, сочещи към Комините, Катедралата и сградата на Съвета, с обозначения като „първа цел“, „да се използва за затворници“ и други подобни. С ужас видях надписи „да се унищожи“, поставени върху Приюта и Болницата. Отначало се зачудих защо, но после ми хрумна, че по време на война страната, която не може да се грижи за своите болни и ранени, по-лесно ще капитулира.

Обърнах се към Делф, който надничаше намръщено през рамото ми.

— Безумец, Вега Джейн, просто един безумец, който иска да убива. Трябва да го спрем.

— А сега може ли да отидем при аерокораба? — попитах Люк.

Той кимна и бързо ни поведе през плетеница от коридори, докато съвсем изгубих чувство за посока.

— Знам къде сме — прошепна Делф, който явно се ориентираше по-добре от мен. — Ей-сега ще свием наляво.

Така и стана. Люк и Сира спряха, обърнаха се наляво и минаха през поредния проход в стената. Насред празната зала корабът се извисяваше над нас като чудовищен звяр, готов да напада и убива. Когато приближихме, видях в дървения корпус поредица от отвърстия.

— За какво служат? — попитах Люк.

— Оттук се управлява — отвърна той. — С помощта на ето тези неща — и посочи към купчина дълги весла с плоски, правоъгълни краища, акуратно наредени покрай една от стените.

След това ни показа устройството, пълнещо гигантския балон с нагорещен въздух, както и клапите, през които той се изпускаше, ако искаш да се приземиш.

— Ясно — кимнах аз. — А каква е причината за зачервените ви очи?

— От бъркането на барута е. Съставките влизат в тях и ги дразнят.

— Но Кори е още малък, а неговите също са зачервени…

— Мислиш ли, че Торн го е грижа на каква възраст си, Вега? Всички са длъжни да работят.

Кръвта ми още кипеше от това откритие, когато излязохме обратно в коридора. Видях, че Люк поставя една от едрите си длани върху дръжката на мортата, затъкната в кожения му колан.

— Гръбовете? — попитах изчаквателно.

— Да, гръбовете — кимна мрачно той и се обърна към Сира. — Виж, ти най-добре се прибирай. Кори може да се зачуди къде си.

Тя го изгледа обезпокоено.

— Люк, помисли какво правиш. Ами ако Торн разбере?

— Просто върви, Сира. Хайде, тръгвай — добави строго.

Тя ни хвърли последен, неприязнен поглед и бързо се изгуби в тунела.

— Добре, последвайте ме — рече твърдо Люк, но в очите му се долавяше боязън. Не смятах, че е заради гръбовете, а по-скоро заради краля. По изражението на Делф разбирах, че и той мисли същото.

Люк можеше да плати с живота си, задето ни е помогнал. Но аз не виждах друг начин да излезем от положението. А вече имах план. Или поне част от него.

Делф очакваше от мен да поема инициативата. По дяволите, аз самата го очаквах от себе си.

Оставаше само да се надявам, че тази инициатива няма да донесе гибелта ни.

OCTO

ГРЪБСКИ НЕВОЛИ

Можех ясно да доловя ударите на сърцето си, докато вървяхме по безкрайния тъмен тунел. Изминахме дълго разстояние, близо километър, и по всичко личеше, че навлизаме в територия, чужда за поданиците на Кралството на катафилите. Водачът ни вървеше с бавни, премерени крачки, озъртайки се постоянно на всички страни.

— Люк — обади се тихо Делф. — Гръбовете нападат ли други същества?

— Не. Не и без повод.

— Тогава нека не им даваме повод — изгледах приятеля си аз.

След минута Люк забави ход и спря, както ми се стори, пред участък гладка стена. Вече си мислех, че просто е объркал пътя, когато чух нещо. Предполагам, че всички го чухме. И го усетихме.

Глухо боботене, съпроводено от треперене на земята под нозете ни. После от тавана се посипаха камъни и прах. Закашлях се и понечих да побягна назад, но усетих върху лакътя си ръка, удържаща ме на място.

— Всичко е наред — каза Люк. — Те просто така се придвижват. Явно са ни чули да приближаваме.

В следващия момент стената пред нас се срина и се отвори дупка. В дупката имаше лице, което я изпълваше цялата. Чифт мътни жълти очи се взираха в мен. Когато устата се отвори, видях огромни остри зъби, по-смъртоносни от всеки кинжал.

Люк доближи съществото и изрече няколко думи на непонятен език, звучащ като смесица от съскания и грухтения.

— Не се притеснявайте — обърна се после към нас. — Те знаят, че Торн не ни придружава.

— А защо тогава си извадил мортата от колана си? — попитах.

— Нямаше как да съм сигурен. Малко предпазливост не пречи, ако си имаш работа с едри и непредсказуеми същества като гръбовете. Онова там сигурно тежи повече от тон.

— А защо ни гледа така?

— Ами защото приличате на Торн. Искам да кажа, че и вие сте Уъгове като него.

— Ще му обясниш ли, че макар да сме Уъгове, нямаме нищо общо с Торн?

— Вече го направих. Поради тази причина още не се е опитало да ви убие.

Стомахът ми се сви и неволно отстъпих крачка-две назад.

— Можехте да се запознаете, но няма да успеете да произнесете името му, камо ли да го запомните. Затова нека просто го наричаме Гръб.

— Здравейте, господин Гръб — каза с уважение Делф.

— Всъщност това е женски екземпляр — поправи го Люк. — Познава се по очите. Техните са жълти, а на мъжките — сини. Не знам защо, просто е така.

Люк протегна ръка и поглади звяра по главата. В отговор се разнесе звук, който ми се стори познат. Трябваше ми секунда, докато се сетя, че наподобява котешко мъркане, но стократно усилено.

— Мирни създания са. Копаят си тунелите и никого не закачат. Ядат скалата по-бързо и от цяла бригада гноми с техните нокти.

— Ядат скала? — повтори невярващо Делф.

Междувременно Хари Две се доближи до гръба и го подуши. Гледката на моето куче в такава близост до страховитите зъби ме притесни и тъкмо се канех да го повикам, когато то близна създанието. Преди да успея да помръдна, от грамадната паст се подаде дълъг, хлъзгав език и също го близна в отговор. Аз се престраших и вдигнах полека ръка, като същевременно хвърлих въпросителен поглед към Люк.

— Давай, не бой се — насърчи ме той. — Гръбът знае, че сте добри Уъгове.

Погладих съществото по козината и Делф последва примера ми. Тя се оказа далеч по-мека и приятна на допир, отколкото предполагах — все едно докосвах стрък папур от онези, който растяха край езерото в Горчилище. Инак самата глава бе огромна по размер — поне два пъти по-голяма от главата на крет. Навярно доста скала отиваше за изхранването на такова туловище.

Докато Делф и аз галехме гръба, пръстите ни неволно се докоснаха. Аз го погледнах, той мен също и двамата едновременно се усмихнахме.

— Все едно че сме си у дома, в Горчилище — каза той. — Помниш ли?

— Тъкмо си мислех за папура, който беряхме — отвърнах, изчервявайки се леко.

— Тя май си пада по теб, Делф — обади се Люк.

— Какво? — сепна се Делф. — А, не, нищо подобно. А и какво ти влиза в работата дали Вега Джейн…

Така се притесних, че го прекъснах с думите:

— Люк навярно има предвид ей тази приятелка тук. — Усещах, че бузите ми пламтят.

Челюстта на Делф увисна и той се вторачи в мен за десетина секунди, през които лицето му смени толкова много изражения, че едва се сдържах да не прихна от смях.

— О, да, разбира се — рече накрая, като толкова се стараеше да звучи небрежно, че гласът му излезе като фалцет. — Впрочем — побърза да смени темата — защо те толкова мразят Торн?

— Ами имат си основателна причина. — Екосът потърка гъстата козина на създанието. — Кожата им, освен че е много здрава, има и друго свойство.

— Какво?

— Може да се разтяга. Да става толкова голяма, колкото пожелаеш. Затова и Торн ги убива.

— Убива ги? — възкликнах аз.

— Където свари. Поне доскоро го правеше.

— И защо са му притрябвали техните кожи? — попита Делф.

— Заради балона, разбира се.

— Балонът на аерокораба? — съобразих с ужас. — Значи от това е направен?

Люк кимна.

— Кръвта им също влиза в употреба. Тя е гъста и лепкава и щом се смеси с няколко други съставки, се втвърдява като камък. С нея се уплътняват шевовете, за да не пропускат въздух.

Обърнах се да погледна гръба. Макар да знаех, че не разбира разговора ни, можех да усетя дълбоката скръб в неговите очи. В нейните очи.

Защо изобщо съществуваха Уъгове като Торн, чиято единствена грижа бе да преследват собствените си цели, без да дават пукната пара какво причиняват на другите? Прошепнах мисълта си на Делф и той отвърна сериозно:

— Това е добър урок за всички ни, Вега Джейн.

— Впрочем, вече от доста време не му се е удавало да улови гръб — намеси се Люк.

— Защо?

— Защото аз идвам и ги предупреждавам да се крият — рече тихо екосът и поклати тъжно глава. — Може да не са много привлекателни на вид, но под тази кожа се крие най-голямото сърце, което някога ще срещнете.

Видях как жълтите очи, надничащи от дупката, се навлажняват. Люк предугади следващия ми въпрос и отговори, преди да съм го задала:

— Гръбовете имат напълно различни сетива от нашите. Умеят да разбират какво чувстваме. Не знам дали се дължи на миризмата, която излъчваме, или на нещо друго, но го правят. В момента тя знае, че сме тъжни, затова също се натъжава. По този начин ни показва, че… в общи линии, че сме добри същества, а не лоши.

Никога досега не ме бяха наричали „същество“, но нали в крайна сметка и Уъговете бяха просто живи твари, както всички останали.

Погладих гръба по муцуната и прошепнах с усмивка:

— Ти си много красива.

Мъркащият звук отново изпълни прохода и макар да не бях сигурна, ми се стори, че зъбатата паст ми се усмихва в отговор.

— Ето, сега усеща щастие — поясни Люк.

— Торн спомена, че многократно са се опитвали да го убият — казах. — Как по-точно?

— Те могат да прокопават тунели през всичко. Никога не знаеш къде ще се появят. Единственото, което ги издава, е звукът.

— Предполагам, че той, какъвто е хитър, е взел предпазни мерки?

— О, да. Тунелите се патрулират, а по стените е сложил специални устройства, засичащи и най-леките вибрации. Те го предупреждават отрано за приближаването им. Спалнята му пък е обкована с желязо. Гръбовете са способни да прегризат и него, но им отнеме известно време. Достатъчно, за да успее то да се измъкне. И все пак, на няколко пъти едва не го докопаха. — Той сведе смутено очи. — Ще рече, че имат доста повече кураж от нас.

— Но ти ги предупреждаваш, щом Торн тръгне да ги лови — изтъкна Делф. — За това също се иска кураж.

— Не е същото. Съвсем не е същото.

— Боиш се заради Сира и Кори, нали? — вметнах аз. — Да не би да ги нарани, ако се обърнеш срещу него. Затова тя толкова се притесняваше, че се упътваш към тези места.

Люк бавно кимна.

— Някои от екосите са му предани до смърт. Поставят интереса му над собствената си плът и кръв. Мисля, че е сторил нещо с мозъците им, макар да няма как да го докажа.

В главата ми се въртеше рояк от мисли, които се мъчех да подредя.

— Колко време отне на Торн да построи кораба? — попитах.

— Десет сесии, ако не и повече. Искаше се много работа.

— Десет сесии — повторих и после се усмихнах. Това беше добре. — И ако не може да хваща повече гръбове, няма как да построи нов, нали?

— Какво си си наумила, Вега Джейн? — прошепна в ухото ми Делф.

— Да избягам от това място и да направя така, че той никога да не нападне Горчилище — отвърнах така, сякаш бе очевидно.

— Няма да е толкоз просто, Вега. Ами екосите, гномите? И тези същества тук? — Той поглади муцуната на гръба.

— Какво за тях?

— Нали чу Люк. Торн има шпиони, които са му верни до гроб. Ако избягаме и провалим плановете му, на кого мислиш, че ще си отмъсти? Какво ще се случи с Люк, със Сира, с малкия Кори?

Не смеех да го погледна в очите, защото знаех, че говори истината. Дилемата разкъсваше сърцето ми на две.

— Ние… няма как да спасим всички, Делф. Това е невъзможно.

— Можем поне да опитаме — отвърна делово той.

Беше ми на езика да изрека нещо хапливо, но се спрях. Идеята носеше в себе си едновременно облекчение и тежко бреме. Бяхме тръгнали през Мочурището с намерението да опазим само собствените си кожи. Сега се нагърбвахме с грижата за още куп други същества. Но Делф имаше право. Бяхме длъжни да опитаме.

— Добре — казах бавно. — Но ще ми е нужна помощ. Няма да успея сама.

— Че аз за какво съм, Вега Джейн?

NOVEM

ТАЙНАТА НА КРАЛЯ

През следващите пет дни всяка сутрин излизахме на повърхността и аз обучавах Торн в тънкостите на летенето. А всяка нощ Люк идваше при нас, понякога съпроводен от Сира. Двамата продължаваха да ни снабдяват с информация относно подземното кралство.

Делф и аз с всички сили се стараехме да съставим план и части от него вече бяха готови, но как можехме да сторим така, че щом си тръгнем, Торн вече да не е на власт?

Имаше и още един въпрос, който не ми даваше мира.

Защо Торн искаше да воюва срещу собствения си народ? Какво бе вселило у един Уъг такава омраза към другите Уъгове?

— За да узнаем отговора, Вега — каза Делф, когато подхванах темата. — Трябва първо да сме наясно кое го е накарало да дойде в Мочурището. Това е отчаяна стъпка, а по собствените му думи той е бил принуден да я предприеме.

— Така е, но според мен не са го прокудили, а по-скоро сам е избягал. Ако е сторил нещо лошо, щяха да го хвърлят във Валхал, а не да го гонят от селото.

— Трябва да е било доста лошо, щом е избрал Мочурището. Навярно го е грозял не Валхал, а направо секирата на палач.

Потръпнах при мисълта. Аз самата едва не се бях простила с главата си на ешафода.

— Значи предполагаш, че войната е за отмъщение?

— Аз поне не виждам друга причина.

В този миг ме осени една идея и аз бързо я споделих с Делф.

— Може и да стане — рече той, — но ще ни трябва повече информация.

— Е, поне знаем от кого да я получим.

На следващата вечер разпитах Люк дали знае защо Торн е дошъл в Мочурището.

— Случвало се е — отвърна той, — като пийне повече медовина, да започне да си бърбори сам. Споменава имена и други такива неща.

— Какви имена? — оживих се аз.

— Чакайте да помисля. — Люк се потърка по тревясалата буза. — Мърд… Не, Мърг… Мъргатройд. Да, точно така, Мъргатройд.

Името не ми беше познато. Погледнах към Делф, но и той поклати глава.

— Нещо друго?

— Често се жалва как Уъговете не оценявали какъв велик водач е. Понякога назовава и друго име, но вие вече го знаете.

— Кое? — попитах.

— Върджил.

— А, да, нали са били приятели.

— Честно казано, като се накваси добре, не говори много приятелски за него.

Това ме озадачи.

— Люк, има ли някакъв начин да проникна в спалнята на Торн?

— Трудна работа. Винаги я държи заключена, независимо дали е вътре, или не. Защо?

— Защото смятаме, че там може да се крие обяснението за идването му в Мочурището — вметна Делф.

— Вярно, че ако иска да го опази в тайна, това ще да е мястото, но никой не влиза вътре, освен него.

— Може ли поне да ни покажеш къде е? — попитах.

Дълго бродихме из проходите, докато съвсем не изгубих чувство за посока, но знаех, че Делф навярно я помни. Погледнах го и той едва доловимо кимна в знак на потвърждение.

Люк спря пред поредната отбивка и ни посочи един каменен коридор. Той бе добре осветен и лесно различих масивната врата в дъното му, вградена направо в скалата. Пред нея нямаше стражи, но тя, изглежда, не се и нуждаеше от тях.

По пътя на връщане продължих да разговарям тихо с Люк. Той отначало не бе особено възприемчив към идеите ми, но си личеше, че куражът му, погазен от Торн, постепенно се връща.

Щом се озовахме обратно в стаята си, казах на Делф:

— Трябва на всяка цена да влезем там. — Усетих как с изричането на думите сякаш милион пеперудки запърхват в стомаха ми.

— Каквото и да правим, ще е добре да побързаме — отвърна той. — Торн доста напредна с летенето и скоро вече няма да сме му нужни. Тогава и нашите кости ще украсят някоя стена.

— Люк ще ни помогне, но трябва да издебнем момент, когато спалнята е празна.

— Ами тогава за целта ще е най-добре да изкараме Торн оттам.

— Страхотно, Делф! — рекох саркастично. — Чудя се как не ми дойде наум по-рано.

— Говоря сериозно. Имам предвид, чрез отвличане на вниманието.

Това събуди моето любопитство.

— И как по-точно?

— Той се бои от гръбовете, нали?

— Естествено, нали искат да го убият. Е, и?

— Значи върху това ще изградим тактиката си.

— Да не би да имаш отряд гръбове под свое командване?

Вместо отговор той отиде до наметката ми, която висеше окачена на стената. Бръкна в джоба й, нахлузи ръкавицата, после извади Мълнията и я увеличи до пълния й размер.

— Ето с това — рече — ще се престоря на нещо, което не съм.

— На гръб — усмихнах се аз, най-сетне схванала замисъла му.

Половин час по-късно двамата надничахме иззад ъгъла на коридора, водещ към спалнята на краля.

— Люк и неговите екоси са готови — прошепнах аз.

— Тогава най-добре ти също заеми позиция.

Притичах по коридора и се вмъкнах в една ниша в стената. Тя щеше да ме скрие от погледите, щом всичко започнеше. Подадох глава и кимнах на Делф, после се дръпнах обратно в дъното на укритието.

Видях Мълнията да прелита покрай мен, порейки въздуха с такава сила, че факлите подир нея гаснеха. Последва чудовищен удар и вратата бе избита от мястото си. В почти пълния мрак копието изви и се върна отново в ръката на Делф.

Разнесоха се викове и тропот на крака. Люк бе свършил добре своята част от задачата. Надлъж и шир по коридорите екосите крещяха, че гръбовете нападат.

След минута над гласовете им се извиси друг, силен и властен. Беше Торн, раздаващ заповеди. Стаих се колкото се може по-назад в нишата. Почти можех да го докосна с ръка, когато претича по нощница, разчорлен и запъхтян, с късоцевна морта в едната ръка и потрепваща свещ в другата. Около кръста му бе вързана Дестин.

Веднага щом пътят се освободи, излязох и се втурнах към стаята. Не знаех с колко време разполагам, но надали щеше да е дълго.

Запалих свещта, която носех със себе си, и видях оскъдна мебелировка — легло, нощно шкафче и стар гардероб, поставен край едната стена. Завивките бяха разхвърлени, една от възглавниците се въргаляше на пода.

Надзърнах в тясното пространство под леглото — нищо. После повдигнах с усилие матрака, който се оказа доста тежък.

Да!

Върху преплетените въжета, които го поддържаха, лежеше книга.

Измъкнах я бързо и погледнах корицата.

Дневник на експериментите.

Отгърнах на първата страница. Акуратният почерк несъмнено принадлежеше на Торн — същият като онзи върху картите в неговата лаборатория. Прочетох един-два пасажа, но не успях да разбера нищо. Дневникът бе изписан до последния лист. Съмнявах се Торн да го вади всеки ден само за да го разглежда, тъй че вероятно нямаше скоро да забележи липсата му. С ясното съзнание за риска, който поемам, го пъхнах под наметката си и продължих нататък.

В нощното шкафче не открих нищо. Оставаше само гардеробът. Отворих вратите и бързо прерових висящите дрехи. Трескаво издърпах и чекмеджетата, но те също не съдържаха нищо интересно.

И тогава пръстите ми напипаха кутията, скътана в самото дъно на гардероба. Изработена от дърво и покрита с непонятни резбовани изображения. Отворих я и ахнах. Вътре бе пръстенът на дядо ми, както и Целебният камък. Първият ми импулс бе просто да ги взема, но Торн положително щеше да се усети. За разлика от книгата тези предмети бяха още нови за него и му се намираха подръка. От друга страна, надали щях да имам друг шанс да си ги върна. Изборът бе мъчителен, но накрая реших да ги оставя и продължих да ровя из съдържанието на кутията.

Попаднах на снимка, изобразяваща трима Уъгове. Единият явно бе самият Торн на младини. До него стоеше Женска, може би същата Мъргатройд, за която бе споменал Люк. Имаше и малко момиче, в чиито черти — най-вече в очите и очертанията на брадичката — ми се стори, че съзирам нещо смътно познато.

Откъм тунелите отвън долетя изстрел. В техния безкраен лабиринт ехото правеше толкова странни номера, че бе невъзможно да се каже дали идва отблизо, или отдалеч. Втори, по-силен гръм ме накара да подскоча и да изтърва снимката. Изчаках, затаила дъх, но когато нищо не последва, се наведох и я взех. Тя бе паднала с обратната страна нагоре, върху която личеше надпис. Доближих свещта и го прочетох.

Торн, Мъргатройд и…

Дъхът секна в гърлото ми. Моригон.

Торн беше баща на Моригон. А Мъргатройд бе нейната майка. Приликата помежду им бе очевидна, а когато погледнах изображението отново, сама се учудих как веднага не съм познала Моригон като дете.

Тя ми бе казала, че баща й е преживял Случка, когато е била на шест години. Докато търсел определен вид гъби на самия край на Мочурището.

Излизаше, че това не е вярно. Той бе сторил някакво престъпление и за да избегне разплата, сам бе избягал от селото.

Но къде тогава беше Мъргатройд? Моригон никога не бе отваряла дума за нея.

Едва сега си дадох сметка, че Юлиус Домитар я е споменавал пред мен, макар и не по име. Беше ми казвал, че работата на Моригон е да се грижи за Горчилище и за всички Уъгове в него. Че това често се предавало от родители на деца и че майката на Моригон го е вършила преди нея.

Значи Мъргатройд е била закрилница на селото преди дъщеря си. Каква ли участ я бе сполетяла? Трябваше да разбера.

Виковете и тропотът на нозе приближаваха и аз знаех, че времето ми изтича. В кутията оставаше още един предмет, който исках да разгледам. Навит къс пергамент.

Оказа се писмо, адресирано до Торн. Макар да личеше, че е много старо, цветът на мастилото върху равно изписаните редове все още бе наситен и кристално ясен. Очите ми бързо пробягаха през тях и когато стигнаха подписа накрая, ми се стори, че сърцето ми ще спре. Толкова много неща започваха да си идват по местата. Тогава чух зад гърба си гласа на Торн и погледнах през рамо. Той почти бе достигнал вратата на спалнята.

Което означаваше, че съм в капан.

DECEM

НИЩО ОТ НЕЩО

Озърнах се трескаво наоколо. Пространството под леглото бе високо по-малко от педя. Нощното шкафче бе твърде малко, за да ме скрие. Оставаше ми само една възможност. Угасих свещта, скочих в гардероба и затворих вратите след себе си. Докато се мъчех да се свия зад окачените там дрехи, чух Торн да влиза в стаята.

Отначало не смеех да помръдна. Кутията беше още в ръката ми и когато понечих да я оставя, нещо вътре се помести, издавайки лек звук. Затаих дъх в мрака, но мина близо минута, без нищо да се случи. Предположих, че пръстенът се е плъзнал по дъното й. Бавно повдигнах капака, напипах го и го надянах на пръста си. После зачаках.

Чух Торн да мърмори край разбитата врата. Това ми се стори нормално — трудно можеше да се очаква един параноичен Уъг просто да легне и да заспи отново незащитен, особено след подобна атака. Скоро се чу нарастваща суматоха, съпроводена от пъшкане и грухтения — група екоси явно се бе присъединила към своя крал. С глух тропот и звънтене нещо тежко бе поставено на мястото му. Не след дълго се разнесоха отдалечаващи се стъпки и настъпи тишина.

В тясното пространство на гардероба, започнах да обмислям какво да правя оттук насетне. Отговорът бе само един — трябваше да изчакам Торн да заспи дълбоко и тогава да изляза.

Мърморенето обаче продължаваше и аз започнах да се чудя какво по дяволите прави. Открих, че ако се наведа напред, мога да виждам през пролуката между двете врати. Сега факлите по стените бяха запалени и стаята бе добре осветена. Щом го сторих, всичките ми надежди рухнаха.

Торн бе накарал екосите да изправят вратата обратно в скалния отвор на входа. Макар тя вече да не прилягаше добре, отстрани не оставаше достатъчно място, за да се промуша. Трябваше или да чакам докато той излезе на сутринта, или щом заспи, да я побутна, с риск да я съборя.

И тогава изведнъж възникна много по-сериозен проблем.

Торн се запъти право към гардероба.

С ужас видях пред пролуката, че нощницата му е изцапана, и той навярно ще си търси друга.

Свих се колкото може по-навътре, макар да знаех, че е безполезно. От напрежение въртях нервно дядовия си пръстен, нахлузен на палеца ми. Вратите се разтвориха и аз стиснах клепачи в очакване на удара.

Такъв обаче не последва. Бавно отворих очи. Торн се взираше право в мен от две педи разстояние, но изобщо не реагираше, сякаш не съществувах. Извади си чиста нощница и захлопна пак гардероба. Секунди по-късно го чух да ляга в скърцащия креват. Стоях премаляла, мъчейки се да осъзная случилото се.

Ако Торн можеше да вижда достатъчно добре дрехите и леглото си, как така не бе забелязал мен? Прокарах длан по бедрото си. То си беше все същото, от плът и кръв. Тогава докоснах пръстена. Въртейки го, неволно го бях обърнала така, че странният символ с трите куки сочеше навътре.

Бях го носила и преди, без да се случи нищо необичайно. Но не и обърнат по този начин. Дали случайно нямаше свойството да ме прави невидима? Мисълта изглеждаше невъзможна, но не намирах друго обяснение.

Ако бе така, можех ли с негова помощ да се измъкна от клопката? Пак трябваше да отместя вратата и Торн щеше да усети, че там има някой, но другият вариант бе да чакам до сутринта. Реших да рискувам.

Надзърнах отново в стаята. Той беше в леглото си, а върху нощното шкафче гореше една-единствена свещ, осветявайки само частично помещението. Изчаках още двайсетина минути. Дишането му стана по-дълбоко и равномерно, а накрая измежду устните му се разнесе тихо хъркане. Стиснах зъби, преброих до десет и полека открехнах гардероба. Пантите му издадоха скърцане, което ми се стори пронизително като ловния писък на гарм.

Замръзнах в очакване кралят да скочи в почуда, задето мебелите му се отварят сами, но той дори не помръдна. Оставих резбованата кутия на мястото й, прекосих на пръсти пода и се изправих пред масивната входна врата. Помъчих се да провра глава между нея и стената, но без успех. Точно в средата й, където бе попаднал ударът на Мълнията, зееше обгорена дупка, но и тя бе прекалено тясна, за да мина.

Пъхнах пръсти в процепа отстрани и задърпах, но вратата не се помръдна. Щеше да е по-лесно, ако Дестин беше у мен. Тя ми придаваше изключителна сила, но сега бе омотана около кръста на Торн, а сериозно се съмнявах да успея да я измъкна оттам, без да го събудя. Едва не заплаках от безпомощност, когато откъм коридора долетя шепот:

— Там ли си, Вега Джейн?

Беше Делф.

— Да, тук съм — отвърнах тихо през дупката. — Той спи, но не мога да изляза.

— Отстъпи назад.

— Какво смяташ да правиш?

— Същото като преди.

Копието събори вратата с гръм и трясък и аз изскочих в коридора толкова бързо, че успях да го видя как се завръща в облечената с ръкавица ръка на Делф. После и двамата хукнахме колкото ни държат нозете. И толкова по-добре, защото секунди по-късно зад гърба ни затрещяха изстрели. Обърнах се през рамо и видях Торн застанал на прага, с по една късоцевна морта във всяка ръка. Аз може и да бях невидима, но не бях безсмъртна. Един куршум писна край ухото ми, друг се сплеска в стената и откърти парче скала, което одраска рамото ми. Спряхме едва щом се озовахме в собствената си стая. Делф се приведе, опрял длани върху коленете си, а мощните му гърди се издуваха като ковашки мехове.

Мълнията, в пълния си размер, лежеше до него. В бързината той бе забравил да я прибере, а Торн можеше да се появи всеки момент. Грабнах ръкавицата от ръката му, вдигнах златистото копие от пода и го смалих отново колкото молив.

Делф подскочи почти до тавана. Едва тогава осъзнах, че не забелязва присъствието ми. Бе видял само как някой му смъква ръкавицата, а Мълнията увисва във въздуха.

Завъртях пръстена в нормалното му положение и той се вторачи в мен така, сякаш бе зърнал адар да пърха из стаята.

— Как… как… как… — бедният не можеше дори да довърши изречението. Ченето му трепереше твърде силно.

— От пръстена е — вдигнах го пред лицето му аз.

— Но как може проклетото нещо да направи да изчезнеш?

Завъртях го и пак станах невидима. Познах по това, че приятелят ми взе да се озърта безпомощно, за да види къде съм се дянала. Побързах да прекратя терзанията му и се появих отново.

— Не знам как се получава, Делф, но определено се радвам, че го прави. Иначе тази вечер щях да съм мъртва. — Това ме накара да си спомня какво бях открила. — Да знаеш само колко неща имам да ти разправям!

Първо му разказах за снимката.

Той се почеса умислено по брадичката и каза:

— Значи смяташ, че Торн е баща на Моригон?

— Сигурна съм. А Мъргатройд е майка й. Била е майка й. Вече е мъртва.

— Това пък откъде го разбра?

— От второто нещо, което открих. Беше писмо. От Върджил до Торн.

— И какво пише вътре?

— Дядо ми обвинява Торн, че е погубил Мъргатройд с отровни гъби. Заплашва го с екзекуция заради това престъпление. Споменава също и Моригон. Казва, че Торн я е лишил от майка. Ето защо е трябвало да бяга от Горчилище.

— Да пукна дано! — изпъшка Делф. — Тоя Уъг явно просто обича да убива.

Седнах до него върху нара.

— Мъргатройд е била същата като Моригон. Закрилница на Горчилище. Обзалагам се, че Торн се е дразнел и й е завиждал за това. Обзалагам се още, че е бил наясно и с другите й способности.

— Имаш предвид разните там магични номера?

— Именно. Чудя се дали Моригон знае какво действително се е случило с майка й?

— Чак ми става жал за нея, като си помисля.

Досега не ми беше минавало през ум, че някой може да съжалява Моригон. Но ако Торн действително беше убил майка й? Как ли се живее с такова бреме на съвестта?

Бях учудена, че той още не се е появил да ни нагледа, но вероятно бе зает да преследва гръбове из тунелите. Това поне щеше да ни даде малко време за отдих.

Торн без съмнение бе чудовище и трябваше да бъде спрян. Но как? Тогава се сетих за книгата, открита под матрака в спалнята му. Не бе изключено тя да съдържа нещо.

Извадих я и я показах на Делф.

— Експерименти — прочете заглавието той. — Това пък какво ще рече?

Заразгръщахме заедно страниците. Те бяха пълни не само с текст, но и с илюстрации. Още от първите стомахът ми се сви.

Те изобразяваха разрязани екоси, гномове и гръбове. Особено рисунките на малките им, с обезобразени и разчленени телца, ме накараха да отвърна очи, за да не ми призлее.

— Той е експериментирал… с тях — промълви Делф.

В този миг по коридора се дочуха стъпки. Погледнах към пръстена на ръката си. Ами ако ме хванеха с него? И с книгата? Проклятие!

Озърнах се наоколо в търсене на скривалище, но такова нямаше. Тогава ми хрумна нещо. Погледнах Хари Две и той примигна разбиращо насреща ми. Свалих пръстена, отворих устата му и го пъхнах вътре. Той захлопна челюсти и зъбите му тракнаха. После оставих книгата в ъгъла и го накарах да легне отгоре й. Едрото му космато тяло я покри напълно. Духнах свещта и стаята потъна в непрогледен мрак. Двамата с Делф легнахме върху нара и се престорихме на заспали.

Секунди по-късно Торн нахълта при нас, съпроводен от група екоси, въоръжени с морти и понесли факли в ръце. Сред тях беше и Люк. Приседнах върху твърдите дъски и се протегнах с прозявка.

— Какво има? — попитах сънено. — За какво е цялата суматоха?

Торн се надвеси внимателно първо над мен, а после над Делф. Дори не погледна към Хари Две, който лежеше на кравай в ъгъла, положил муцуна върху предните си лапи.

— Суматоха ли? — рече подозрително. — Защо да има суматоха?

— Ами по-рано ни събудиха някакви викове и изстрели. След това всичко сякаш утихна, а после отново взе да се гърми. А ето че сега посред нощ се появявате и вие.

Торн продължаваше да се взира в мен.

— Значи сте били тук през цялото време?

Аз кимнах.

— Че къде другаде да бъдем?

Кралят се обърна към Люк, който потвърди:

— Вярно е, господарю. Не са мърдали от стаята. Пак гръбовете трябва да са били.

— Хмм, има нещо мътно в тая работа — рече Торн със зловещо изражение, от което по кожата ми полазиха мравки. — Искам да обискирате тези двамата.

— Какво точно търсим? — попита Люк.

— Ще разберем, щом го намерим — ревна Торн. — Просто изпълнявайте!

Явно бе открил липсата на пръстена. Не бях толкова сигурна за книгата, но надали се бе сетил да погледне под матрака. Придадох си възможно най-невинното изражение и се помолих на Алвис Алкумус Делф да стори същото. Успях да му хвърля крадешком един поглед и видях, че е провесил нос, преструвайки се на задрямал.

Толкова се гордеех с него!

Бяхме щателно претърсени, но без резултат. Разбира се, никой не се сети да надзърне в устата на кучето или под него. Личеше си, че Торн не е никак доволен. Впрочем аз също не бях доволна, поне не напълно. Сега той щеше да знае, че в редовете на поданиците му има предател. А последното, което исках, бе да застраша по някакъв начин Люк или семейството му. Когато групата си тръгваше, едрият екос ми хвърли тревожен поглед, който само допълнително подсили моите угризения.

Протегнах ръка и Хари Две послушно отвори уста, позволявайки ми да извадя пръстена отвътре. Избърсах го и го надянах на пръста си, като внимавах трите куки да сочат навън, за да не изчезна отново. После взех книгата и я положих в скута си.

— Ама че ужасен, противен Уъг — смръщи се Делф. — И това ми било крал.

— Да, знам — отвърнах. — Но благодарение на тази книга може и да го детронираме.

— Как така?

— Вътре са доказателствата за всички злодейства, които е причинил на екосите и гномите.

Чертите му се проясниха.

— Вярно! Можем да я дадем на Люк и той да я използва, за да разпали недоволството сред тях. Кой ще остане верен на Торн, след като узнаят как ги е кълцал за експериментите си?

— Но първо трябва да се погрижим той никога да не успее да нападне Горчилище.

— Това трябва да приключи скоро, Вега Джейн — отбеляза Делф. — Вече му е ясно, че кроим нещо.

— Ще приключи, не бери грижа. Всъщност още утре.

Делф погледна пръстена.

— Историята на дядо ти май не е била толкова проста, колкото си я мислехме.

— Нищо не е било толкова просто, колкото сме си го мислили.

За съжаление, добавих наум.

UNDECIM

БЯГСТВОТО

Следващото утро отново ни завари на повърхността, готови за поредния урок по летене на краля.

Докато вървяхме към ливадата, той ме улови за лакътя.

— Да не си паднала някъде?

Проследих погледа му и видях върху ръкава си петно от кръв там, където ме бе ударило острото късче скала, откъртено от неговия куршум.

— Не, просто се закачих в един остър ръб.

Той изсумтя презрително и вдигна очи към небето, където бързо се събираха мрачни облаци.

— Изглежда, наближава буря. Най-добре да не губим време.

Понечих да го пристегна с ремъците както обикновено, но той поклати глава.

— Не, скъпа. Този път ролите са разменени. Аз ще нося теб.

Нямах друг избор, затова се подчиних и с един скок двамата се устремихме нагоре.

Вятърът бе доста силен и непрестанно ни подмяташе, а скоро към това се добавиха и едри, студени капки дъжд, които наквасиха дрехите ни. Бях доволна, че поне нося очилата си. Скоро хоризонтът пред нас се разцепи от ярка светкавица, а последвалият гръм едва не пукна тъпанчетата ни. Усетих над себе си как Торн се напряга. Очевидно малко дъждец го плашеше.

— Всичко наред ли е, о, велики кралю? — попитах подигравателно.

Той не отговори, а вместо това започна да прави някакви гърчещи се движения. Отначало не разбрах какво става, но скоро усетих, че ремъците се разхлабват. А тъй като бяха единственото нещо, удържащо ме във въздуха, това представляваше известен проблем. Проблем, който реших, като се извърнах и сграбчих здраво веригата с ръка.

Балансът се наруши и ние на часа се понесохме стремглаво надолу.

— Пусни я! — ревна той, като се мъчеше да ме ритне.

— Никакъв шанс — викнах в отговор.

Продължихме да се мятаме и да правим всевъзможни лупинги, винтове и виражи в навъсените небеса.

Ударите му се сипеха един подир друг, а аз се бранех и ги парирах, докато най-сетне не ми омръзна. Замахнах с юмрук и го забих право в лицето му. Кръвта рукна като чешма и ни опръска и двамата.

— Счупи ми проклетия нос! — изгледа ме потресено той.

— И това ти е малко — отвърнах и го цапардосах по едното око, а после за капак добавих и ритник в корема. Вярно, че бях Женска, но следва да се отбележи, че по сила не отстъпвах на почти никой Мъжки, най-малко на този дъртак.

Той се вкопчи в пръстите ми, с които се бях уловила за веригата, и започна един по един да ги разтваря. Когато стигна до третия, реших да сменя тактиката. Обвих крака около кръста му, така че двете ми ръце останаха свободни. И аз ги използвах подобаващо.

Започнах да млатя Торн по всяка част от тялото, която можех да достигна. Цялата омраза, ненавист, отвращение и чиста ярост, които бях трупала към него от толкова дни насам, най-сетне се отприщиха. Исках да го нараня за всяка гадост, която ни беше причинил. За всеки екос и гном, който бе нарязал. За всеки гръб, който бе одрал. За убийството на Мъргатройд. И просто затова че беше най-злата и проклета гадина, която бях имала злощастието да срещна в живота си.

След около дузина удари смятах, че вече съм го зашеметила, но той се оказа по-държелив, отколкото предполагах. Дори не успях да видя навреме неговия юмрук, който се заби в ченето ми със сила, от която ми се стори, че всичките ми зъби се разклатиха. Торн беше стар, но едър и як. Главата ми отново се разтресе и усетих как половината ми лице отича. Пред очите ми заиграха тъмни кръгове. Явно решил да ме довърши, той замахна отново, но аз блокирах удара му с лакът, от което пареща болка ме прониза чак до рамото. После, държейки единия си крак обвит около кръста му, освободих другия и забих коляно в мястото, което всеки мъж пази най-старателно. Той простена и отведнъж омекна.

— О, не! — извиках.

Макар да бях спечелила двубоя, състоянието на противника ми никак не допринасяше за успеха на съвместния ни полет. Извих глава назад и единственото, което видях, бе маса от дървета, носеща се насреща ни с главоломна скорост.

Торн явно също ги забеляза, защото тръсна глава и изфъфли през разбитите си зъби:

— Ще ни убиеш и двамата!

— А ти искаше да убиеш мен — извиках в отговор.

Улових Дестин с две ръце и със сетно усилие го извъртях така, че да се озова отгоре му. Приличах на ездач на пощръклял слеп, теглещ отчаяно юздите. Изпънах рамене назад, вирнах брадичка и ето че сантиметър по сантиметър започнахме да възвръщаме хоризонталното си положение. Когато накрая прелетяхме над дърветата, подметките ми закачиха най-горните им клони.

Поредната светкавица удари толкова близо до нас, че за малко не ме събори от Торн. Той се възползва от възможността, сграбчи ме за косата и ме откъсна от себе си. После просто ме пусна, обаче аз нямах нищо против, защото, докато ме скубеше, без да усети, бях откачила Дестин от кръста му.

Сега я препасах и обърнах глава тъкмо навреме, за да го видя как пада като камък надолу. Всемогъщият крал пищеше като уплашено бебе Уъг.

— Помогни ми, Вега! — се носеше от гърлото му.

Една част от мен не искаше да си мръдне и пръста, за да го спаси. Но друга част не можеше просто така да остави едно живо същество да загине. Предполагам, че в това се състоеше и цялата разлика между такива като него и такива като мен. Още повече че бързата и безболезнена смърт нямаше да бъде достатъчно справедливо наказание за всичките му злодеяния.

Насочих глава и ръце надолу и се стрелнах със скоростта на гюле, изстреляно от някой от неговите топове. Сграбчих го на свой ред за косата, за да видя как ще му се хареса. Приземихме се достатъчно меко, за да се отъркаляме, без да си счупим някой крайник.

В следващия миг видях пред лицето си зеещото дуло на неговата морта.

Торн беше в окаяно състояние. Лицето му представляваше кървава пихтия, а бях сигурна, че за капак съм му пукнала и едно-две ребра.

— Току-що ти спасих живота — процедих.

— А аз сега ще взема твоя — отвърна той с напълно налудничаво изражение.

Докато успее да го изрече, вече лежеше ничком на земята, а оръжието му бе отхвръкнало встрани. Погледнах Хари Две, който се бе метнал на гърба му и тъкмо впиваше зъби в левия му бут. Кралят нададе кратък писък, но аз го прекъснах с един ритник в главата с калния си ботуш. После смъкнах сбруята от него и я надянах на себе си.

— Хайде, скачай — викнах на кучето. — Бързо.

То се метна на гърдите ми, аз го пристегнах с ремъците и двамата се извисихме като стрела в дъжда. Полетях в посоката, където знаех, че се намира Делф, и не след дълго го видях да тича презглава по полето, с цял отряд екоси по петите. Съдейки по пукота на мортите им, това бяха верните на краля стражи. Насочих се право към него и в последния възможен момент го улових за протегнатата ръка. Веднъж откъснали се от преследвачите, се устремихме към замаскирания вход на подземието с цялата възможна скорост, на която бе способна Дестин. Разполагахме само с броени минути, за да приведем в изпълнение плана си.

Когато се спуснахме на дъното на ямата, там ни очакваше единствено Люк. Това не беше случайност. Делф предварително се бе уговорил с главния екос той да отпрати своите подчинени. Освободих Хари Две от ремъците и сграбчих Люк за ръката.

— Аерокорабът!

След като взехме торбите си от своята стая, затичахме подир него по коридорите, но на минаване покрай залата с черепите аз се спрях.

— Чакайте малко.

Сложих ръкавицата, уголемих Мълнията до пълния й размер и се прицелих.

— Запуши си ушите — каза Делф на Люк и го дръпна назад.

Копието се изви и премина като вихър покрай покритата със зловещи ниши стена. Последва разтърсваща експлозия и масата от черепи се срина с грохот върху каменния под. Когато прахта се уталожи, не бе останал нито един чифт зеещи очни кухини, които да се пулят насреща ни.

— Да живее кралят! — викнах, без да се обръщам към никого конкретно.

Няколко минути по-късно достигнахме масивната врата, зад която бе скрит корабът, и Люк я отключи.

— Аз ще взема греблата — каза Делф.

Но някакъв звук зад нас накара всички ни да се обърнем. На входа стояха Сира и малкият Кори.

— Торн се завръща — промълви задъхано Сира. — Никога не съм го виждала толкова гневен. — Тя замлъкна и устните й потрепериха. — И съдейки по онова, което чух, Люк, той знае, че ние сме го предали. Явно няма да преживеем днешния ден.

— Ще го преживеете, и още как — възразих твърдо и извадих книгата от торбата си. — Това е доказателството, от което се нуждаеш, Люк. Ако и то не вдигне народа ти срещу калпавия му крал, значи нищо няма да успее.

Люк взе книгата, отвори я, отгърна първите няколко страници и лицето му пребледня. Чертите му се изопнаха от ужас и отвращение, а сетне от ярост. Личеше си как куражът му се възвръща и го изпълва целия. Той захлопна кориците и ме погледна.

— Знаех, че Торн е луд, но никога не съм подозирал, че е такъв… злодей.

— Но не може да не сте забелязвали, че както екоси, така и гноми изчезват? — отбеляза Делф.

— Да, но той обвиняваше гръбовете. Сега разбирам, че това е бил начинът му да настрои нашите раси една срещу друга.

— Той е същинско чудовище, Люк — казах аз. — Не знам с какво още ни предстои да се сблъскаме в Мочурището, но се съмнявам, че ще е по-страшно от него. И какво смятате да направите по въпроса? — попитах директно, сочейки книгата.

— Какво ли? — Екосът сякаш растеше направо пред очите ни или може би по-скоро си възвръщаше вида, който е имал някога. — Ще си вземем животите обратно, ето какво. И ще се отървем от един крал, който никога не е бил достоен да царува дори над стръкче трева.

Разменихме прегръдки. Когато ме пусна от обятията си, Люк каза:

— Благодаря ти, Вега. Ти ни даде шанса да се бием, припомни ни кои сме всъщност. А сега вървете и успех в пътешествието ви!

Той излезе и заключи вратата след себе си. В далечината се чуваха викове и тропот на тичащи нозе.

Докато Делф грабваше веслата, аз влязох в дървения корпус и започнах да оглеждам приспособлението, помпащо въздух в балона.

— Ще трябва да открием как работи това чудо — му викнах.

— Аз знам как работи — чу се глас.

Извърнах се рязко и видях пред себе си гнома, който ме бе погледнал странно в първия ден след пристигането ни. Той пристъпи напред от една скална цепнатина, в чиято сянка се беше скрил.

— Кой си ти? — попитах.

— Сийв — бе отговорът.

— И как така си се научил да говориш уъгски?

— Много лесно. Като слушах разговорите между Люк и краля. Нас, гномите, никой не ни забелязва, та лесно подслушваме едно-друго.

— Значи можеш да го надуеш?

Той доближи мълчаливо и направи нещо с устройството. И него лумна пламък и се разнесе свистящ звук. Нагорещеният въздух бурно се устреми нагоре и започна да изпълва вътрешността на балона.

— И колко време ще отнеме?

— Не много — отвърна гномът. — Както сама виждаш.

Въжетата, удържащи корпуса на място, вече се изпъваха от нарастващата подемна сила.

Делф обаче вдигна лице към свода на пещерата и чертите му се помрачиха.

— И каква полза да го отлепим от земята, щом не можем да излезем навън?

Проследих погледа му и едва сега забелязах, че шлюзът над главите ни е затворен.

— По дяволите! — изкрещях. Планът ни явно бе пълен с недостатъци.

Но Сийв посочи към един тъмен ъгъл, където се виждаше метален лост между две големи зъбни колела.

— Ето оттук се отваря. Достатъчно широко, за да пропусне балона.

Сега вече го погледнах подозрително. Чак такава услужливост ми идваше в повече. Бях свикнала да се справям с инат и коварство, но безкористната доброта винаги ме хвърляше в съмнение.

— Защо ни помагаш? — поисках да знам.

Дребосъкът се усмихна и отговори с леко съскане.

— Не си падам много по кралските компании. — Той вдигна една от ноктестите си ръце. — Ние, гномите, обичаме да се ровим в земята. Затова и предполагам, че се разбираме добре с гръбовете. Видях те да даваш книгата на Люк. Чух думите му. Никакви гадни крале повече! — И той запляска от възторг, при което се разнесе шумно тракане.

Делф дръпна лоста и точно над кораба, вече почти готов за излитане, бавно се разкри голям отвор.

— Побързай — викнах му, защото отвън се чуваха стъпки. — Торн сигурно има ключ.

Барикадирахме надве-натри вратата с няколко тежки сандъка и се качихме в кораба, като хвърлихме вътре и торбите си. Делф вече бе промушил веслата в отвърстията им. На борда висеше окачен голям нож в кожен калъф.

— Това пък за какво е? — зачудих се.

— Явно за въжетата — отвърна той. И действително, те вече скърцаха, изпънати като струни от пълния балон.

Вратата се огъваше от думканията отвън, но все още държеше, благодарение и на сандъците, с които бе подпряна.

— Режете по-живо! — извика Сийв. — Размърдайте се или ще загинете.

Започнах да кълцам усърдно въжетата, не те се оказаха дебели и здрави.

— Докарайте топ! — чух Торн да реве с пълен глас.

Делф грабна ножа от ръцете ми и се залови да реже като обезумял. Вдигнах глава нагоре и видях забуленото в буреносни облаци небе. Оставаха още три въжета. Хари Две скочи върху перилата на борда и загриза едно от тях.

Обходих с очи руля, греблата и другите приспособления и се опитах да си представя как точно ще управляваме кораба. Можех да се сетя само за стотина неща, които имаше вероятност да се объркат.

По коридора с тропот търкаляха оръдието.

— А ти как ще се измъкнеш оттук? — попитах Сийв.

Той само ми показа ноктите си и за сетен път се усмихна с острите си почернели зъби.

— Докато имам ето тези тук, нищо не може ме удържа.

После се обърна и започна да рие стената зад себе си, сякаш беше от пясък.

Делф преряза едното въже, Хари Две също прегриза своето. Оставаше само последното.

Сграбчих го с две ръце и дръпнах с всичката сила, които ми даваше Дестин. То бе закрепено за метална халка, забита дълбоко в скалата, но ето че тя не издържа и се изтръгна от мястото си. Претърколих се назад и ударих глава в устройството за горещ въздух. Преди да се изправя на крака, вече летяхме. Но издигането ни не бе достатъчно бързо.

Грохотът на оръдието разтърси пещерата, вратата се разби на трески, а сандъците отхвърчаха встрани като перушинки.

Делф изкрещя.

Хари Две излая.

Аз се приведох.

Гюлето прелетя между палубата и долния край на балона.

Когато изправих глава, едва повярвах на добрия ни късмет.

Изстрелът не ни бе улучил изобщо, а вече почти бяхме минали през отвора, който щеше да ни отведе към външния свят. Но когато погледнах към Делф, разбрах, че съм сгрешила. Остро парче скала от отсрещната стена, разбито от снаряда, бе отхвръкнало и ранило дълбоко ръката му. Той се бе присвил, притискайки я към гърдите си, а ризата му бе изцапана с кръв.

Коленичих до него и извадих Целебния камък.

— Това пък как се озова у теб? — изпъшка той с разкривено от болка лице.

— Задигнах го от джоба на Торн, докато двамата се премятахме из небето.

Прокарах го над ръката на Делф и си помислих за хубави неща. Кръвта моментално спря, а раната се затвори и заздравя. После използвах Камъка и за собствените си охлузвания и синини, получени при двубоя с краля. Отдолу се чуха викове и аз надзърнах през борда.

Торн тресеше юмрук към нас, пръскайки слюнки от ярост. Аз обаче можах само да се усмихна при вида на подутото му, насинено лице и счупения изкривен нос.

В този момент забелязах движение вдясно от него. Беше Сийв, подал глава от дупката си, любопитен да види какво става. Преди да успея да го предупредя, Торн, който сякаш имаше очи и на гърба, се обърна и натисна спусъка на мортата си. Куршумът улучи гнома и той се срина мъртъв на земята.

— Ах ти, проклет убиец! — изкрещях на Торн.

— И вашият ред ще дойде! — ревна в отговор той.

После преминахме отвора и се озовахме над ширналото се Мочурище, където вятърът бързо ни поде. Течението обаче ни тласкаше обратно към отвесната скала, а това не бе желаната от мен посока.

— Делф! — извиках през поривите на бурята. — Хващай веслата!

Видях го как сяда на скамейката, улавя здраво дръжките и напряга мишци.

— Не в тази посока, в обратната!

— А, ясно. — Той смени положението си и продължи да гребе.

Аз самата застанах на руля и сторих всичко по силите си да направлявам кораба.

Час по час поглеждах надолу, за да проверя какво се случва на земята. И онова, което очаквах, не закъсня. Торн и неговата армия от екоси се изсипаха от ямата и се впуснаха подире ни.

— Добре, Делф, мисля, че можеш да спреш да гребеш.

— Настигат ли ни?

— Да, вече са почти под нас.

Той пусна веслата и се присъедини към мен край борда.

Мочурището междувременно се бе променило отново. Планините, реката, скалистият хълм — всички те си бяха сменили местата. Във въздуха се усещаше енергия, подобна на електричество. И по някаква причина ми се струваше, че не е от бурята.

Екосите заемаха позиция за стрелба, насочили дългите си морти право към нас. Торн също беше сред тях, вирнал доволно глава. Обърнах се към Делф и кимнах.

Той улови въжето, висящо до руля, и го дръпна, освобождавайки клапите на балона. Започнахме бързо да се снижаваме.

Пристегнах Хари Две към гърдите си с помощта ма ремъците.

— Хвани се за мен, Делф. Време е.

Той сграбчи торбите ни с една ръка, а с другата се улови за моята. Отведох го до далечния край на палубата, извън полезрението на Торн и екосите.

— Ако случайно нещо се обърка… — каза той, гледайки ме в очите.

— Няма, всичко ще бъде наред.

— Знам, но все пак… — Той се наведе и ме целуна по бузата.

Разнесе се първият залп и куршумите улучиха балона, пробивайки го на множество места.

— Сега! — извиках и ритнах устройството, нагряващо въздуха. То се прекатури и огънят плъзна по дървения корпус.

Застанахме на ръба на парапета и скочихме. Дъските на палубата под нас се изпъстриха с дупки от втория залп.

Точно преди да докоснем земята, изпънах тяло и Дестин ни поде, понасяйки ни над ливадата. Горящият кораб се сгромоляса с трясък, а когато изгубилият форма балон докосна пламъците, се разнесе мощна експлозия, съпроводена със зарево от светлина и гейзер от черен дим.

Е, рекох си, дотук с плановете на Торн да нападне Горчилище. Дори да се изплъзнеше от гнева на Люк и останалите екоси, никога нямаше да успее да построи втори аерокораб.

Щом димът се поразнесе, Делф извика:

— Вега Джейн, виж!

Обърнах се и зърнах картина, която никога няма да забравя.

Стотици въоръжени екоси се носеха по посока на Торн и неговия далеч по-малък отряд. Предвождаше ги Люк, а във вдигнатата му ръка бе книгата — доказателството за злодействата на престъпния крал, изписано със собствената му ръка.

Погледнах Делф с широка усмивка на лице.

— Това май е краят на Кралството на катафилите.

— Отдавна му беше време — рече навъсено той.

Продължих да летя с максималната възможна скорост, но след около пет километра се уморих да мъкна със себе си Делф, Хари Две и торбите ни с провизии. Насочих ръце надолу и плавно се приземих. Известно време просто лежахме върху тревата, още невярващи, че сме се измъкнали живи и здрави.

— Е — проговори Делф накрая, — все пак успяхме, а? Като се имат предвид всички неща, които можеха да се объркат… — Той сведе очи. — Жалко само, че Сийв загина.

— Вярно — отвърнах. — Никога нямаше да се справим без него. Но той падна геройски, биейки се срещу Торн.

— Предполагам, че си права, Вега Джейн.

Хари Две изджафка и ние се сепнахме, но се оказа, че няма нищо тревожно. Кучето просто стоеше изплезило език, сякаш в знак на съгласие с мен.

— На кораба, преди да скочим, ти ме целуна ето тук — докоснах се по бузата.

— Ами аз просто… — заекна Делф.

Наведох се към него и го целунах точно по същото място.

— Благодаря ти.

— Че за какво? — опули се той.

— Просто затова че си ти. Мисля, че си чудесен.

И тогава се случи неочакваното. Сякаш от нищото, отгоре ни се спусна черен, непрогледен облак. Чух Хари Две да лае, чух нечий стон. В следващата минута облакът бе изчезнал. А заедно с него и Делф.

DUODECIM

ШЕЙМЪС

Делф? — извиках, скачайки на крака. — Делф!

Озърнах се трескаво наоколо. Той не се виждаше никъде. Просто… беше изчезнал. Облакът! Вдигнах очи към небето. Там нямаше нищо, освен продължаващата буря. Затичах се във всички посоки, надзъртах зад всеки камък, могилка и храст. Хари Две ме следваше по петите. Продължих да викам името на приятеля си, докато не останах без дъх. Накрая се сринах върху размекнатата земя. Мислите ми препускаха в безпорядък. После, когато минутите отминаваха, а него все още го нямаше, започнах да плача. Плачът ми прерасна в горчиви, задавящи ридания.

Лежах просната в калта, а Хари Две се бе свил закрилнически до мен.

— Делф, Делф — продължавах да нареждам. — Върни се обратно, Делф, моля те.

Но той не се връщаше. Сякаш се беше разтворил във въздуха.

Бавно се надигнах и взех торбата си. Едва тогава забелязах, че торбата на Делф я няма. Но как така един обикновен облак… Това бе невъзможно.

Тогава се сетих за думите на Торн, че в Мочурището няма нищо невъзможно. Торн! Дали пък този проклетник…? Но ако е бил той, положително щеше да вземе и мен.

Съпровождана от кучето, бавно поех напред. Гледах надолу, съсредоточила цялото си внимание върху това да поставям пред себе си единия крак, после другия. Да блокирам в главата си всичко останало. А най-вече мисълта, че Делф не е до мен. Все още не проумявах какво се бе случило. Веднъж дори спрях и затворих очи с надеждата, че щом ги отворя отново, ще го зърна пред себе си, лицето му ще разцъфне в познатата простодушна усмивка и ще чуя обичайното „Как си, Вега Джейн?“.

Но нищо подобно не се случи.

Сред безкрайната пустош на Мочурището, аз бях просто една изгубена Женска на петнайсет сесии, на която й идеше да си изплаче очите по своя приятел.

Но се оказах неспособна дори и на това. Сълзите ми бяха пресъхнали.

Бурята продължаваше да вилнее с пълна сила и светкавиците и гръмотевиците следваха толкова начесто, че вече дори не им обръщах внимание. Но сред тъмните облаци над мен сякаш се появи нова сянка. Вдигнах глава и челюстта ми увисна.

Това бе огромно летящо същество, почти с размерите на инфиций. Но после то се снижи и видях, че всъщност е жар-птица. Оперението й преливаше в ослепителни цветове, които светеха като маяк дори сред мрака на бурята. Клюнът и дългите й извити нокти бяха ужасяващо остри. В книгата на Куентин се казваше, че жар-птицата може да бъде както съюзник, така и враг. В момента не можех да си позволя да узная кое от двете е.

— Бягай! — викнах на Хари Две.

Наоколо имаше само едно възможно укритие — малък отвор в скалистия рид пред нас. Втурнах се към него, като постоянно се озъртах през рамо за гигантската птица, но небето притъмня съвсем, а дъждът рукна с такава сила, че не можех да видя по-далеч от носа си.

Щом достигнахме рида, се спрях. Да вляза без предпазни мерки в тясно, тъмно място насред Мочурището, можеше да стане последната постъпка в живота ми. Запалих ветроупорния си фенер и след като нахлузих ръкавицата, сграбчих Мълнията и я увеличих до пълния й размер.

Преметнах торбата през рамо и предпазливо пристъпих в отвора, който се оказа устие на доста просторна пещера. Бях изминала двайсетина крачки, когато дочух странен звук, подобен на мърморене. Не приличаше на животински, нито пък можех да доловя мириса на някакъв звяр.

— Хей! — извиках. — Кой е там?

Звукът начаса спря, което не ми се стори добър знак. Стиснах по-здраво копието и продължих напред. Кучето вървеше плътно до коляното ми. Колкото по-навътре влизахме, толкова по-висока и просторна ставаше пещерата.

— Има ли някой? — викнах отново.

Тъмен силует прекоси прохода пред нас и се шмугна в сенките от другата му страна.

Поставих фенера на пода и насочих Мълнията.

— Излез веднага или… ще те нараня — изрекох, при което гласът неловко ми изневери.

Сантиметър по сантиметър силуетът се измъкна от укритието си. Оказа се, че принадлежи на дребно човече, загърнато в наметка с качулка.

— Кой си ти? — попитах озадачено.

— Наричат ме Шеймъс — отвърна то на уъгски. — А ти коя си, миличка, а, коя си? — Очите му бяха предпазливо приковани в Мълнията, която още държах вдигната в ръката си.

— Аз съм Вега Джейн. А можеш ли да ми кажеш… какво си? — добавих.

Съществото смъкна качулката си.

— Аз съм хоб, ето какво съм.

Разбрах това още щом зърнах лицето му. Бях чела за хобовете в книгата на Куентин, където имаше и рисунка. Този тук стигаше малко над кръста ми, с набита фигура, широка челюст, сплеснат нос, близко разположени кафяви очи и уши, щръкнали като на кучето ми, само че по-дълги и месести и седефенорозови отвътре. Пръстите, с които бе свалил качулката, бяха криви и възлести, завършващи с остри нокти. Босите нозе, подаващи се изпод ръба на наметката, бяха големи и космати. Самата наметка имаше парцалив и мръсен вид. Впрочем лицето, ръцете и краката на собственика й също не бяха много по-чисти.

— Аз пък съм Уъгмортка качах.

Той приближи към мен и осъзнавайки, че още държа копието, насочено към него, го сведох към земята.

— И защо искаш да нараняваш другите, а, миличка?

— Наранявам само онези, които ми причиняват зло.

— Че хобовете не причиняват зло никому.

Книгата на Куентин също казваше, че това са като цяло услужливи създания, стига да им даваш дребни подаръци от време на време. Зачудих се кое ли би представлявало подходящ подарък за него.

— Да, и аз така съм чувала. Твоя ли е тази пещера?

— Докато не продължа нанякъде, да.

— Навън има буря — отбелязах.

— Буря или не, пътят ме влече — отвърна уклончиво той.

— Значи живееш в Мочурището?

— Ще рече, в онова място навън?

— Да.

Той ме дари с крива усмивка, разкривайки неравни и гнили зъби.

— Че къде другаде да живея, миличка?

— Можеш да ме наричаш просто Вега.

— Мога, стига да искам, да. — Беседата ни определено не беше от най-смислените. — Значи казваш, че си Уъгмортка, миличка? И какво ще рече туй?

— Така се наричат жителите на Горчилище. Накратко, Уъгове. Това е село, а Мочурището го заобикаля отвсякъде.

Той кимна, но не бях сигурна, че изобщо разбира за какво говоря.

— Виж — продължих. — Аз имам приятел, Делф. Седяхме заедно недалеч оттук, когато изведнъж отгоре ни се спусна тъмен облак. Щом облакът се вдигна, него го нямаше. Можеш ли да ми помогнеш да го намеря? Трябва да го намеря. На всяка цена.

Вместо да отговори, хобът ми обърна гръб и се упъти към вътрешността на пещерата. Грабнах бързешком фенера и го последвах.

Стигнахме малка ниша в скалата, обзаведена с едип-два сандъка, навито на руло одеяло, дървено ведро и две запалени свещи, залепени върху каменните издатини.

След като огледах обстановката, оставих багажа си на земята и седнах върху единия сандък. Беше студено, а течението караше пламъчетата на свещите да потреперват. Загърнах се по-плътно в наметката и в следващия момент ме прониза чувство на вина. Бедният Делф вероятно беше някъде навън, без никаква закрила от бурята и дъжда.

— Хладно ли ти е, миличка? — попита Шеймъс.

После седна на другия сандък, бръкна в джоба си и извади отвътре нещо, което накара мен да ококоря очи, а Хари Две — да се прехласне в бурен лай.

Без да ни обръща ни най-малко внимание, Шеймъс постави на пода малката топка синкав огън, която държеше в шепата си, извади от другия си джоб някакъв прах и я поръси. Пламтящите езичета моментално лумнаха, издигайки се почти на половин метър височина.

— Как го направи? — попитах, след като си възвърнах дар слово.

— Кое, миличка? — изгледа ме с невинно изражение хобът.

— Как извади огън от джоба си?

— Извадих го, и толкоз. Не видиш ли?

— Не, не видя — изрекох, преди да се усетя. — Тоест не виждам. Откъде си се научил на това?

— Няма какво да се уча, миличка. Всички хобове го можем. — Той довърши репликата с доволен кикот, потривайки ръце.

Приближих се до огъня и незабавно усетих как по цялото ми тяло се разлива благодатна топлина. В съзнанието ми изникна далечен спомен отпреди много сесии. Как седя заедно с брат си и нашите родители пред огнището на малката ни къща в Горчилище. Приключили сме с обичайната скромна вечеря.

Никога не сме били заможни, но тогава, сред тихия домашен уют, докато наблюдавах баща си с неговата блага усмивка, майка си с нейния грижовен поглед и малкия си брат, броящ съсредоточено краката на майка в ъгъла, се чувствах като най-щастливия Уъг на света.

После споменът избледня и аз се върнах в настоящето.

— Ще ми помогнеш ли да открия приятеля си? — попитах отново. Извадих от торбата част от запасите си и ги поставих пред него. — Искаш ли малко от храната ми? — Нямах представа дали това ще го заинтригува, но трябваше да опитам.

— Какво ти се намира, миличка?

— Консерви. Месо, зеленчуци, туршия. Имам още хляб, сирене, ябълки, круши, други такива неща.

— И туй е всичко? — Видът му бе разочарован.

Огледах провизиите и се зачудих какво ли друго е очаквал. Порових още малко из торбата и напипах тенекиена кутия с шоколадови бонбони, които бях купила от сладкарницата на Хърман Хелвит още в Горчилище. Бърз като мълния, хобът я грабна от ръцете ми и взе да я души.

— Ето какво му се ще на Шеймъс, да, миличка.

— Цялата кутия? — повдигнах вежди.

Без да си прави труд да я отваря, той направо сряза с нокът металния капак, извади първия попаднал му бонбон и го лапна. Преметна го веднъж-дваж с език и го глътна с премляскване, а подир него и още един. Накрая се ухили с омазаната си в шоколад уста.

— Един, два, стига толкоз, че после пак ще ни се доще, да.

Той остави кутията и протегна длани над огъня. Очите му се притвориха, а главата му се отпусна назад. Заслушах се в бурята, вилнееща навън. Дали Делф бе успял да си намери подслон? Или вече бе твърде късно за това? Потреперих при мисълта.

— Можеш ли да ми помогнеш? — настоях. — Моля те!

Хобът не отвърна нищо, наблюдавайки ме изпод полуспуснатите си клепачи. Макар видът му да бе леко плашещ, реших да не се отказвам.

— Хайде, Шеймъс. Нали те почерпих с бонбони.

Пак никаква реакция. Извадих книгата за Мочурището и потърсих нужната ми страница.

— Хобовете — прочетох на глас — са сила на доброто. Винаги са склонни да помогнат на нуждаещия се. Стига да сме мили с тях и да ги зарадваме с подарък, ще ни служат вярно и няма да ни подведат.

Вдигнах книгата и я обърнах към него така, че да види илюстрацията.

— Отде намери туй нещо? — оживи се Шеймъс, накланяйки любопитно глава.

— От някой, който е бил Мочурището и е познавал такива като теб.

Той се пресегна отново към кутията, оставена до сандъка, но Хари Две скочи и застана с ръмжене над нея.

Хобът бързо отдръпна ръка и изрече намусено:

— Какво се зъби пък този? Шеймъс е добър, не е лош. Виж, и листата го казват.

— Значи ще ми помогнеш, така ли? — Погледнах към бонбоните. — Наистина се тревожа за приятеля си.

— И с пълно право, миличка. — Той се изкиска и после добави с тайнствен тон: — Защото тук е опасно, да.

Известно време стояхме мълчаливо. Чуваше се само пропукването на синкавия огън и съдейки по внезапно настъпилата тишина, аз реших, че бурята навън трябва да е отминала.

— Той изчезна в облак — повторих за сетен път. — Това говори ли ти нещо?

Шеймъс положи пръст върху устните си, сякаш да ми покаже, че е потънал в дълбок размисъл.

— Недалеч оттук — рече накрая — има едно място.

— Какво място? — попитах напрегнато. Опасенията ми за Делф нарастваха с всяка изминала секунда.

— Къща.

— Насред Мочурището? — възкликнах с почуда.

При това той млъкна, а клепачите му се затвориха напълно.

— Шеймъс, какво търси къща в този пущинак? Живее ли някой в нея?

— Може да живее, а може и да не живее.

— Ти добър хоб ли си, или не? — отсякох. Тези увъртания ми идваха в повече.

— Добър хоб.

— Тогава ми отговори на въпроса. Моля те.

Той отвори очи и ме погледна начумерено.

— Живее, да, една Женска — проплачи с неохота.

— Коя е тя? — настоях.

Шеймъс се изправи на мястото си и сякаш за пръв път ме погледна сериозно в очите.

— Ти защо си тук? — изрече сопнато.

— Аз попитах първа. А ти, като хоб, още не си ми показал никаква доброта.

Той посочи към огъня.

— Нали ти беше студено, а сега не е!

— А ти пък изяде два от бонбоните ми. — Взех кутията и му я подхвърлих, а той я чевръсто я улови. — И можеш да спечелиш и останалите.

Челото му се сбръчка в колебание.

— Не знам как й викат — рече накрая.

— Зла ли е?

— Не може да се каже, че е зла — изтръгна се от него с неохота.

— А как оцелява сред толкова опасни същества?

— Те просто не я закачат.

— Защо?

— Не я закачат, и толкоз.

— Ще ми помогне ли тя да открия Делф?

Свиване на рамене.

— Ако тя не ти помогне, никой тук няма да успее.

— Ще ми покажеш ли как да стигна дотам?

— Какво? — запротестира той. — В таз ужасна буря?

— Аз мога да летя — добавих.

Очите му се разшириха.

— Да летиш? Що за дивотии!

— Ела, ще ти покажа. — Изправих се и пристегнах Хари Две към гърдите си. — Нямаме и минута за губене.

Шеймъс ме последва, мърморейки, до входа на пещерата. Вятърът бе утихнал, но дъждът още се лееше като из ведро и макар да беше ден, плътните облаци потапяха всичко в мрак. Облаци. Като онзи, който бе отвлякъл Делф.

— Щом можеш да вадиш от джобовете си огнени топки — обърнах се към хоба, — какво ще кажеш да ги използваме, за да си осветяваме пътя?

В първия момент той сякаш се изненада от предложението, но после кимна, бръкна под наметката си и измъкна още една малка синкава сфера.

— Скачай на раменете ми — казах.

— Не става, много съм тежък.

Вдигнах го без усилие и го накарах да ме яхне и да се улови за ремъците.

— Там горе ли отиваме? — посочи боязливо той.

— Да, но не се притеснявай. Досега не съм имала фатално падане.

После пристъпих под дъжда, надянах очилата и с един отскок полетях в търсене на Уъга, без когото не можех да живея.

TREDECIM

НА ГОСТИ У АСТРЕЯ ПРАЙН

Дъждът се лееше като плътна занеса и дори с очилата не виждах почти нищо пред себе си. Затова пък огнената топка, която Шеймъс държеше в протегнатата си ръка, явно не се влияеше от стихиите.

На всеки няколко минути той крещеше напътствия в ухото ми, карайки ме да сменям посоката.

— Наляво! — извика за пореден им и аз се подчиних. Съдейки по предишните му думи, бях останала с впечатление, че къщата се намира много по-наблизо.

— Не трябваше ли вече да сме стигнали?

— Какво да направя, като се мести постоянно?

— О, чудесно! — викнах в отговор.

— Ето я там! — вкопчи се изведнъж във врата ми той.

Погледнах през мръсните и запотени стъкла и видях гледка, която ми се стори невероятна дори за Мочурището.

Това не беше къща, а по-скоро нещо като изумруденозелен купол. И дори не изглеждаше плътен, а сякаш изграден от сияние, като огромно пулсиращо сърце. Но поне се виждаше достатъчно ясно през хаоса на бурята и дъжда. Стрелнах се надолу и съзрях удобно място за приземяване — пътека, оградена от стари ясенови дървета. Спуснах крака и докоснах земята с меко приклякане.

Зад себе си чух Шеймъс да мърмори:

— Никога повече този хоб няма да тръгне да се ветрее из въздуха, не.

Освободих Хари Две от ремъците, докато дребосъкът с пъшкане слизаше от раменете ми. После тримата застинахме вторачени в зеленикавото чудо.

— Е, как се влиза вътре? — попитах.

— Трудна работа, миличка, трудна работа.

Извърнах се рязко.

— Виж, ако не престанеш да ме баламосваш, така ще те подредя, че здраво място няма да остане по теб!

Шеймъс примигна и рече намусено:

— Добре, добре, не се горещи толкоз. Последвайте ме.

Тримата поехме в редица по посока на сиянието. Спряхме на крачка от него и аз забелязах във вътрешността на купола смътните очертания на постройка.

— Това ли е къщата?

— Това е — кимна сухо Шеймъс.

— И сега какво?

Той протегна напред едното си космато стъпало, но после го прибра обратно и ме изгледа изпод вежди.

— Какво чакаш, влизай — подканих го.

— Дай ми минутка, миличка. Защо си все такава припряна?

— О, ами не знам, може би защото висим под дъжда насред проклетото Мочурище!

— Е, да, от таз страна погледнато… — заусуква го той. — Чакай, какво правиш! — извика в следващия миг, защото аз, изгубила и сетна капка търпение, бях прекрачила право в зеленото сияние.

Хари Две без колебание скочи подир мен. Обърнах се и погледнах трескаво ръкомахащия Шеймъс. Виждайки, че няма скоро да се реши, го улових за яката на наметката и го вмъкнах вътре при нас.

Той стисна клепачи и взе да трепери така, сякаш бе паднал в ледена вода.

— Слушай… — започнах, но хобът рязко долепи показалец до устните си, давайки ми знак да мълча. После бавно, мили метър по милиметър, отмори големите си изпъкнали очи и се озърна. Щом разбра къде се намира, възкликна укорително:

— Видя ли сега какво направи!

— Че нали ти ни доведе тук.

— Да, но не съм ви казвал да нахълтате така. Само като си помисля какво можеше да…

— И как точно трябваше да постъпя? — прекъснах го остро.

— Просто да почакаш малко, глупава Женска, докато нещата се подредят.

— Те вече се подредиха. Ето, вътре сме. А сега, къде е къщата?

Постройката, чиито очертания бях забелязала отвън, сякаш бе потънала вдън земя.

— Да опитаме натам — посочи наляво той.

— Да опитаме? — изгледах го. Мислех, че си идвал тук и преди.

— Ами да, идвал съм. Кой не е идвал при зеленото сияние.

— Искаш да кажеш, че никога не си влизал вътре?

— Ама ти винаги ли си такава? Не даваш мира на другите.

— Теб питам. Колко пъти си влизал в купола?

Той наклони глава, сякаш пресмяташе нещо наум.

— Ако броим и този, стават общо… един.

— Един! — изкрещях.

Хобът отскочи стреснато назад.

— Че какво да търся вътре според теб? Да не ми е дотегнал животът?

— Искаш да кажеш, че като влязох, можеше и да загина?

— Като нищо, и сама щеше да си бъдеш виновна.

— О, я се разкарай! — махнах с ръка и като му обърнах гръб, поех в търсене на къщата и нейната „не зла“ стопанка. — Ти си един жалък бъзльо, Шеймъс — викнах през рамо.

— Кукувица! — не ми остана длъжен той.

— Охлюв! — отвърнах, без да спирам да вървя. После изведнъж спрях. Току-що бях осъзнала нещо. Тук не валеше. Вдигнах лице нагоре. Нямаше буреносни облаци, нито вятър.

Сякаш крачех по нагрята от слънцето трева. Усещането бе някак… утешително. Продължихме напред и прехвърлихме малка могилка. Щом се заспускахме по отвъдния й склон, най-сетне я видях.

Къщата. Имаше сламен покрив, иззидани от камък стени и масивна дървена врата с малко прозорче в горния край, през което се процеждаше светлина. До нея водеше пътечка, застлана с наредени под причудливи ъгли плочи.

Събрах целия си кураж, стъпих върху почернелия правоъгълен камък, който служеше за стъпало, и се помъчих да надзърна през прозорчето. В следващата секунда се дръпнах разтреперана. Без дори да я докосна, вратата се бе отворила от само себе си.

Когато вече си мислех, че нещата не могат да станат по-загадъчни, чух властен глас:

— Можете да влезете.

Озърнах се за източника на гласа, но не видях нищо. В същото време той не бе прозвучал особено заплашително. Забелязах, че Шеймъс се е примъкнал на няколко метра зад мен с такъв вид, сякаш бе готов всеки миг да си плюе на петите. Аз вероятно също не изглеждах по-уверена.

— Казаха да влезем — подхвърлих му.

— Ами т-тогава най-добре да п-послушаш, нали?

— Идваш ли с мен? — настоях.

— Мисля, че е по-добре да стоя тук, миличка — изпъчи гърди той. — Старият Шеймъс ще те пази, няма да остави никой да се промъкне, докато си вътре, да.

— Задник — измърморих под носа си, после въздъхнах примирено. Защо от всички хобове в Мочурището трябваше да ми се падне тъкмо този?

Пристъпих напред заедно с кучето си и още в мига, в който се озовах в къщата, вратата се захлопна зад гърба ми, а резето щракна на мястото си. Сграбчих го и опитах да го дръпна, но въпреки всичката сила, която ми даваше омотаната на кръста ми Дестин, то дори не помръдна.

— Ехо? — произнесох най-напред едва чуто, а после и по-силно: — Ехо? Има ли някой тук?

Нищо.

Огледах се наоколо. Мебелите, които видях — маса, стол и скрин, — до един бяха малки и се издигаха ниско над пода, който бе застлан с дюшеме, толкова старо, че изглеждаше на хиляда сесии.

На стената висеше голям часовник, чиито стрелки непрекъснато се движеха в кръг по циферблата. Когато приближих, те всъщност се оказаха две черни змии, загадъчно изправени и втвърдени. Самият циферблат пък бе сплесканата физиономия на гарм. Така се сепнах, че едва не прекатурих масичката, върху която бяха наредени чиния, чаша и други прибори за хранене.

Дали пък Шеймъс не ме беше излъгал и Женската, живееща тук, не бе някоя зла вещица? Зарекох се, че стига да се измъкна жива оттук, ще го удуша.

— Какво е това проклето място? — извиках. — Ще се покаже ли някой най-сетне?

И в следващия момент едва не подскочих до тавана, защото право пред мен се появи фигура. Хари Две изджафка веднъж и млъкна, а аз се улових с две ръце за гърдите, защото ми се струваше, че сърцето ми ще изхвръкне.

— Свети Алвис Алкумус — промълвих, останала без дъх. — Откъде, по дяволите, се взе?

Стопанката — защото явно бе тя ме изгледа от глава до пети. Беше дребна, може би с няколко пръста по-висока от Шеймъс, и млада — на около двайсет сесии, с падаща връз раменете черна коса. Лицето й бе овално, а носът, очите и устата — дребни и изящно оформени. Изражението й бе на леко любопитство, примесено с безразличие, което ми се стори доста странно. Надали в този пущинак всеки ден я посещаваха Уъгове с кучетата си. Носеше дълга черна дреха и бе наметната с изумруденозелен шал.

— Аз съм Вега — казах. — А това е кучето ми, Хари Две.

— Астрея Прайн — отвърна жената със същия глас, който ме бе поканил да вляза.

— Един хоб на име Шеймъс ме доведе дотук. Според него само ти можеш да ми помогнеш да открия приятеля си Делф.

— Делф? — Изви въпросително вежди тя.

— Всъщност се казва Даниъл Делфия, но всички му викат Делф. Той е някъде навън, в бурята. Бяхме спрели да починем, когато един черен облак се спусна върху нас и той…

— Защо изобщо сте дошли тук?

— Сега нямам време да обяснявам. Не знам къде е приятелят ми и се тревожа, че нещо може да му се случи.

Тя рязко се обърна и напусна стаята, този път използвайки краката си за целта.

Последвах я в съседното помещение, което се оказа много по-просторно от първото. Всъщност можех да се закълна, че е по-голямо дори от цялата къща, гледана отвън. В средата му бе поставена кръгла маса.

Астрея отиде до нея с кратки, отсечени стъпки и спря. Аз също приближих и видях два еднакви по размер бокала. Във всеки гореше зеленикав пламък.

— За какво служат? — попитах любопитно.

— Това е Мочурището — посочи тя към левия. После извади от джоба си нещо, наподобяващо пясък, и го поръси върху пламъците. Те изведнъж лумнаха високо. Астрея прекатури бокала и горящата течност се разля върху плота.

— Внимавай! — извиках и понечих да угася огъня с наметката си, но сякаш се сблъсках с твърд похлупак и останах така, с длани, разперени на сантиметри над повърхността на масата.

— Всичко е наред, Вега — посочи ми тя.

Пламъците бяха изчезнали и на тяхно място имаше вода, покриваща всичко, с изключение на втория бокал, до който водата изобщо не се докосваше.

— Това е Пророческото око — каза Астрея. — С него се вижда всичко, случващо се из тези места.

Погледнах объркано под себе си и дъхът замря в гърдите ми.

Върху масата сякаш се бе образувала жива, движеща се картина. Трескаво затърсих в нея Делф.

— Амароци! — изписках. Цяла глутница от тях се носеше в галоп, прескачайки препятствията по пътя си с невъобразима грация. Щяха да представляват прекрасно зрелище, ако не бяха толкова смъртоносни. Можеш ли да видиш жертвата, която преследват? — Бях ужасена от мисълта дали не може да е Делф.

Тя махна с ръка и изображението се измести пред глутницата, показвайки стадо сърни, всичките бели като сняг. Те бягаха бързо, но хищниците явно ги настигаха.

— Ще ги хванат — промълвих с жал.

— Надали — усмихна се едва забележимо тя.

Извърнах очи обратно към масата и занемях. Сърните бяха изчезнали. На тяхно място кръжаха единствено малки светлинки, подир които амароците скачаха яростно, тракайки нахалост със зъби.

— Къде са сърните? — възкликнах.

— Не бяха сърни.

— А какво тогава?

— Просто феи, забавляващи се за сметка на амароците. И така им се пада на проклетите Кръвници.

— Може ли да видим къде е Делф? — настоях нетърпеливо. Стомахът ми се свиваше, като си представех какви беди го дебнеха.

Тя махна отново е ръка и картината се смени. Отначало прехапах устни, но бързо се успокоих. Той просто спеше дълбоко, сгушен в чатала на грамадно дърво, чиято корона бе толкова гъста, че нито капка дъжд не смогваше да я пробие. Беше се превързал с връв през кръста, явно за да не падне в съня си.

— Дали е в безопасност? — попитах.

Вместо отговор Астрея извади шепа зрънца, подобни на оризови, и ги хвърли на масата. Те паднаха върху повърхността на водата без никакъв звук, но от тях се образуваха разширяващи се вълнички. Те постепенно се сляха, застинаха и образуваха около Делф неподвижен кръг, затваряйки го като в клетка.

— Сега вече нищо не може да му навреди — рече тя и се обърна към вратата. — Ела с мен, ако обичаш, Вега Джейн.

Докато я следвах, ми хрумна, че изобщо не й бях споменавала, че второто ми име е Джейн.

QUATTUORDECIM

СТАЯ С ИЗГЛЕД

Астрея извади голям железен ключ, оформен като връх на стрела, и с негова помощ отвори врата, водеща към помещение, което явно служеше за библиотека. Целите стени бяха заети от красиво резбовани рафтове, стигащи чак до тавана на пет метра над главите ни. По средата бяха пръснати в безредие вехти, очукани столове и маси.

Докато се оглеждах, чух отчетливо щракване. Цяла секция от стената се бе отместила, разкривайки мастиленочерен правоъгълник отвъд. Следващата стая тънеше в пълен мрак, докато не пристъпихме в нея. Тогава тя изведнъж се обля в светлина и всеки от предметите във вътрешността се открои ярко.

Имаше тумбести, удобни на вид кресла и масички с наредени върху тях непонятни уреди. А също и голямо бюро, изработено от дърво, толкова старо, че изглеждаше като вкаменелост. Столът пред него бе тапициран с кожа, обкована с лъскави месингови гвоздейчета. Бюрото бе отрупано с документи, пергаментови свитъци, книги, стъклени мастилници и старинни перодръжки като онази, с която бях виждала дядо да пише писмата си.

Върху полицата на малката тухлена камина стоеше часовник, чиито стрелки, за успокоение на изтерзаните ми нерви, не бяха направени от змии. Отстрани се виждаха две изтърбушени кресла с табуретки отпред, на които да поставяш краката си, за да ги сгрееш.

В тон с чудесата досега, въпреки че в камината дори нямаше дърва, тя изведнъж лумна с буен огън. Студената стая начаса се сгря и доби далеч по-уютен вид. При цялата си възбуда и вълнение усетих как клепачите ми натежават и едва сега си дадох сметка колко съм изтощена.

Един поглед към пода обаче бързо ме накара да отворя широко очи. Той бе дървен и износен от безброй сесии употреба. Не дъските обаче привлякоха вниманието ми, а изображенията върху квадратния протрит килим, проснат върху тях. Въпреки че бяха много стари, багрите бяха живи и преливащи се, по-реалистични от всичко, създавано от мен в Комините.

— Какви са тези същества? — попитах озадачено.

Хари Две също ги бе забелязал и протегна предпазливо лапа, за да ги докосне.

Астрея посочи едното от тях.

— Това е еднорог. Рогът му, естествено, изцелява от всички известни отрови.

Никога не бях чувала за съществуването на еднорози.

— А другото?

— Жар-птица — рече небрежно тя. — Нарича се така заради ярката окраска. Перата й могат да разпръсват мрака, а също да те стоплят в студено време.

— Чакай малко, аз срещнах една от тях. Тъкмо тя ме подгони в пещерата на Шеймъс.

— Наистина? Те рядко са враждебни.

Леко засрамена, побързах да сменя темата:

— Значи си сигурна, че Делф е в безопасност?

— Нищо няма да му се случи. Много ли си привързана към приятеля си?

— Той значи всичко на света за мен.

— Опасно е да влагаме толкова много от себе си в друг.

Игнорирах забележката.

— А откъде разбра, че презимето ми е Джейн?

Вместо отговор тя ме улови за китката с неподозирана сила.

— Този знак — рече, посочвайки трите куки, които бях изрисувала върху кожата си. — Откъде си го видяла?

Освободих ръка от хватката й. Стигаха ми затворническите премеждия при Торн. Няма да повторя същата грешка. Докато не се уверя в дружеските й намерения, ще я считам за потенциален враг.

— Ето оттук — показах й гравировката върху пръстена. — Навремето е принадлежал на дядо ми — добавих предпазливо. Нямах намерение да й разкривам способността му да ме прави невидима.

— Наистина ли е бил негов?

— Да.

Тя го огледа внимателно, преди да върне вниманието си върху ръката ми.

— Това е просто мастило.

— Знам — отвърнах. — Сама го нарисувах. Дядо имаше същия знак, но неговият беше татуиран.

Астрея направи мимолетен жест и рисунката изчезна. Вторачих се в гладката, чиста кожа, а после отново в нея.

— Знаеш ли какво означава символът?

— Не.

Долових, че не казва истината, и това допълнително усили подозренията ми.

Преди да успея да задам друг въпрос обаче, тя се обърна и отиде до голяма гола стена. Вдигна длан срещу нея и в следващия миг лумна ослепителна бяла светлина. Инстинктивно приклекнах, очаквайки да ме засипят отломки, но експлозия не последва.

Вместо това пространството пред изумените ми очи сякаш оживя. Ако представлението върху кръглата маса в съседната стая ме бе впечатлило, то тази гледка в сравнение с него бе като планина пред жалко хълмче. Всеки сантиметър от стената, дълга поне петнайсет метра, бе изпълнен от ярки, движещи се образи.

— Мочурището — каза просто Астрея. — В целия си блясък. И в цялата си поквара, която наистина стига надълбоко. Много надълбоко.

Когато за първи път зърнах ширналото се Мочурище от върха на платото, където Делф, Хари Две и аз бяхме подгонени от гармовете и амароците, останах поразена от мрачната му, зловеща красота. Тогава реших, че го виждам до крайните му предели, но явно бях грешала.

Сега пред очите ми се простираха безбрежни равнини и скалисти хребети, из които бродеха стада от всевъзможни твари. През мрачните, черни небеса се носеха ята летящи същества, повечето от които непознати за мен. Други създания се криеха в потрепващите корони на дърветата и отвред се носеха звуци — някои нежни и гъделичкащи слуха, а други яростни и кръвожадни, каращи кожата ти да настръхна. Величествената Синя планина извисяваше своите зъбери, а тъмната река се виеше през целия пейзаж, устремена към неведоми и навярно опасни места. С трепет зърнах във водите й малка лодка, с нещо или някой в нея, носена от вълните. После образът изчезна и бе заменен от друг — на фрек, разкъсващ животно, подобно на коза. Накрая някаква фигура излезе от гъсталака и се изправи в пълен ръст насред малка поляна.

Беше висока, с мощно телосложение и макар да стоеше на два крака като мен, имаше дълги кучешки зъби, закривени нокти и цялата бе покрита от гладка козина.

— Какво е това чудовище? — хвърлих бърз поглед към Астрея.

— Върколак — отвърна тихо тя.

— Никога не съм чувала за него.

— Ухапването им те прави да ставаш като… тях.

Пред очите ни върколакът направи огромен скок и се метна върху гърба на фрека. Последва ожесточена битка, в която силите изглеждаха почти равни. Все пак накрая нападателят надделя и зъбите му се впиха дълбоко в шията на фрека. Последният се отскубна и виейки от болка и ярост, изчезна между дърветата.

Върколакът се изправи, облян в кръв от собствените си рани, и като вдигна ноктести лапи към небето, нададе триумфален рев. Гледката бе напълно кошмарна и все пак не можех да откъсна очи от нея.

— Чувала съм, че от ухапване на фрек се полудявало — промълвих.

— Този тук вече е луд, Вега. Нищо не може да повлияе на изтерзания му разсъдък.

Измина близо минута, преди аз първа да наруша мълчанието:

— Какво има отвъд Мочурището?

— А защо изобщо сте дошли тук? — повтори въпроса си тя.

— Не виждам какво значение има.

Тя ме изгледа равнодушно.

— Нещата, с чието значение не си наясно, вероятно биха изпълнили цялата библиотека.

— Знаеш ли какво има отвъд Мочурището? — настоях и този път видях как през лицето й пробяга кратък, болезнен спазъм.

— Вече стана късно — каза тя, преди да успея да продължа. — Чувствам се уморена.

— Е, аз пък не съм уморена.

— Ще ти покажа къде ще спиш, а после, ако искаш, стой будна цяла нощ.

— Мога ли да ходя където пожелая? Имам предвид, в къщата?

— Можеш да влизаш във всяка стая, която те пусне. Предупреждавам те, че не всички ще го сторят.

Погледнах я така, сякаш си бе изгубила ума.

— Стаите няма да ме пуснат да вляза?

— Да, те притежават собствено мнение. А също и чувства.

— Чувства! — възкликнах.

— Да, казах чувства и точно това имам предвид — рече натъртено домакинята, сетне се обърна и излезе.

Последвах я, чудейки се каква ли още лудост ме очаква тук.

QUINDKCIM

ВЪПРОС НА ВРАТИ

Стаята, предназначена за мен, се оказа голяма, овална и лишена от всякакви мебели.

— Няма проблем — обърнах се към Астрея. — Свикнала съм да спя на пода.

— Че защо ти е притрябвало да го правиш? — попита тя.

— Ами мислех си, че щом няма легло…

В следващия момент трябваше да отскоча встрани, за да не бъда смачкана от чудовищен по размери креват, който сякаш падна от тавана.

— Майчице! — изпищях, а Хари Две се задави в лай и млъкна едва когато поставих ръка върху главата му.

— Поне в моя дом винаги е добре да внимаваш какво си пожелаваш — рече небрежно Астрея, докато оправяше възглавниците. — Или да си чевръст в краката, като теб в дадения случай.

— Н-но откъде се взе това легло?

— Оттам, където стоят подобни неща, преди да са притрябвали някому. По-добре така, отколкото да губиш сума време в чистене и подреждане.

— Значи, стига да си поискаш нещо и го се появява?

— Нали вече ти казах, че стаите имат свои мнения и чувства? Не следва ли оттук, че би трябвало и да чуват какво им се говори?

— В такъв случай… един гардероб също няма да ми е излишен.

Този път бях подготвена и навреме се отместих от мястото срещу леглото, където с глухо тупване се стовари дъбов гардероб, с две широки крила и чекмедже отдолу. Вратите му гостоприемно се отвориха, разкривайки ред лъскави закачалки.

— Виждам, че започваш да свикваш — погледна ме одобрително Астрея.

— Дали да не си поискам и маса със столове? — казах, озъртайки се предпазливо.

Те обаче просто изникнаха в единия ъгъл, с елегантна свещ, запалена по средата на масата. Хвърлих озадачен поглед на домакинята си.

— Няма правило, че всичко трябва да пада от тавана — сви рамене тя. — Впрочем мога ли да ти предложа лека вечеря? Смея да твърдя, че кухнята ми не е съвсем лоша. Умее да приготвя отлична бисквитена торта например.

Поклатих глава, макар през целия ден да не бях слагала нищо в уста.

— Благодаря, не съм гладна. Най-добре върви да си почиваш, докато аз тук си подредя нещата.

— Е, щом си сигурна… — Тя ме погледна изпитателно. Дори твърде изпитателно, както ми се стори.

— Напълно сигурна съм — отвърнах на свой ред, може би твърде категорично. — А утре, щом се съмне, отиваме да търсим Делф, нали?

— Разбира се.

След като останах сама, изпразних торбата си. Просторният гардероб погълна скромните ми притежания и пак остана почти празен.

Проснах се върху леглото, което се оказа меко и удобно.

Хари Две скочи до мен и аз го почесах между ушите, на което той отвърна с доволно проскимтяване. След минута се надигнах и хвърлих поглед към вратата, захлопнала се при излизането на Астрея. Отидох до нея и опитах да я отворя. Тя не помръдваше.

— Можеш ли да повярваш? — обърнах се раздразнено към кучето си. — Тая хубостница ни е заключила. Но не се бой, аз искам да изляза и нищо няма да ме удържи тук.

Засилих се две-три крачки и тъкмо да се втурна да разбия вратата, когато се заковах на място.

Тя безшумно се беше се отворила сама.

Искам да изляза. Това бях казала и стаята ме беше послушала.

Предпазливо подадох глава и надникнах в тъмния коридор. От Астрея нямаше и следа. Хари Две очевидно усети безпокойството ми, защото ме бутна с муцуна в бедрото, сякаш искаше да ми вдъхне кураж.

Погледнах надясно. Вече бяхме ходили натам, затова свърнах наляво.

По протежение на коридора, през три-четири метра разстояние, бяха наредени врати. Пробвах дръжката на първата — заключено. Поех си дъх и произнесох с възможно най-учтивия си тон:

— Извинете, може ли да вляза?

Вратата се отвори, разкривайки единствено тъмнина. Кучето и аз се спогледахме. Сега и в неговите очи се четеше безпокойство.

— Е, какво пък толкова — произнесох с малко пресилена увереност и прекрачих прага. Хари Две ме последва. Още щом го сторихме, вратата се захлопна след нас, а помещението се обля в светлина.

То бе напълно празно, като се изключи огромният часовник, окачен върху насрещната стена. От него висяха две вериги, чиито краища се губеха в отвори, прорязани в пода. Приближих се да огледам по-добре циферблата. Той не приличаше на нищо, което бях виждала в уъгските домове. Бе разделен на сектори е изписани върху тях цифри, а под всяка цифра личеше гравирана думата „век“.

Имаше само една стрелка, която в момента сочеше осми век. Нямах представа какво означава всичко това. Приклекнах да огледам дупките в пода, но и те не ми говореха нищо. Изглежда, нямаше какво повече да науча тук.

Излязох и се упътих към следващата врата. Спрях пред нея и повторих учтивата си молба.

— МАХАЙ СЕ! — Пронизителният крясък една не ми смука тъпанчетата.

— Ама че отношение — измърморих, щом успях да дойда на себе си от уплахата.

Пред третата врата за всеки случай запуших ушите си с длани, готова за евентуален отрицателен отговор, но тя се оказа по-сговорчива. Стаята, скрита зад нея, тънеше в бледо сияние, идващо от невидим източник.

В единия ъгъл стоеше малка бебешка люлка. Втурнах се към нея, но тя се оказа празна и покрита е паяжини. Паяжини имаше и по старите, плесенясали мебели наоколо. Усетих как у мен бавно се надига тъга. После тази тъга прерасна в безпросветно отчаяние и очите ми се наляха със сълзи. Кучето ми очевидно изживяваше сходни емоции, защото бе легнало на пода със скръбна физиономия и тихо проскимтяваше. Реших, че не мога да издържам повече, улових го за нашийника и се втурнах навън. Щом се озовахме обратно в коридора, потиснатото ни настроение веднага се изпари. Извадих ножче от джоба на наметката си и направих малка резка върху вратата, точно над бравата. Сторих същото и с предната врата, която ми бе изкрещяла. Така щях да знам, че е най-добре да ги избягвам.

Следващата стая също ни прогони. Маркирах и нея.

После стигнахме до врата, която отначало не искаше да поддаде. Вече мислех да продължа нататък, когато се чу тихо щракване и тя леко се открехна. Бутнах я и влязох.

Както и преди, мракът се разпръсна при появата ни и аз видях, че целите стени са покрити със стотици картини. Те изобразяваха Женски в дълги рокли с дълбоки деколтета, разкриващи доста повече плът, отколкото бях свикнала да виждам. Косите им бяха оформени в сложни, красиви прически, вдигнати високо над главите. Мъжките пък носеха тъмни дрехи със сърмени шевове и нещо, което приличаше на златен варак върху раменете. Някои държаха къси дървени тояжки, а други имаха саби, висящи в ножници върху богато украсени колани. Пред един имаше дори приседнало куче, приличащо на уголемена версия на моето. То изглеждаше изискано и благородно като стопанина си и бе зареяло взор някъде в далечината. Видях, че Хари Две се е вторачил в него със зяпнала уста.

Продължих да разглеждам, докато накрая не попаднах на портрет на Женска, която познах начаса. По-висока от останалите, е огненочервена коса, спускаща се пищно върху широките й мускулести рамене. Същата, която бях срещнала при пътешествието си в миналото, през огнения портал в тайното помещение на Комините. Тя ми бе спасила живота на онова бойно поле и ми бе дала Мълнията, преди да изпусне сетния си дъх. Умислено пристъпих нататък. Другите картини съдържаха основно пейзажи — ширнали се тучни поля, градове е високи каменни сгради и гладки павирани улици, но които слепове теглеха разкошни карети. От тях се излъчваше чувство на благополучие и мир.

С напредването на обиколката обаче това усещане постепенно се изгуби. Платната станаха по-мрачни, а красивите рокли, прическите, каретите и павираните улици бяха заменени от сцени на кръвопролития, бойни поля, разруха и мизерия. Тоналностите съдържаха основно оттенъци на сиво и черно, разнообразявани единствено от пурпурния цвят на кръвта. От каменните кули изригваха пламъци, а хората имаха уплашен и объркан вид. На една картина малка Женска стоеше сама насред улицата, е вдигнато към мрачните небеса лице. Устата й бе отворена, очевидно във вопъл, а по изцапаните й бузи се стичаха сълзи. От цялото изображение лъхаше неописуема загуба и скръб.

Напуснахме тази стая и преминахме в следващата. Вратата откликна на молбата ми и се отвори. Отново мрак. Очаквах лампите да светнат, но напразно. После чух нещо. Нечие дихание.

То бе хрипливо, неравно, болезнено. При звука му сякаш и собствените ми гърди се свиха. Огледах се трескаво, за да открия откъде се носи.

В полускрита ниша в дъното забелязах голям античен креват. Самата ниша бе мъждиво осветена, позволявайки ми да видя легналата в него фигура.

Приближих и дъхът ми секна.

Това вероятно бе най-старият Мъжки на света. Далеч по-стар дори от Дис Фидус у дома, в Горчилище. Върху темето му нямаше дори един косъм, а рядката му снежнобяла брада се точеше на близо метър над завивките. Хлътнали зачервени очи проблясваха над дългия, ужасяващо закривен нос. Бузите приличаха на сбръчкан пергамент. Когато се надигна леко върху възглавницата, успях да видя ръцете му — изпити и възлести, осеяни с големи кафяви петна.

— Коя… си… ти? — произнесе със стържещ шепот.

— Ами… — отворих уста, с ужас осъзнавайки, че съм забравила собственото си име. Стегни се, глупачка такава! — Аз съм Вега Джейн — избъбрих накрая.

— Дж… Джеймс? — изхъхри създанието, мъчейки се да се повдигне по-нависоко.

Побързах да му помогна. Когато го улових за рамото, изпитах усещането, че под нощницата има единствено скелет. Дъхът му вонеше, а на допир бе студен като лед. Поне го повдигнах без усилие, защото бе лек като перце.

— Не, Джейн — рекох, отстъпвайки назад. — Вега Джейн.

— И как се озова тук? — изгледа ме той с кухите си очни гнезда. Облегнат така, сякаш дишаше малко по-лесно.

— Един хоб на име Шеймъс ми показа пътя. И аз дойдох.

— Но защо?

— Защото чух, че Астрея Прайн може да ми помогне.

От гърдите му се изтръгна ново страховито хърхорене.

— Да ти помогне с какво, скъпа?

Подскочих сепнато, защото една ръка се пресегна покрай мен.

Астрея положи свежа, млада длан върху гърдите на стареца, който моментално се успокои. Дишането му стана равномерно и той й отправи благодарна усмивка. Тя се обърна към мен.

— Виждам, че си успяла да се запознаеш със сина ми, Вега.

SEDECIM

ПАЗИТЕЛКАТА

Вторачих се в нея, невярваща на ушите си.

— Със сина ти? — възкликнах. — Искаш да кажеш, че той е по-млад от теб? Но как…

— Ела с мен — прекъсна ме тя.

— Нали беше уморена? — попитах.

Вместо отговор тя се наведе над стареца и го целуна по сбръчканото чело.

— Хайде, Арчи. Късно е вече, миличък. Опитай да поспиш, става ли?

Хари Две и аз я последвахме обратно по коридора до стаята с камината, в която се достигаше през тайния проход в библиотеката. Тя седна зад бюрото и ми направи знак да се настаня срещу нея.

— Ако Арчи е твой син — настоях, — защо е толкова стар, а ти си толкова млада?

— Заради ето това — извади тя малък стъклен флакон.

— Какво е то? Някакво лекарство?

— Могъщ еликсир, способен да те поддържа вечно млад, докато го приемаш. Но е страшно труден за приготвяне. Има куп специални съставки, сред които кръв от гарм и отрова от джабит.

— И как се сдобиваш с кръв и отрова от тези чудовища?

— О, просто държа по едно от тях в клетка тук, у дома.

— Имаш гарм и джабит в къщата си? — възкликнах потресена.

— Да, но ако опиташ да влезеш и тези стаи, те ще те прогонят.

Потръпнах при мисълта какво може да се е криело зад вратите, които ми бяха казали да се махам.

— А Арчи умира, понеже се отказа да взема еликсира на младостта — продължи тя.

— И защо?

— Вече не вижда смисъл в нищо.

— И просто така ще си отиде?

— При това скоро — отвърна хладно тя.

— Ти на каква възраст си всъщност? — попитах с мисълта, че рядко съм виждала по-безсърдечна Женска.

— Влиза ли в стаята с часовника на стената?

— Да.

— Колко показваше той?

— Осем века, каквото и да означава това.

— Един век се равнява на сто сесии.

— Сто сесии! Че какво измерва точи часовник?

— Времето, откакто живея тук.

Челюстта ми увисна.

— Искаш да кажеш, че си на осемстотин сесии? — Едва можех да осъзная подобна идея. Това бе цяла вечност.

— Всъщност на малко повече. Вече бях напълно пораснала, когато дойдох в къщата.

— Видях и една стая с много картини в нея.

— А, да. Вероятно в Горчилище са ти разправяли за Битката на зверовете?

— Разбира се, всички Уъгове знаят за нея. Зверовете нападнали селото ни, но били отблъснати и оттогава населяват Мочурището.

— Е, това е лъжа — рече натъртено тя. — Никога не се е случвало подобно нещо.

— Но аз съм виждала картини в сградата на Съвета…

Астрея махна нетърпеливо с ръка.

— Война е имало преди много сесии. Но не срещу зверовете. — Тя направи пауза.

— А срещу кого тогава? — попитах, цялата тръпнеща от напрежение.

— Няма значение. Вече не.

— За мен има — настоях.

— Е, добре, имаше битка между две противостоящи сили. Едната победи, а другата загуби. Друго не ти трябва да знаеш.

— Но ти не ми казваш нищо! — запротестирах.

— Чуй ме, Вега — изгледа ме странно тя. — Аз бях сред онези, които основаха Горчилище. А после създадохме и Мочурището. И взехме решение да изтрием цялата си история и да я заменим с друга. Нарекохме се Уъгморти. И знаеш ли защо?

Поклатих глава.

— Има едно растение с горчив вкус, наречено Мъгуорт2. Ние леко изменихме името на Уъгморт. За да могат оцелелите винаги, щом го произнесат, да изпитват чувство на горчилка и вина.

Приседнах напред на стола, изпълнена с рояк от напиращи въпроси.

— Виж, в Комините, където работех, срещнах едно същество на име Еон. С негова помощ се върнах назад във времето. Не просто в собственото си минало, а много по-далеч. Озовах се на огромно бойно поле. И там една Женска воин, преди да умре, ми даде копие, наречено Мълнията, и ръкавица, с която да го използвам. Тя знаеше името ми и ми заръча непременно да оцелея. Видях я и тук, в къщата ти, на една от картините.

Астрея остана изумена от чутото.

— Ти… си говорила с нея? Докато е умирала?

— Да. Коя е тя?

Събеседницата ми вече не изглеждаше толкова властна и самоуверена. Очите й добиха отнесено изражение, а в ъгълчетата им избиха сълзи.

— Името й беше Алис Адронис — произнесе бавно с разтреперан глас. — Една от най-великите магьосници на онова време и моя скъпа приятелка. — Тя преглътна мъчително. Имаше вид, сякаш всеки миг ще се разридае. — Можеше да живее само като победителка или да умре като героиня. Такава си беше Алис.

— Но откъде знаеше как се казвам? И защо ми заръча да оцелея?

— Нямам понятие, Вега. Аз… аз… — Тя извърна поглед встрани.

— Какво се случи после? — смених темата.

Тя не отговори веднага.

— След отминаването на първия век магичните способности, с които бяхме надарени, спаднаха драстично. На този етап бе взето решение да ги оставим да се изгубят съвсем.

— Как може да се остави магията да умре? — Сама не знаех защо, но мисълта за това ме изпълваше с чувство на дълбока загуба.

— Като не я използваш. Като престанеш да вярваш в нея. Вярата, Вега, е могъща сила. Може би най-могъщата от всички. Сесиите и вековете се търкаляха, ние постепенно измирахме, а нашите потомци все по-малко помнеха какви сме били. Докато накрая не остана нито един Уъг в Горчилище, който да е наясно с миналото. Всички приеха лъжите, които бяхме създали за тях, за своя истинска история.

Поех дълбоко дъх, захвърлих опасенията и й разказах всичко — за Целебния камък, за Дестин и за начина, по който се бях сдобила с тях в Комините.

Тя кимна.

— Комините бяха замъкът на нашия водач, Бастион Кадъм.

— И сте отнесли всичко оттам със себе си? — попитах удивена. Но, от друга страна, за същества, надарени с магически сили, това не ще да е било толкова трудно.

— Трябваше да създадем ново място, където да живеем. Всеки предмет бе ценен за нас.

— А Камъкът? И Дестин?

— Вещи, принадлежали на Бастион.

— А Мочурището? И всичко, което ни разправяха за него? Още не си ми обяснила това.

— Не съм и длъжна да обяснявам — отвърна Астрея, възвърнала резкия си тон.

Преглътнах репликата и затърсих в ума си друго, което да я попитам.

— Ще споделиш ли поне защо си тук?

— Аз съм, най-просто казано, Пазителката на Мочурището.

— Семейството ти също ли е живяло в тази къща?

— Да, отначало дойдохме заедно със съпруга ми, Томас, и нашите синове и дъщери. — Тя замлъкна и чертите й едва забележимо омекнаха. — Томас така и не се съгласи да взема еликсира. Той ни напусна първи. А след като и Арчи си замине, ще остана само аз.

— Но защо го правиш? Защо стоиш в този пущинак?

Очите й гневно просветнаха.

— Това е мой дълг, Вега. Дала съм обет да бъда Пазителка и няма да го наруша.

Тя се изправи, заобиколи бюрото и застана до мен. Опитах се да си я представя на осемстотин години, по-стара от бедния, умиращ Арчи, но не успях.

— Какво помниш за дядо си? — ме попита.

— Че беше много мил. А също и голям инат.

— Той представляваше много повече от това. Беше Екскалибур.

— Какво?

— Така се наричат онези, които се раждат с непокътнати магически заложби и с разбиране за истинската история, вградено в съзнанието им. Случва се безкрайно рядко, но дядо ти бе един от тях.

— Но той е напуснал Горчилище.

— Да, знам.

— И защо не сте го спрели?

— Екскалибурите нямат белег на челото, който да оповестява на всички какви са. Едва впоследствие узнахме за способностите му и как точно е можел да ги използва.

— Предполагам, че си го проследила с помощта на своето Пророческо око?

— Именно.

Усетих как гневът се надига у мен.

— Тогава сигурно си видяла и как Моригон ме порази със синя светлина, а Делф — с червена, която разбърка мозъка му и го остави полуумен за цели десет сесии? Гласът ми се задавяше от ярост. — Видяла си всичко тона, нали?

— Да, видях го. — Тонът й бе спокоен, което ме накара да побеснея съвсем.

— Тя се е карала с дядо ми. Искала е да го убеди да не тръгва.

— Не се и съмнявам. Но срещу един истински Екскалибур усилията й са били напразни.

Изправих се на крака.

— А видя ли как родителите ми изчезнат и кълбо от пламъци? И как аз си изплаквам очите по тях? Отговори ми, Астрея Прайн!

Погледът й дори не трепна.

— Да, Вега. Видях всичко това и много други неща.

— Ами радвам се за теб. Надявам се да ги е било забавно, защото за мен положително не беше!

Почти бях достигнала вратата, когато гласът й ме спря:

— Знаеш ли къде са те сега, Вега?

Бавно се извърнах и я погледнах.

— Не, не знам.

— Нека опитаме да помислим логично. Ако не са нито в Горчилище, нито тук, къде могат да бъдат?

— Отвъд Мочурището?

— Правилно.

— И как така дядо е успял да напусне селото, без да му се налага да минава през тези ужасни места?

— За Уъг като него това е било лесна задача.

— А мама и татко просто са решили да ме изоставят ли?

— Не. Върджил ги е призовал.

— Призовал ги е? Че защо?

— Значи никога не ти е говорил за това, така ли? — сопна се изведнъж тя. — Кажи ми истината!

— Не, никога — отвърнах, изненадана от грубия й тон. Дали и тя не беше чалната като крал Торн?

— И нямаш понятие за плановете му? Признай си!

Отстъпих назад, защото лицето й се бе сгърчило в яростна гримаса. За миг помислих, че ще ме нападне.

— Нямам никаква вест от дядо си, откакто ни напусна — постарах се да запазя спокойствие. — А и преди не е споделял нищо за плановете си. Единственото, което е казвал, е… че ме обича.

Това, разбира се, беше лъжа. Моят дядо все пак ми бе казвал нещичко за Горчилище. Че най-кошмарното място от всички е онова, за което Уъгмортите дори не подозират, че е толкова сбъркано, колкото сбърканото изобщо е възможно. Тогава нямах представа какво има предвид. Но вече ми се струваше, че разбирам.

Астрея възвърна нормалното си изражение и седна отново зад бюрото, като сключи пръсти пред себе си.

— Е, мисля, че стига толкова за тази вечер. Утре сутрин ще отидем да намерим приятеля ти. А после всичко ще бъде отново наред.

И тя ми отправи усмивка, от която ме побиха тръпки.

Повлякох нозе към стаята си, чудейки се какво съм всъщност. Накрая заключих, че съм нищо. Ако Астрея бе права, то дядо ми беше напуснал селото, заобикаляйки по някакъв начин Мочурището благодарение на магическите си способности. И бе призовал родителите ми, което показваше, че може да вика и други при себе си, ако пожелае. Но не бе призовал мен. Беше ме оставил да гния в Горчилище, очевидно считайки, че не съм достатъчно важна.

Значи независимо дали щях да успея да прекося Мочурището, или да оставя костите си тук, пак щях да си остана нищо. Понякога истината помага. Понякога наранява.

А друг път унищожава.

SEPTENDECIM

ОТНОВО ЗАЕДНО

Не исках да заспивам, но умората ми скоро надделя. Вече бе утро, когато се събудих от подръпване за ръкава. Отначало не съобразих какво става, а после, когато успях да фокусирам зрението си, така подскочих, че Хари Две, който се бе свил до мен, сепнато изквича. Над лицето ми се бе надвесил… Шеймъс. Изпъкналите му очи изглеждаха големи като кокоши яйца.

— По дяволите, изкара ми акъла! — изпъшках. — Какво правиш тук?

— Дойдох да те повикам на закуска. По заръка на мадам Прайн.

— Значи все пак те е подслонила снощи? — попитах, идвайки на себе си.

— О, да. Нахрани ме и ме напои царски.

— Ей сега ще дойда. Само да се облека.

Той излезе, а аз започнах разсеяно да навличам дрехите си.

И изведнъж се плеснах по челото. Ама че глупачка бях!

Втурнах се да търся кухнята, ориентирайки се по миризмата на храна. Шеймъс и Астрея бяха вече чам. Той се бе настанал зад кръглата дървена маса, а тя стоеше права пред огромна, старинна чугунена печка, на която къкреха няколко тумбести тенджери и цвъртяха два тигана.

— Надявам се, че имаш добър апетит — обърна се Астрея към мен.

— За мен не знам, но Делф положително умира от глад.

— Не искаш да ядеш без другарчето си, а?

— Не — отвърнах. — Моля те, моля те, нека го намерим!

— Е, да тръгваме тогава.

Движенията й бяха толкова бързи и решителни, че Хари Две и аз едва имахме време да реагираме. Топла наметка се материализира от въздуха и загърна раменете й, докато тя вече крачеше към антрето. Впуснахме се подир нея, а Шеймъс завършваше шествието.

Външната врата се отвори, за да ни пропусне. Къщата бе все така покрита от зеления купол, но през него прозираше ясното, безоблачно небе.

Щом преминахме изумрудената стена, Астрея измъкна предмет, наподобяващ лъскава пръчка, и замахна с него, мърморейки същевременно някакви слова. Секунди по-късно видях Делф да се носи във въздуха към нас, все още заспал и обвит в паяжината, която тя бе оплела около него предната вечер. Той се приземи меко върху тревата, свит на кравай и похъркващ в съня си. Астрея махна повторно с пръчката и паяжината, състояща се от тънки нишки светлина, изчезна. Пред очите ми Делф започна да се пробужда, протегна се, прозина се, отвори клепачи и…

— Ей! Какво става? — изкрещя, скочи като обезумял и вдигна юмруци в позата, която го бях виждала да заема на Дуелума.

— Делф! — хвърлих се към него и го улових за раменете.

Той ме прегърна, но продължи да диша запъхтяно и да се взира подозрително в спътниците ми.

— Всичко е наред — уверих го. — Това е Астрея Прайн, нашата домакиня, а този тук е хобът Шеймъс.

Преживелиците очевидно му бяха дошли в повече, но аз се досетих кое би могло да го разсее.

— Гладен ли си? Тъкмо щяхме да сядаме на закуска.

Както и очаквах, това бързо даде ефект.

— Е, какво пък — тръсна глава той. — Не пречи да похапнем.

Поведох го към изумруденото сияние, но той се запъна пред него и премина едва след като аз влязох вътре и му протегнах ръка.

— Значи ти си Даниъл Делфин, така ли? — попита Астрея на прага на къщата, оглеждайки с вирнато лице високия ми приятел.

— Същият — отвърна той. — Приятелите ме наричат Делф.

— И пътуваш с тази тук? — изкърти тя палец към мен.

— Да — потвърди отново той.

Астрея се обърна и влезе, без да продума повече, а Шеймъс се вмъкна подир нея. Когато Делф и аз останахме сами, го сграбчих в обятията си с такава сила, че ако не беше толкова як, сигурно щях да го задуша.

— Делф, слава богу, че си жив и здрав! — възкликнах със сълзи на очи. — Ако знаеш как се уплаших. Първо онзи проклет облак, а после ти… просто изчезна.

Той полека се освободи от прегръдката ми.

— Право да ти кажа, Вега, и аз не знам какво се случи. В един миг седях и си говорех с теб, а в следващия… попаднах сред някакви дървета, без ни най-малка представа как съм се озовал там. Ами ти?

— След като изчезна, се натъкнах на Шеймъс — хобът, когото видя преди малко. Той ме доведе в къщата на Астрея.

— А мен как ме довлякохте?

— Ще ти обясня всичко, но може да отнеме малко време, затова имай търпение.

— Е, ако сложа някой залък в устата, ще стана по-търпелив.

Хванати за ръце, влязохме вътре. Част от мен не искаше никога повече да пуска Делф. Струваше ми се, че ще умра, ако пак се разделим. Бях изгубила родителите си, брат си. Не можех да си позволя да изгубя и него. Просто не можех. Щом бяхме заедно, никоя опасност не бе прекалено страшна.

Стигнахме в кухнята, приятно ухаеща от къкрещите гозби.

— Какъв каза, че бил онзи малък приятел? — попита ме той шепнешком.

— Хоб. Нали се сещаш, от книгата на Куентин.

— А, да. Услужливите същества.

— Е, този тук не е чак толкова услужлив.

Астрея вече бе окачила наметката си на стената и боравеше чевръсто пред печката с дълга дървена лъжица.

— Вега — обърна се към мен, — би ли сложила трапезата?

В първия миг се озадачих, но бързо схванах какво се иска от мен.

— Чинии, чаши, вилици, ножове и салфетки. Моля — лепнах за всеки случай накрая.

Делф едва не падна от стола си, когато всички тези неща се посипаха от тавана, а после плавно и акуратно се наредиха върху масата.

— Какво, по дяволите… — започна.

— И купички също — добави Астрея. — И лъжици.

Желанието й начаса бе изпълнено.

— Търпение, нали така се разбрахме — потупах Делф по ръката.

Забелязах, че на пода също се бяха появили съдинки с храна и вода за Хари Две. Той ме гледаше, наклонил глава на една страна, сякаш изчакваше разрешение. Усмихнах се и му кимнах, при което започна шумно да лочи и мляска.

— Готово — обяви в този момент Астрея, като махна с ръка над тенджерите и тиганите и посочи към масата. Съдържанието им начаса се прехвърли в нашите чинии и чаши. Погледнахме пред себе си и видяхме пържени яйца, шунка, бекон, добре препечени филийки, наденички и пушена херинга. Купичките се напълниха с овесена каша, покрай тях изникнаха съдинки и бурканчета с масло, конфитюр и мед. За пиене имаше топло мляко и ароматен чай.

Забелязах, че Астрея не се присъединява към масата.

— Ти няма ли да седнеш с нас? — попитах.

— Обикновено не закусвам. Вие хапнете, а по-късно ще поговорим. — И тя излезе от кухнята, а Шеймъс я последва.

Докато се хранехме, разказах на Делф последните си преживелици.

Той слушаше, а очите му се разтваряха все по-широко.

— И всичко това се е случило за една нощ?

Аз кимнах.

— При това без да броим времето, през което съм била заспала.

— Да пукна дано. — Ръката му разсеяно натъпка между дъвчещите челюсти две яйца и една херинга. После той допи млякото си и провеси унило нос.

— Какво има, Делф? Да не би да остана гладен?

— Не, не е това, макар че не бих отказал още няколко яйца и пет-шест резенчета бекон. И една-две препечени филийки с масло и пушена херинга. Е, и чаша чай, разбира се.

Той за сетен път подскочи от стола, когато изброеното количество храна внезапно изникна и ред него, но бързо се окопити и се залови мрачно да яде.

— Ще ми кажеш ли какво те тормози? — настоях.

— Какво ли? Всички онези глупости, които са ни набивали в главите. Целият куп от проклети лъжи!

Той беше прав. Наистина бяха лъжи. Но там, навън, имаше истина. И ние щяхме да я открием.

DUODE VIGINTI

В КЛОПКА

След като се нахранихме, Астрея ни отведе в стаята до библиотеката. Седна зад старинното бюро и се вторачи в нас, потропвайки с пръсти по плота.

— Искам да съм сигурна в истинските ви намерения — рече накрая.

Делф и аз се спогледахме.

— Мисля, че ги изразихме достатъчно ясно — заговорих първа аз. — Целта ни е да прекосим Мочурището. И тримата, разбира се, включително Хари Две — добавих, почесвайки кучето зад ухото.

— Ами ти, Делф?

— Същото, което каза Вега Джейн. Искаме истината. До гуша ни дойде от лъжи.

Астрея кимна и извади отново предмета, с чиято помощ бе докарала Делф. Сега го видях по-ясно. Беше полупрозрачен, сякаш направен от кристал.

— Какво е това? — попитах.

— Вълшебната ми пръчка. Тя е необходимо пособие за извършването на магии.

— И на мен ми се е случвало да правя магии в Горчилище — изрекох бавно, — макар да не съм имала пръчка.

— Имаш предвид Мълнията и веригата?

— Не. Веднъж възстанових прозорец, който Моригон бе разбила на парчета.

— Наистина? — Астрея доби заинтригуван вид.

— Как според теб съм успяла да го сторя?

— Вероятно силата ти се е предала по наследство.

— Но родителите ми не бяха магьосници — рекох натъртено.

— И откъде знаеш?

— Ами… никога не са правили магии.

— Това още не означава, че не са умеели.

— Ако са имали някакви способности, защо са се озовали в Приюта?

— Може би именно заради тях.

Смръщих чело, обмисляйки гази странна вероятност.

— Искаш да кажеш, че силата е повлияла върху здравия им разсъдък?

— Не, искам да кажа, че силата ги е направила опасни за другите.

Смисълът на чутото бавно проникна в съзнанието ми. Изправих се разтреперана. Лицето ми се зачерви, гърдите ми се разкъсваха от напиращи емоции.

— Означава ли това… — започнах, но думите ми изневериха. — Означава ли това, че… — Отново не ми се удаде да довърша. Делф се пресегна и положи успокояваща длан върху рамото ми.

— Че са били прокълнати, за да не могат да избягат от Горчилище? — изрече вместо мен събеседницата ми. — Да, именно това означава.

— Моригон! — изстреля се от езика ми. Само тя е способна да го стори.

— Съгласна съм — кимна с подозрително спокойствие Астрея.

— А ти си знаела! — изкрещях.

— Разбира се, че знаех. Целта ни беше да не позволим на никого да напусне Горчилище.

Идеше ми да метна нещо по нея.

— Значи ти си накарала Моригон да превърне родителите ми във… във… онова, което станаха?

— Не, но я видях как го прави.

— Тогава си можела да я спреш! — възкликнах разгорещено.

— Вече ти казах, не искахме те да използват силата си, за да избягат.

— А защо тогава помагаш на нас да избягаме от Мочурището? — продължих да се нахвърлям. Знаех, че е глупаво, но не можех да спра.

— Кой е казал, че ви помагам? — последва незабавният отговор.

Изведнъж прочетох всичко в очите й. Как бях могла да се залъжа така?

Делф също го осъзна, скочи и ме грабна за ръката.

— Бягай, Вега Джейн!

Но преди да успея да стана от стола си, тя насочи магическата пръчка към него и произнесе:

— Елевата.

Делф се издигна във въздуха и спря точно преди да се удари в тавана. Астрея направи въртеливо движение с пръчката и той увисна с главата надолу.

— Престани! — изкрещях, с разширени от ужас очи. — Не го наранявай. Аз съм причината да сме тук. Остави го на мира. Моля те!

С ново замахване с пръчката тя произнесе:

— Десенте.

Делф отново зае правилно положение и тупна тежко върху стола си.

Астрея опря лакти на бюрото и ни изгледа подред.

— Може и да не съм каквато бях някога, но уверявам ви, че силите ми още далеч надхвърлят всички ваши понятия. — Последва пауза и аз преглътнах, предчувствайки, че следващите й думи ще имат огромно въздействие върху нашите съдби. Оказа се, че не съм сгрешила.

— Ще останете тук — каза тя. — Под мое попечителство.

— За колко дълго? — попитах предизвикателно, макар да знаех добре отговора.

— Докато сте живи. Не че ми е приятно да го правя. Вие очевидно сте смели, а и мотивите ви, както личи, са чисти и искрени.

— Но? — възкликнах.

— Но, като Пазителка на Мочурището, аз имам своите задължения и възнамерявам да ги спазя. Ще се придържате в границите на къщата и земята около нея, но само под купола.

— А ако опитаме да излезем извън него?

Макар въпросът да бе зададен от Делф, Астрея му отговори, без да откъсва очи от мен:

— Няма да бъде приятно. Никак.

Не можех да повярвам, че това се случва наистина. Да избягаме с толкова мъки от кървавото кралство на Торн само за да попаднем отново в плен при тази проклета коза! Той, макар и жесток и коварен, поне не беше магьосник. Астрея според мен бе сто пъти по-опасна от побъркания дъртак Торн.

Тя се изправи и без да промълви и дума повече, напусна стаята.

Оборих глава върху дланите си.

— Това е една много изстрадала Женска — прозвуча до мен гласът на Делф.

— Изстрадала? — изгледах го. — А какво да кажем ние? Не чу ли, че иска да ни държи тук, докато пукнем?

— Има дълбока мъка в нея, Вега. Отдалеч си личи.

— Тя просто е зла!

— Но не като Торн. Той просто щеше да ни убие и да окачи костите ни по стените. А тя ни предлага храна и покрив над главите.

Навярно бе прав, макар че и в настоящия случай костите ни нямаше да стигнат много по-далеч.

— Виж — казах, — тя спомена, че можем да се движим из къщата и земята под купола, нали?

— Е, и какво?

— Ще се възползваме от това, Делф. Торн не успя да ни удържи, и Астрея Прайн също няма да успее. Ще избягаме от това място.

— И как точно ще го сторим?

— Предлагам да започнем от Арчи.

UNDEVIGINTI

ПОГЛЕД НАЗАД

Делф и Хари Две ме последваха по коридора. Щом стигнахме нужната врата, аз отворих и всички влязохме вътре, скупчвайки се край спящия старец.

— Това е Арчи Прайн — промълвих. — Синът на Астрея.

Делф се вторачи невярващо в съсухрената развалина под завивките. Макар да му бях обяснила за еликсира на младостта, съвсем различно бе да зърне контраста с очите си.

Придърпах един стол и седнах до леглото.

— Здравей, Арчи — казах тихо, за да не го стресна.

Той помръдна, отвори бавно очи и примигна. Нищо в погледа му не показваше да помни, че ме е виждал и преди.

— Аз съм Вега — приведох се по-ниско над лицето му. — А това са приятелите ми, Делф и Хари Две. — Отседнали сме във вашата къща.

— Та… така ли? — излезе стържене от гърлото му.

— Да. Астрея ни разказа за това място. И за теб. За това как си престанал да вземаш еликсира.

— С-саможертва. — Той изпъшка и понечи да приседне в леглото. Делф и аз му помогнахме да се настани по-удобно.

— Саможертва, да — кимнах аз. — Битката на зверовете. И Бастион Кадъм. — Изричах всички тези неща, без да разбирам добре техния смисъл, колкото да разбудя паметта му.

— Зверове? Г-глупости. Б-бабини деветини.

— Именно. И Астрея каза така. Но каза още, че наистина е имало война. И че едната страна е победила, а другата е загубила.

Арчи протегна костелива ръка към нощната масичка, върху която стоеше чаша с вода. Делф я грабна и ми я подаде. Помогнах на стареца да отпие от нея, като избърсах няколкото капки, стекли се по брадата му.

Той отпусна глава върху възглавницата и прочисти гърло:

— Ма-мал-маладоните.

— Маладоните? — повторих, хвърляйки поглед към Делф. — Срещу тях ли сте се били?

В зачервените му очи избиха сълзи.

— Б-бихме се. И за-загубихме. Н-ние… загубихме.

— Те са разгромили магьосници като вас? — възкликна Делф.

Арчи бавно кимна.

— Избягахме. Из-изпокрихме се. К-като мишки. — В пристъп на гняв, той извърна лице и се изплю върху пода. — С-страхливци.

Аз първа прекъснах настъпилата неловка тишина:

— Ти познаваше ли Бастион Кадъм?

— З-загина. Н-нашият водач.

Адамовата му ябълка се повдигна конвулсивно. Той започна да кашля и аз му дадох още глътка вода.

— Б-баща ми искаше да п-продължим да се бием. Н-но м-майка ми… П-проклета П-пазителка. К-к-какъв е смисълът? Проклета Пазителка. С-саможертва. — Очите му се извърнаха умолително към мен. — К-какъв е смисълът? А?

Не знаех какво да му отговоря. Той затвори клепачи и секунди по-късно се разнесе тихо похъркване.

Станахме и излязохме на пръсти от стаята.

— Представяш ли си? — улови ме за лакътя Делф, щом се отдалечихме, с разширени от възбуда очи. — Маладоните са ги разбили! Имало е война, кървава сеч!

— А също и бягство. И криене.

— Какво?

— Още ли не схващаш, Делф? Не го ли чу — като мишки! Те са създали Горчилище, за да се скрият вътре. А после са го обградили с Мочурището, за да не могат Маладоните да влязат там.

— Нито пък ние да излезем — допълни той. — Точно като нашата проклета Стена.

Спогледахме се и аз бях сигурна, че моите черти изразяват същото, както и неговите — пълно отчаяние и безнадеждност.

— Астрея упорито ме разпитваше за Върджил — казах. — Дали е говорил с мен, какво е планирал…

— Че откъде ще знаеш? Ти си била още съвсем малка.

— Щом е бил толкова могъщ магьосник, Екскалибур, както го нарече тя, трябва от самото начало да е бил наясно с всичко, включително с нещата, които Астрея скри от нас.

— Това хубаво — отбеляза Делф, — но какво да правим ние сега?

— Ще продължаваме да учим. Нищо друго не ни остава.

— Но какво значение има, след като ще си умрем тук?

— Истината винаги има значение, Делф.

Същата вечер, след обилното угощение, над което двамата с Делф се заседяхме до късно, аз събрах кураж и се обърнах към Астрея:

— Можеш ли да ни покажеш Горчилище? С помощта на твоето Пророческо око?

— Защо? — изгледа ме подозрително тя над чашата си с чай.

Обърнах се към Делф, но той се престори на твърде зает с десерта си. Вероятно не му се летеше пак към тавана.

— Ами, след като, така или иначе, ще останем тук завинаги, ще е добре поне да зърнем родното си място. Освен ако не ни позволиш да се върнем там, разбира се — добавих бързо. — Ще обещаем никога повече да не припарваме до Мочурището.

Лъжех, естествено. За нищо на света не бих останала в Горчилище.

Тя остави чашата си.

— Да ви пусна след всичко, което вече знаете? Побъркана ли ти се струвам? — Тя плъзна поглед към магическата пръчка, която лежеше до лакътя й. Впрочем има и друг вариант — да изтрия съзнанията ви. Тогава ще можете да се приберете. Искате ли да го направя?

— А, не, не — махнах припряно с ръка.

— Ха-харесвам си съзнанието, как го си е — избъбри с пълна уста и Делф.

Е, рекох си, номерът не мина, но поне си струваше да опитам.

— Но ще може ли поне да видим селото? — повторих с умолителен тон.

Тя размисли за секунда и после се изправи.

Скоро се озовахме отново в стаята с двата бокала. Случи се същото както преди, но този път бе разлят другият бокал. Трябваше да удържа Делф, когато горящата течност се разля по масата.

— Горчилище — произнесе просто Астрея, посочвайки с ръка.

И то наистина бе там.

Калдъръмените улици, старите сгради. Сред тях се мяркаха Уъгове, които познавах. Хестия с пазарската си чанта. Хърман Хелвит пред прага на своя магазин. С вълнение забелязах мощната фигура на Тансий, крачещ забързано нанякъде. Той се размина с още един мой познайник — Юлиус Домитар, началникът на Комините. Последният, порядъчно наквасен, му махна небрежно с ръка за поздрав.

После се появи и друг Уъг, потропващ върху дървените си крака. До него припкаше малък, пухкав уист, вързан на връвчица.

— Баща ми! — извика Делф.

И действително, това бе Дъф Делфия. Обърнах се зарадвана към приятеля си:

— Браво, добре изглежда. Явно е щастлив.

Но усмивката ми изчезна, щом видях изражението му. В него се четеше единствено носталгия и тъга. Пресегнах се и го улових за ръката. Кой, ако не аз, знаеше какво е усещането да бъдеш отделен от семейството си?

Междувременно от масата се разнесе звук на копита, чаткащи по паваж. Синята карета! Наведох се по-близо, мъчейки се отчаяно да видя кой е вътре. Точно в този момент кочияшът, Томас Богъл, дръпна юздите и слеповете спряха.

Вратичката на каретата се отвори и отвътре излезе Моригон.

— Гледай ти! — възкликна Делф, който надзърташе през рамото ми. — Та тя направо не прилича на себе си!

Моригон винаги се бе носила с царствена осанка, безупречна във всяко отношение. Преди да ми се изяснят дълбоките различия помежду ни, непрестанно й се бях възхищавала, бях се стремила да й подражавам. Но тази Моригон беше различна.

Сякаш се бе смалила на ръст, а косата й, в която обичайно всеки кървавочервен кичур бе в пълна хармония е останалите, сега бе оредяла и пусната в безпорядък, изгубила всякакъв блясък. Лицето й изглеждаше много сесии по-старо, е отпусната кожа и дълбоко врязани бръчки. Дори стегнатата й, добре оформена фигура сега бе някак безжизнена и отпусната.

Извърнах се към Астрея и забелязах озадаченото й изражение. Това ме изненада — за първи път в чертите й се появяваше сянка на неувереност.

— Какво й има на Моригон? — попитах.

— О, навярно просто е уморена — отвърна с пресилено безразличие тя.

В този момент се отвори и другата вратичка на каретата и от нея излезе той.

Брат ми Джон. Макар Делф и аз да не бяхме отсъствали чак толкова дълго от Горчилище, у него също бе настъпила явна промяна.

Походката му бе енергична, жестовете — властни, излъчващи превъзходство и увереност. Дори, както ми се стори, известна жестокост. Но нима той вече не бе показал жестокото си отношение към работниците на Стената?

— Джон доста се е променил под опекунството на Моригон — отбелязах.

— В какъв смисъл? — попита Астрея, но по всичко личеше, че знае отговора.

— Ами преди беше мило, невинно момче. А сега вече не е — рекох без заобикалки. — Какво според теб му е сторила?

— Сложно е за обясняване — каза тя след известна пауза.

— Мисля, че заслужавам прост отговор. Все пак е мой брат.

Погледнах отново към него и в съзнанието ми се изви вихър от емоции, дори за миг ми се стори, че ще припадна. Вместо това те прераснаха в неудържим гняв. Излязох и захлопнах вратата след себе си. След това започнах да тичам. Минах слепешката през коридорите и изскочих от къщата. Прекосих ливадата с нейната причудлива, ъгловата пътека и с помощта на пристегнатата около кръста ми Дестин полетях във въздуха право към изумрудения купол. Оттам нататък не помнех нищо.

VIGINTI

ДУМИТЕ

И преди бях губила свяст, но щом се пробудех, Делф винаги се оказваше наблизо.

Този път бе различно.

Вместо него над мен се бе надвесила Астрея.

Примигнах и се озърнах наоколо. Намирах се в леглото, в своята стая.

— Е, предполагам, че рано или късно трябваше да опиташ — каза тя без излишна загриженост в гласа.

Приседнах и потърках пулсиращите си слепоочия.

— Какво се случи?

— Просто се удари в купола, но той се оказа по-здрав от теб.

Ядът и накърнената гордост ме накараха да премълча.

Исках да я попитам отново за Джон, за Моригон, за причината и двамата да изглеждат толкова променени. Но имах силното усещане, че въпросите ми ще отидат нахалост. Преди да успея да промълвя, тя първа наруши тишината:

— Разбрах, че си посетила Арчи?

— Нали сама каза, че можем да ходим където пожелаем в къщата.

— И за какво си приказвахте?

— Жал ми е за него — изрекох вместо отговор.

— Защо? Той живя хубав, дълъг живот.

— Че е бил дълъг, не се и съмнявам. Виж, дали е бил хубав, не съм толкова сигурна.

Тя трепна така, сякаш я бях зашлевила, което ми достави огромно удовлетворение.

— Не те разбирам — произнесе с леден тон.

— Арчи спомена за саможертва. Чия саможертва? Неговата? Или на баща му? Защото и двамата не са имали особен избор, нали? Ти си вземала решенията вместо тях. Точно както правиш и с нас.

— Не знаеш нищо за тези неща. Вега. Не си наясно с фактите и затова просто хвърляш думи на вятъра.

— Стори ми се, че някои от думите имаха смисъл за Арчи. Че той е просъществувал цялото това време, без да живее истински. Навярно затова е толкова озлобен. И честно казано, трудно ми е да го виня.

Исках да я накарам да изпита болка. Да й върна поне отчасти онова, което ни причиняваше.

— Преди се надявах, че ще схвана мисълта ти, Вега. Сега вече съвсем й изгубих края.

— Защо, толкова е просто. Ти искаш да отнемеш живота ми и аз не съм доволна. На мое място нямаше ли да се чувстваш по същия начин?

— В името на по-висшето благо аз…

— Моля те, не започвай. Разправяй тези неща на някой друг. Същите лъжи като Битката на зверовете. Как я нарече Арчи? А, да, бабини деветини. И твоето висше благо не е по-различно. Сигурна съм, че Алис Адронис щеше да го потвърди. Тя поне е умряла като воин. Не се е свряла като мишка в хралупата си. А ти, Астрея, въпреки всичките си прехвалени дарби си точно това. Една уплашена мишка в мръсната си малка хралупа.

Докато говорех, нито за миг не снех очи от нейните. И нарочно използвах същия влудяващо спокоен тон, с който тя ми говореше през цялото време, откакто бях тук.

— Ти си една глупава Женска — бе резкият й отговор.

— Алис не мислеше така. Тя ми даде Мълнията и заръча на всяка цена да оцелея. Ако наричаш глупава мен, все едно го казваш на най-добрата си приятелка.

Астрея стана и напусна стаята, без да обели и дума повече.

Делф моментално нахълта на нейно място, следван по петите от Хари Две.

— Добре ли си? — попита притеснено, докато кучето скочи върху завивките и ме близна по ръката.

— Нищо ми няма. Какво стана всъщност?

— Ами намерихме те паднала на земята, ето какво.

— Опитах се да премина през купола. Знам, че беше глупаво, но просто исках…

— Да се махнеш от това място — довърши той вместо мен.

Въздъхнах и отпуснах глава върху възглавницата.

— Ще се махнем, Делф, ще видиш. — Улових го за ръката. — Кълна се.

Той ме погледна, но си личеше, че не споделя моя оптимизъм.

— Разбира се, не ще и дума — рече, лепвайки си накрая една усмивка за по-голяма убедителност.

Прегърнах го и усетих неговия топъл дъх върху бузата си. Отново бяхме само аз и той срещу… общо взето, срещу всичко. Но по някаква причина ми се струваше, че имаме шанс — шанс да се борим. А друго не ни и трябваше.

Станах от леглото, тръсвайки още размътената си глава.

— Видя ли какво се случва?

— Имаш предвид, в Горчилище? С Моригон и тъй нататък?

Аз кимнах.

— Астрея остана поразена от вида й. Нещо не е наред. Не знам дали е наясно какво точно, но то я плаши.

— Ако е достатъчно, за да уплаши нея, значи ние трябва да сме направо ужасени.

Знаех, че винаги мога да разчитам на Делф за трезви заключения. Но ужасена или не, не бях влязла в Мочурището, за да завърша дните си като пленница. Всяка частица от мен гореше с едно-единствено желание.

Да бъда свободна.

Откакто Астрея бе обявила намерението си да ни задържи в къщата, Шеймъс упорито странеше от компанията ни, но на следващата сутрин успяхме да го хванем натясно в коридора пред кухнята.

— Ти можеш ли да излизаш оттук, когато пожелаеш, Шеймъс? — попитах, докато Делф и Хари Две препречваха пътя му за отстъпление.

Той примигна нервно насреща ми с изпъкналите си очи.

— Тоз хоб не разбира за какво говориш, не…

— Шеймъс! — скръцнах му със зъби.

Хари Две също нададе ниско, гърлено ръмжене, което никак не му се понрави.

— Че мога, как да не мога — изрече неохотно накрая. — Само вие не можете.

— А защо ми се струва — приведох се по-ниско над него, — че срещата ни в пещерата не беше случайна?

Той взе припряно да отрича, но от начина, по който въртеше и усукваше, лесно можех да отгатна, че съм права.

— Е, добре — отстъпи най-сетне, щом видя, че няма измъкване. — Може и да не е била.

— Астрея ли те изпрати?

Той се озърна, сумтейки, и едва забележимо кимна с голямата си глава.

— А жар-птицата, която ме подгони, за да вляза вътре?

— Не е изключено да е пратила и нея.

— А облакът, който отнесе Делф? — добавих горчиво. — Пак нейна работа е бил, нали? Нали?

Шеймъс кимна отново. Никога не го бях виждала по-уплашен.

— Но защо? — намеси се Делф.

Хвърлих му кратък поглед, преди да се обърна отново към хоба:

— Защото ни е забелязала с помощта на Пророческото си око. Уплашила се е, че ще прекосим Мочурището и е нагласила нещата така, че Шеймъс и аз да се срещнем. Оттам нещата са се навързали едно подир друго и ето ни сега тук — нейни пленници завинаги.

— Тя е много могъща, мадам Прайн — въздъхна примирено Шеймъс.

— Знаеш ли какво? — улових го за яката в отговор.

— Какво? — бялна той насреща ми очи като кафени чинийки.

— Аз също съм могъща — изръмжах.

По-късно отведох Делф в библиотеката с надеждата, че ще попаднем на книги, които да ни обяснят по-добре нещата, споменати от Арчи. Ако наистина е имало ужасяваща война с Маладоните, все някой трябваше да е оставил хроника за нея.

Заръчах на Делф да започне от единия край, а аз подхванах другия, но идеята ми бе обречена на провал.

Още първата книга, към която посегнах, не пожела да излезе от рафта. Улових я с две ръце и дръпнах — пак същото. Погледнах към Делф, който, опрял гигантски крак в стената, теглеше с все сила един дебел том.

— Какво си се запънал, мътните те взели! — викна запъхтян накрая и се отказа.

— Пак номерата на Астрея — рекох, потискайки гнева си. — Не иска да имаме достъп до книгите. Което, естествено, означава, че наистина има какво да научим от тях.

Огледах с копнеж старите кожени подвързии. Само на една ръка разстояние, и все пак напълно безполезни. Със същия успех страниците в тях можеха да бъдат празни.

Упътихме се към стаята на Арчи. Щом стигнахме, натиснах дръжката на вратата, но тя отвърна с такова пронизително „Махай се!“, че Делф отскочи два метра назад. Аз от своя страна, вече свикнала с подобно отношение, го приех по-спокойно.

— Е — казах, — изглежда, че нашата домакиня е решила да ограничи правата ни в къщата. Което всъщност е добър знак.

— Че защо? — изгледа ме едва окопитилият се Делф.

— Защото се бои, че ще открием нещо. А това означава, че наоколо има полезни неща за откриване.

Но въпреки всичките ми догадки дори през ум не можеше да ми мине начинът, но който всъщност ни бе писано да се измъкнем.

VIGINTUINUS

ЗНАКЪТ

Нямах намерение да се натрапвам. Просто влязох в стаята с Пророческото око и Астрея беше вътре, застанала с гръб към мен. Образът на масата показваше Моригон. Все така неугледна на вид, тя размахваше ръце, както я бях виждала да прави при изпълнение на магии. В следващия момент Астрея направи движение с пръчката си и през изображението преминаха вълнички, сякаш някой бе хвърлил камъче в кофа с вода. Моригон на свой ред отпусна ръце и кимна.

Едва сега разбрах какво се случва. Двете общуваха помежду си. Явно по този начин Астрея бе узнала, че трябва да е нащрек за идването ми. Че съм избягала от Горчилище и Моригон, че съм узнала някои от тайните, старателно крити от Уъговете, а също и че владея малко магия. Гневът ми нарасна хилядократно при мисълта как през цялото време са ме водили към клопката.

Но ето че Астрея усети присъствието ми и се обърна. Пръчката й бе обезпокоително насочена към мен.

— Какво правиш тук? — попита рязко.

— Нали каза, че мога да ходя навсякъде из къщата — отвърнах невинно. — Впрочем виждам, че добре си бъбрите с Моригон.

Тя направи неуловимо движение, при което образите от масата изчезнаха и плотът й отново се превърна в обикновено дърво.

— Наистина ти препоръчвам да не си вреш носа в неща, които не те засягат — произнесе с тон, от който неволно ме полазиха тръпки.

Въпреки всичко събрах решимост и й отговорих:

— Всичко, което се отнася до Горчилище, ме засяга. То може да не е твой дом, но аз съм родена там. Знаеше ли, че проклетият крал Торн кроеше планове да го нападне и унищожи? И грижа ли те е изобщо?

— Никога не бих позволила…

— Глупости! — извиках. — Не даваш и пет пари!

— Нека ти напомня, че…

Но аз не й дадох думата.

— Ти може да си кротуваш под своя изумруден купол, но не всеки има тази възможност, о, велика Пазителке на Мочурището.

— Ти също си в безопасност тук.

— Но не по свой избор — отсякох. — А и смяташ ли, че бих влязла в Мочурището, ако търсех безопасност? Само глупак би го сторил. А аз не съм глупачка.

В този момент по коридора се чуха стъпки и на прага се появиха Делф и Хари Две. Зад тях се мяркаше опулената физиономия на Шеймъс.

Тримата влязоха в стаята и Делф затвори вратата.

— Всичко наред ли е? — попита, поглеждайки ме неспокойно.

— Не, не е наред — отвърнах начаса.

— Държиш се крайно неразумно, Вега — рече заплашително Астрея.

— О, значи според теб е неразумно да те е грижа какво се случва с другите, така ли? Предполагам, в това число влиза и Алис Адронис, която умря в битка? Къде беше ти тогава? Скрита в своята миша дупка?

— По-добре да се скриеш, отколкото да умреш!

— По-добре да умреш, отколкото да живуркаш като страхливец! — изкрещях в самодоволното й лице.

— Да се биеш? — изсмя се тя. — Та ти не би оцеляла и минута.

— Аз мога да се бия?

— Не можеш нищо! Дори и дядо ти го разбираше, затова и не те взе със себе си. Заряза те да гниеш там, където ти е мястото.

— Ах ти, проклета крава! — вдигнах показалец насреща й. Аз съм много повече, отколкото ти някога ще бъдеш!

Пръчката й замахна толкова бързо, че дори не забелязах движението.

Тя изрече някакви неясни слова и в следващия миг тялото ми прелетя през стаята, удари се в отсрещната стена и се срина на пода, кървейки от безброй рани.

— Вега Джейн! — изкрещя Делф, втурна се и коленичи до мен. — Какво й направи? — извърна почервеняло лице към Астрея. — Какво!

Хари Две лаеше с настръхнала козина и изглеждаше, че всеки миг ще й се нахвърли.

— Вега — повдигна главата ми Делф. — Целебният камък къде е? В някой от джобовете ти?

Болката ме пронизваше с такава сила, че дори не можех да отворя уста, за да му кажа, че Камъкът е в стаята ми. Усещах противно гадене и световъртеж.

— Какво гледаш, помогни й! — викна Делф на Астрея.

— Мадам Прайн… — присъедини се и Шеймъс с жалостив тон.

През полузатворените си клепачи виждах нейното ужасено изражение. Явно и тя самата не осъзнаваше какво точно е сторила с мен.

— Помогни й! — повтори Делф. — Моля те!

Но тогава се случи нещо неочаквано. То възникна вътре в мен, от място толкова дълбоко, че никога не се бях докосвала до него. Дори нямах понятие, че съществува. Болката изчезна. Главата ми се проясни. Всичките ми досегашни чувства — отвращението, гневът, изглеждаха нищожни пред надигащото се ново усещане. Сякаш вече не бях себе си. Бях се превърнала в някой друг.

С лекота отблъснах Делф встрани, изправих се стабилно на крака и изкрещях:

— Няма да ме победиш!

Вълни от светлина изригнаха от ръцете ми и прекосиха стаята. Виждах всичко до най-малък детайл, като в забавено действие, макар то всъщност да се случваше с шеметна скорост.

Астрея се откъсна от пода, полетя и се стовари върху стената. После бавно се свлече, а магическата пръчка се изплъзна измежду пръстите й.

Светлинните вълни продължаваха да излизат от дланите ми. Те завихриха като водовъртеж Делф, Хари Две и Шеймъс, а подир тях и всеки предмет в помещението. Мебелите, в това число и Пророческото око, се разбиха на малки късчета. Отломки от дърво и стъкло кръжаха във въздуха като конфети.

А после, също така внезапно, както бе започнало, всичко свърши.

Аз стоях по средата на стаята без драскотина по себе си, с отпуснати край хълбоците ръце и занемяла, съзерцавах разрухата, която неволно бях причинила.

— Делф, Хари Две! — извиках.

В следващия момент бях до тях. Улових Делф за рамото и го разтърсих.

— Кажи ми, че си добре, моля те! О, боже, какво направих?

Сякаш камък падна от сърцето ми, когато първо той, а подир него и Хари Две се размърдаха.

Кучето ме близна по лицето, а Делф стисна ръката ми и се усмихна потресено.

— Свети Алвис Алкумус! Вега, какво беше това?

— Не знам, Делф. Просто не знам — отвърнах, без да крия сълзите на облекчение, рукнали по бузите ми.

Астрея все още лежеше на пода, но в съзнание. Емоциите, преминаващи през лицето й, бяха толкова сложни, че нямаше как да ги разгадая.

Тя бавно се надигна и направи няколко залитащи стъпки, без нито за миг да откъсва очи от мен.

Приближих мълчаливо и застанах срещу нея.

Исках да я оставя да заговори първа.

— Как го направи?

— Аз мога да се бия — отвърнах тихо. — Стига да ми се даде възможност.

Гърдите й се повдигаха учестено, а едната й трепереща ръка посегна към полуотворената уста. Преди да успея да добавя още нещо, тя се втурна към вратата и токовете й зачаткаха по коридора.

Впуснах се подире й, но тя вече не се виждаше. Не я открих нито в нейната стая, нито в някоя от останалите, до които имах достъп.

Най-сетне я забелязах отвън на моравата, седнала върху голям камък досами купола. Пръчката висеше отпуснато в ръката й. Тя чу стъпките ми, но не ме погледна. Бавно приседнах на тревата до нея.

— Надявам се, че не съм те наранила — казах. — Нямах такова намерение.

— Очевидно е, че ме нарани — отговори спокойно тя. — Но аз го сторих първа.

— Просто ме обхвана нещо. Все още не разбирам какво.

— Не разбираш ли? Е, аз мисля, че разбирам. — Няколко секунди изтекоха, преди да продължи: — Бъркаш, че не давам пет пари какво се случва с другите, Вега. Напротив, прекарала съм последните осемстотин години в грижа за тях.

— Знам — промълвих.

— А знаеш ли защо съм толкова ниска, въпреки че вземам еликсира?

— Предполагах, че винаги си била дребна на ръст.

— Навремето бях висока почти колкото Алис.

— Как така? — примигнах объркано.

— Осем века непосилна отговорност буквално ме смазаха, Вега. А еликсирът, макар да ти дава живот, отнема други неща. Важни неща.

— Като например?

— Като например съчувствието. Разбирането на чуждата гледна точка. Неща, от които сега се нуждая повече от всякога.

Не отговорих нищо. Усещах, че е добре да я оставя да излее душата си.

— Съзнавам, че някой може да оспори моите методи, дори целите ми, както стори ти.

— Но можех да го направя и по-тактично. Не биваше да използвам тези думи.

— Защо? Ти бе доста красноречива. Може би повече, отколкото си даваш сметка. А и аз те нагрубих не по-малко.

Тя отвърна взор встрани.

Реших да я подтикна да довърши.

— Маладоните? — подхвърлих.

Това веднага прикова вниманието й.

— Арчи ли ти каза за тях?

Кимнах мълчаливо.

— Да, проклетите Маладони.

Тя произнесе думата така, сякаш бе най-отвратителната, която можеше да се отрони от устните й.

— Те са доста могъщи, както разбирам.

— Дотолкова, че унищожиха нас и всичко, в което вярвахме. Напълно и окончателно.

— Може би не напълно.

Астрея ме погледна внимателно и ми се стори, че зърнах следа от усмивка.

— Да не би да искаш да се биеш срещу тях?

— Защо не?

Тя сякаш обмисли за кратко идеята, после посочи обратно към къщата.

— Какво направи там вътре, Вега?

— Казах ти вече, не знам как стана.

— Няма значение. Важното е, че успя.

— Нали дядо ми е бил Екскалибур. А според теб способностите се предават по наследство.

— Тук става дума за нещо повече. Много повече. Тя се приведе към мен и продължи с отчетлив тон: — Екскалибурът се ражда с всички способности, които някога ще притежава. Твоят дядо беше забележителен, но има и далеч по-голяма мощ от тази.

— Каква? — попитах със затаен дъх.

— На онези, които я придобиват постепенно, с възрастта. Тяхната сила е вкоренена толкова дълбоко, че понякога могат да извършват истински магически подвизи, без да използват пръчка. Без дори да произнесат заклинание. Нямаш представа колко изключително е това. Те са още по-редки от Екскалибурите. Толкова редки всъщност, че дори нямаме име за тях. Може би аз ще поставя началото, като нарека този феномен… Вега.

След това Астрея изпадна в мълчание. Аз също не се сещах какво повече да кажа и вече си мислех, че двете просто ще седим под ясното синьо небе и ще размишляваме върху безпросветното бъдеще, когато тя произнесе нещо, което ме потресе окончателно.

— Ако възнамеряваш да прекосиш Мочурището и да подемеш наново битката — каза, — ще ти е нужна подготовка. Утре сутрин започваме с обучението ти.

И преди да успея да реагирам, стана и влезе обратно в къщата, оставяйки ме сама на моравата.

VIGINTIDUO

ДРУГАТА МЕДНИЯ

Тази нощ не можах да спя. Мятах се под завивките, разкъсвана от въпроси, мечти и терзания. Накрая станах, облякох се и излязох навън. Седнах върху каменното стъпало пред прага, а Хари Две се сви до краката ми. Над нас се извисяваше изумруденият купол, а отвъд него — обгърнатото в мрак Мочурище. На сутринта, по думите на Астрея, трябваше да започне моето обучение. Не знаех в какво ще се състои то, но перспективата бе едновременно вълнуваща и плашеща.

Докато размишлявах така, вратата зад гърба ми се отвори и се появи Делф, бос и облечен в дълга нощница. По лицето му също не личеше да е спал.

— Точно както едно време — каза, като се настани до мен. — Когато се качвахме горе на дървото ти.

Това не бе чак толкова отдавна, но ми се струваше, че оттогава е минала цяла вечност.

— Да — отвърнах разсеяно, все още съзерцавайки купола.

— Значи Астрея вече не възразява да прекосим Мочурището?

— Тя иска да се бием.

— Срещу онези Маладони?

— Именно.

— Но ние не знаем нищо за тях.

— Предполагам, че това ще е част от обучението, Делф.

Той сведе очи и челото му се сбръчка угрижено.

— Но аз не съм магьосник, Вега Джейн. Ето, ти хвърляш разни светлини, дето правят всичко на пух и прах, а аз не мога така. Знаеш, че не мога.

— Това, което знам, Даниъл Делфия — улових го за ръката, — е, че ще бъдем заедно каквото и да стане. Вече веднъж ни разделиха. Никога няма да допуснем това да се случи отново. Няма да се справя без теб. Разбираш го, нали?

— Онази Женска от миналото… тя каза, че ти трябва да оцелееш. Сигурно е знаела какво говори. Е, аз ще сторя всичко, за да ти помогна. Имам предвид, всичко.

Хари Две, сякаш разбирайки думите ни, вдигна лапа и я постави върху рамото ми. Погледът във влажните му очи бе достатъчно красноречив.

Аз също бих умрял за теб.

Обля ме студена пот.

Погледнах Делф, после отново Хари Две. Ами ако те наистина умрат за мен? Не, ако умрат заради мен?

Задрямахме там, на стъпалото пред прага, и бяхме събудени чак на сутринта от Астрея, която ни повика за закуска. След като се облякохме и похапнахме, се събрахме в библиотеката.

— Какво ще съдържа обучението? — попитах.

— Магии, основно.

— Но за тях е нужна пръчка.

— Вярно, така е.

— Ти откъде си се сдобила със своята?

— Даде ми я баща ми.

— А той откъде я е взел?

— Изработи я с частица от себе си и после ми я предаде. Така се вършат нещата в нашия свят. Това създава между роднините връзка, която е, общо взето, нерушима. А всеки получава пълната сила и умения на своите предци.

— Изработил я е с частица от себе си? — повторих.

— Но как е възможно? — избоботи озадачено и Делф.

— С кръвта си — рече Астрея. Все още можете да видите втвърдените капчици тук, в основата й. Впрочем, Делф, ти вършил ли си някога нещо магично?

— Не — поклати глава той. — Аз не съм от тях.

— И как точно стигна до подобно заключение?

— Ами просто никога не съм правил проклети магии, ето как.

— Вега Джейн също не го беше правила, докато обстоятелствата не я принудиха.

— И аз съм попадал в какви ли не обстоятелства, но нищо не е ставало. Което значи, че съм просто един едър дръвник.

— Нищо подобно, Делф — намесих се. — Така и щях да загина при Торн, ако не беше ти. Колко пъти си се сещал за неща, които на мен и през ум не са ми минавали. Освен това си силен и смел…

— Е, ще започваме ли? — прекъсна ни Астрея.

В този момент вратата се отвори и аз едва не паднах от стола.

В стаята влезе млад, чернокос Уъг, може би няколко сесии по-възрастен нас. Беше облечен странно, с дълга нощница, изпод която се подаваха голите му крака. Лицето му бе гладко, без нито бръчица, родена от грижи и неволи, а очите — толкова сини, че приличаха на ледени късчета, отразяващи безоблачно небе. Видях, че Делф също се е вторачил в него, не по-малко удивен от мен.

— Арчи!

Обърнах се и погледнах Астрея, която бе произнесла името. Тя бе станала от мястото си и гледаше новодошлия с широко разтворени очи.

Арчи, помислих си. Но Арчи бе съсухрена развалина, прикована към леглото. И после ми просветна.

— Ти си взел еликсира — възкликнах.

Той се усмихна и пристъпи напред. Беше много по-висок от майка си, почти колкото мен на ръст. Делф от своя страна се извисяваше с половин глава над него.

— Правилно, приех от течността, даряваща вечна младост — произнесе със скован тон, подхождащ повече на някой старец. Какъвто впрочем и беше до неотдавна. — Чувството, следва да призная, е великолепно. Далеч по-добре, отколкото да се въргаляш и пъшкаш под завивките. — И той се протегна и отръска като котарак.

— И какво, за бога, те накара да го сториш? — попита Астрея своя син.

— Ето тя ме мотивира да взема решението — посочи Арчи към мен.

— Аз? — учудих се.

Той кимна.

— Късно снощи майка ми ме посети. Не мисля, че очакваше да изкарам още дълго. Каза ми, че ще те обучава, за да подновиш битката срещу Маладоните. И ето че аз реших да ти помогна.

— Благодаря, Арчи — усмихнах се признателно. — Но имаме един проблем.

— Какъв?

Хвърлих бегъл поглед към Астрея.

— Ами не разполагам с магическа пръчка.

— Ха, гостенката ни явно има доста практичен ум, мамо.

Беше объркващо да го чувам да я нарича така. Все пак двамата изглеждаха горе-долу на една възраст.

— Ами Мълнията? — посочи към джоба ми тя.

— Какво за нея?

— Защо не я извадиш?

Понечих да надяна ръкавицата си, но тя ме спря с жест.

— Това не е нужно, Вега.

— Но Алис Адронис ми каза…

— Не се и съмнявам, но в момента на срещата ви тя е изпитвала силни мъки и надали е разсъждавала ясно. Просто ми се довери. Разсъждавах много по въпроса и смятам, че съм права. Извади я с гола ръка.

Забелязах, че въпреки всички уверения държи своята собствена пръчка в готовност.

Предпазливо пъхнах ръка в джоба си. С приближаването на пръстите ми до умалената Мълния дишането ми се учести, а сърцето заблъска силно в гърдите ми. Самата Алис бе носила ръкавицата. И ми бе казала, че…

Погледнах Делф, а после Астрея. И двамата бяха замръзнали в очакване.

— Повярвай, Вега — промълви тихо тя.

— Да повярвам в какво? — отвърнах объркано.

— В себе си.

Стиснах зъби и преглътнах буцата, заседнала в гърлото ми. Бавенето само влошаваше нещата. С едно решително движение сграбчих късчето дърво в джоба си.

В момента на съприкосновението бях затворила очи. Сега ги отворих отново, защото нищо не се случи.

Извадих пръчицата и я погледнах, стисната в юмрука ми. Тя изглеждаше малка и безобидна. Но Астрея бе вперила очи в нея така, сякаш държах вцепенена усойница.

— Какво има? — попитах.

— Не, нищо. Просто не съм виждала Мълнията повече от осем века. — В гласа й се долавяха едновременно благоговение и тъга. — Последния път беше в ръката на Алис. Ще го направиш ли… моля те.

Инстинктивно я разбрах и увеличих копието до пълния му размер. То заблестя като злато и аз го вдигнах, сякаш се канех да го хвърля.

Астрея отстъпи крачка назад и очите й се наляха със сълзи.

— Толкова ми напомняш… — започна, но се спря. — Няма значение. Вече можеш да я смалиш.

Направих го и я погледнах въпросително.

— А сега?

— Сега — отвърна тя — й кажи да се увеличи точно до двайсет и пет сантиметра дължина.

Останах учудена от заръката, но я изпълних мислено и е удовлетворение видях как късчето дърво се удължава до този размер.

Астрея се приближи и внимателно огледа съчетанието от ръката ми и Мълнията в нея.

— Добре, добре — промърмори. — Мисля, че положително ще свърши работа.

— Ще свърши работа за какво?

Тя отстъпи назад и ме погледна.

— За твоя магическа пръчка.

Лицето ми се източи.

— Магическа пръчка? Но нали каза, че трябва да е предадена от член на семейството? И че трябва да съдържа в себе си частица от него?

— В случая всички тези условия са изпълнени — бе отговорът й.

— Та аз я получих от Алис Адронис! — възкликнах. — На едно бойно поле, стотици сесии преди дори да съм била родена. Тя…

— Тя какво? — прекъсна ме Астрея. — Не може да е твоя роднина? Или няма как да е сложила в Мълнията нещо от себе си? Грешиш и по двата параграфа.

— Невъзможно! — отрони се от устата ми.

— Виж сама. Разгледай я по-добре.

Вторачих се в Мълнията и отначало не видях нищо особено. Но после, доближавайки я до лицето си, забелязах червеникава нишка, преминаваща през дървото от дръжката до самия му връх.

— Това е кичур от косата й, Вега — каза Астрея. — От прекрасната огнена коса на Алис.

— Не може да бъде — поклатих глава.

— Ако не вярваш, един прост опит ще го докаже. Заклинанието е Реджойнда. Произнася се с натъртено „р“ и бавно, постъпателно движение на пръчката към себе си. Ще опитаме с някой от онези томове — посочи тя към рафтовете е книги. — Ето така.

И като вдигна пръчката си, изрече думата Реджойнда и направи движението.

Един дебел том с кожена подвързия изскочи от редицата и полетя право в свободната й ръка.

— А сега ти. И не забравяй, цялото ти внимание трябва да е съсредоточено върху обекта.

— Няма да мога — изрекох, поглеждайки нерешително Мълнията.

— Ще можеш, и още как. Постави палеца отгоре върху пръчката, а показалеца под нея. Около две трети от дължината трябва да се показват. И не я стискай твърде силно, няма да ти се изплъзне.

— Защо?

— Защото вече представлява част от теб.

Сведох очи към пръчката с очакването да изпитам ужас.

Но всъщност ме обзе чувство на сигурност… и топлина.

— Хайде, Вега Джейн — обади се Делф. — Можеш да го направиш. Вършила си такива… неща! Какво е една нищо и никаква книга?

— Нужно е само да повярваш, Вега — подкани ме и Астрея. — Както повярва, че можеш да държиш Мълнията без помощта на ръкавицата.

Тук беше права. Наистина, тогава очаквах, че ще пострадам, но останах невредима.

Поех си дълбоко въздух, погледнах ръката си, пръчката. Магическа пръчка! Кой би могъл да предположи?

Фокусирах се върху един-единствен том, постарах се да изчистя всичко друго от съзнанието си, после произнесох Реджойнда. И замахнах.

Произнесох думата правилно, както ми бе заръчала Астрея, но във вълнението си направих движението твърде рязко.

Цялата библиотека се откъсна от стената и се наклони заплашително към нас, сипейки порой от книги. Изпищях и се хвърлих панически към вратата, където стояха Делф и Арчи.

— Ембатлементо! — извика Астрея.

Погледнах тъкмо навреме, за да видя как библиотеката спира насред път, сякаш срещнала твърда преграда. После тя се вдигна обратно и се залепи на старото си място. Изпопадалите книги наскачаха от пода и със свистене се наредиха акуратно по лавиците.

Отърсила се от първоначалната уплаха, извърнах засрамено очи първо към Делф, който ме гледаше в ням потрес, после към библиотеката, а накрая към Астрея.

— Май не ме бива много за магии — произнесох с половин уста.

— Напротив — отвърна тя. — Ти надхвърли очакванията ми. Вярвам, че ще станеш първокласна магьосница.

Това ме накара да се почувствам малко по-добре. Поне докато не чух следващите й думи.

— В Мочурището има пет пласта, Вега — разпери тя пръстите на едната си ръка. — Всеки пласт, или „кръг“, както го наричаме ние, представлява отделен свят, различен от съседните. Всеки съдържа свои собствени, смъртоносни опасности. И всеки постоянно се променя. Расте и се развива, подхранван от магията, която го е създала и вдъхновила. — Тя направи кратка пауза, сетне добави: — И моля те, запомни ясно едно. Въпреки магичните ти способности всеки кръг е напълно способен да се превърне в твое гробно място.

С това последно, смразяващо предупреждение Астрея се обърна и излезе.

VIGINTITRES

МОЕТО ОБУЧЕНИЕ

На следващия ден след закуска Астрея отведе всички ни в голяма стая, с каквито явно изобилстваше къщата. На едната стена имаше черна дъска, точно като онази, на която ни преподаваха като малки в училище. Тя затвори вратата след нас, извади пръчката си и я насочи към дъската. Върху нея начаса започнаха да се нижат изписани редове.

— Първият ти урок — обяви Астрея.

В следващия момент в ръката й се появи малка топка.

— Помниш ли заклинанието от снощи? — попита тя.

— Реджойнда — отвърнах бързо, горейки от желание да се докажа в нейните очи.

Тя кимна.

— Сега с негова помощ искам да вземеш гонката от ръката ми. Но първо, за да не повтаряме старите грешки, трябва да усвоим някои основни положения. Прочети написаното на дъската. Високо, на глас.

— Правилното изпълнение на заклинания — започнах да чета — изисква прилагане на принципа ДТС — или Дух, Тяло и Съзнание. Това ще рече подготовка на тялото, фокусиране на съзнанието и ангажиране на духа така, че всичките три елемента да се съчетаят в нужния момент. Простото произнасяне на заклинанието няма ефект, ако това условие не е изпълнено.

И как точно да го направя? — обърнах се към Астрея.

— Продължавай да четеш нататък.

Леко сконфузена, се подчиних:

— Единствено прилагането на ДТС, в комбинация със заклинание и съответното движение с пръчката, ще постигне желания ефект. Нищо друго не е в състояние да го направи — довърших.

Чудесно обяснение, няма що.

Тя вдигна ръката си с топката.

— По-рано ти замахна твърде рязко. Движението трябва да е плавно и целенасочено. Но най-вече, за да се получи добре, не забравяй да приложиш ДТС.

— Нали тъкмо затова те попитах как да го направя — рекох сприхаво.

— Нервниченето няма да ти помогне да се усъвършенстваш — отбеляза невъзмутимо тя. — Затова се успокой и фокусирай вниманието си единствено върху топката. След като го постигнеш, призови физическата си същност, така че цялата ти телесна енергия да се събере в ръката с пръчката. И последно, духът ти трябва да е в пълна хармония с тялото и съзнанието.

— Дявол го взел — обади се Делф, — не е ли множко да се искат толкова неща наведнъж?

— Много е, да — обърна се към него Астрея. — Но след като целиш нещо изключително, нормално е да се очаква да дадеш нещо и от себе си.

Делф се изчерви и се вторачи във върховете на обувките си.

— А как ще разбера, че съм постигнала правилния баланс? — попитах.

— Когато това тук се озове в ръката ти, естествено — показа ми топката тя.

Разкрачих се леко, опънах рамене и направих всичко възможно да прогоня страничните мисли. После вдигнах ръката с пръчката и се помъчих да накарам физическата си същност да се събере там. Колкото до духа, нямах представа в коя част на тялото ми се намира, но просто мислено му заръчах да бъде в мир и съгласие с ума и тялото. Накрая, помнейки добре вчерашната си грешка, се вторачих в топката, произнесох Реджойнда и направих перфектно движение с пръчката. Или поне аз така си мислех.

Абсолютно нищо не се случи. Топката продължаваше да си стои кротко в ръката на Астрея.

— Какво стана? — рекох със зяпнала уста.

— Е, беше едва първият ти опит. — Тя явно не споделяше моето удивление.

— Но нали вчера ми се получи — запротестирах с по-хленчещ тон, отколкото ми се щеше.

— Всъщност, скъпа — намеси се Арчи, — единствено мама успя да вземе книгата. Ти едва не смачка всички ни с библиотеката.

— Може ли да опитам още веднъж? — попитах, хвърляйки му намусен поглед.

— Смея да предположа, че няма да е само веднъж — кимна Астрея.

След трийсет и седем опита малката топка прелетя през стаята и прилепна плътно в изпотената ми длан. Аз не го очаквах, защото още някъде към осемнайсетия бях решила, че никога няма да стана истинска магьосница и че за двама ни с Делф може би ще е най-удачно да се върнем обратно в Горчилище и да се молим да ни вземат на старата ни работа.

Осъзнах напълно успеха едва когато Делф ме сграбчи в прегръдките си така, че едва не ме удуши.

— Ти го направи, Вега Джейн. Направи го!

И като ме отлепи от земята, взе да ме върти из стаята.

— Хм, Делф — прокашля се Астрея, виждайки, че няма изгледи това скоро да приключи. — Все някога трябва да продължим, което, естествено, ще изисква да я пуснеш.

Червен като домат, той ме постави обратно върху пода.

Съсредоточеното изражение на преподавателката ми не се беше променило.

— Да опитаме пак, става ли?

Разбрах точно какво има предвид и ентусиазмът ми се поохлади. Това, че на трийсет и седмия път бях успяла да взема една малка топка, трудно щеше да ни преведе през Мочурището. Но вътрешно се усмихвах. Може би все пак не бях чак толкова безнадеждна магьосница.

Стиснах устни, фокусирах се върху своето ДТС и произнасяйки заклинанието, замахнах плавно и целенасочено с пръчката.

Топката дойде при мен четиринайсет пъти подред. Ефектът изглеждаше далеч по-малко вълнуващ, отколкото в началото, и Астрея най-сетне каза:

— Добре, да преминем към следващото упражнение. Арчи, скъпи, ще се нуждая от твоята помощ, за да го демонстрирам.

Арчи кимна и извади изпод дрехата си тънка като тръстика пръчка от нещо, приличащо на обгорено дърво.

— Татко ми я даде — поясни, като видя, че я гледам. — Когато бях много по-малък от теб.

— С частица от себе си?

— Да, с един зъб. Забелязва се ето тук, в основата. Историята гласи, че мама му го избила при дребна семейна разпра, а той, за да не става зян, решил да го вгради в моята пръчка.

— Изобщо не беше така, Арчи — намеси се Астрея, леко поруменяла. — Баща ти страдаше от зъбобол и аз просто му помогнах. — Тя прочисти гърло, отиде до средата на стаята и посочи отново към черната дъска. — Помниш ли заклинанието, което използвах при онова злополучно падане на библиотеката?

— Ембатлементо — обади се изненадващо Делф, след което веднага млъкна, смутен, задето ме е изпреварил.

— Именно. — Астрея го изгледа внимателно. — Това е защитна магия, използвана за предпазване от вреда. Наблюдавайте добре.

Тя пристъпи към Арчи.

— Хайде, скъпи, ще броя до три.

— С какво да те нападна, мамо?

— О, с каквото искаш. Изненадай ме.

Обсъждаха го така спокойно, сякаш избираха какъв чай да пият на закуска.

Двамата вдигнаха едновременно пръчките си.

— Едно, две, три! — произнесе Астрея.

— Инджурио — извика Арчи и замахна със своята. От върха й излезе нещо като синя светкавица.

В същия миг майка му направи рязко движение от дясно наляво пред себе си.

— Ембатлементо!

Светкавицата сякаш удари невидима бариера и рикошира, прогаряйки дупка в тавана.

Делф, Хари Две и аз се снишихме изумени по местата си. Над главите ни тихо се сипеше мазилка.

— Еразио — махна небрежно към тавана Астрея.

Дупката изчезна.

— Не знам дали още съм готова да отбивам светкавици — рекох с леко разтреперан глас.

— Не съм го и очаквала. Ще започнем с ето това. — Тя извади отново топката. — Аз ще я хвърлям по теб, а ти ще се стараеш да я спреш със заклинанието. Движението е от ляво надясно, рязко и отчетливо. Накарай се да повярваш, че топката ще те нарани.

— Да, но ти го направи от дясно наляво — отбелязах.

Очите й присветнаха със задоволство.

— Радвам се, че си внимавала.

Приготвих се, докато Делф, Хари Две и Арчи благоразумно отстъпиха назад. Вярно, беше само една топка, но предполагам, че споменът за библиотеката бе още пресен в паметта им.

— Едно, две, три — преброи чевръсто Астрея и запрати топката доста силно право в лицето ми.

— Ембатлементо! — казах, като разсякох въздуха с пръчката си.

Топката отскочи от невидимата стена и полетя назад с такава бързина, че Астрея трябваше да се приведе, за да не бъде ударена.

— Това беше добре, Вега — изгледа ме с известно удивление, щом се изправи. — Доста добре, наистина.

Не можах да скрия усмивката си. Но скрих факта, че вместо безобидната топка си бях представила джабит, летящ насреща ми.

И въпреки всичко бях успяла. Още от първия опит. Идеше ми да запищя от радост. Докато следващия път топката не ме цапна право в челото. Упражнявахме се дълго, докато накрая щитът ми не започна да я удържа в една трета от случаите.

— Стига толкова засега. Време е да преминем към нещо по-сериозно. — Тя насочи пръчката си към един ъгъл на стаята с думите: — Голем, маскерадо!

Появи се едър, грубоват Уъг. Отначало се сепнах, но после забелязах, че е направен от глина. Бях работила с този материал в Комините.

— За какво ни е притрябвал? — попитах.

— Предпочитам като за начало да се упражняваш върху нещо неодушевено — отвърна Астрея.

Усмивката ми изчезна, когато тя без предупреждение замахна и просъска:

— Джагада!

Глинената фигура внезапно се покри с безброй порязвания. Ако беше живо, всички те щяха да кървят едновременно.

Обърнах бавно глава към Астрея.

При двубоя ни тя бе причинила същото и на мен и го знаеше. И знаеше, че аз знам.

— Не е приятно, нали? — ме попита.

— Никак.

— Искаш ли да се научиш да го правиш?

Погледнах към голема и си представих, че на негово място е Делф или Хари Две.

— Може би не точно сега.

Тя помълча няколко секунди, после кимна:

— Тогава да излезем навън.

Докато вървяхме по коридора, Арчи ме доближи изотзад и прошепна в ухото ми:

— Всичко е наред, Вега. Повечето от нас трудно правят такива магии. Някои дори не ги овладяват въобще.

— Защо? — попитах също шепнешком.

— За тях трябва наистина да искаш да нараниш някого.

— Майка ти, изглежда, не се замисля особено.

— При нея е по-различно. Тя е била на война, убивала е и преди. Освен това е прекарала осемстотин години в мрачни размисли, а това няма как да не ти се отрази.

Излязохме от къщата и преминахме през зеления купол.

Арчи се протегна и вдигна глава към небето.

— Какъв въздух само! Сякаш от цял век не съм се показвал навън.

— Кога спря да вземаш еликсира? — поинтересувах се.

— В деня, когато ти се появи на прага ми.

Останах потресена.

— И си се състарил толкова бързо?

— Престанеш ли да го пиеш, ефектът изчезва. Всъщност не минава много време, преди да умреш. — Тонът му бе напълно небрежен.

— Е, радвам се, че си решил да останеш жив.

— Аз също, Вега. Аз също.

Астрея вдигна пръчката си, направи три успоредни махвания и произнесе:

— Кристиладо магнифика.

На метри от нас се появи препускащ амарок. Беше толкова близо, че можех да видя стръвните червени очи, мощната гръд, оголените жълти зъби, парата, излизаща от ноздрите му.

Двамата с Делф изкрещяхме едновременно, а аз извадих Мълнията. Вече се канех да я уголемя до пълния размер и да я запратя по звяра, когато Астрея ме спря.

— Той е на много километри оттук. Магията просто приближава образите. Доста полезно нещо в Мочурището, не мислиш ли? — Тя замахна още веднъж и амарокът изчезна. А сега опитай ти.

Обърнах се към хоризонта, където тъмнееха далечни дървета. После вдигнах ръка и повторих движенията и заклинанието:

— Кристиладо магнифика.

Сякаш се озовахме в самата гора. Стори ми се, че почти мога да докосна клоните с ръка. Ето че между стволовете се появи бягаща сърна. Навремето обожавах да гледам тези животни от върха на дървото си край Горчилище. Погледнах усмихната Делф, но в следващия миг замръзнах, зърнала ужаса по лицето му. Картината изведнъж се промени. От гъсталака изскочи кошмарно, полупрозрачно същество. С безпогрешна точност и бързина то се метна върху сърната и я сграбчи в призрачната си хватка. Жертвата рухна като подкосена. Усетих как ми призлява. Волно тичащото красиво животно бе разкъсано и поглъщано къс по къс пред очите ни.

Понечих да извърна глава, но Астрея ме улови за рамото. Явно държеше да видя всичко докрай.

Подчиних се и тогава се случи нещо удивително. Чудовището се превръщаше в… самата сърна, макар и в белезникаво, прозирно нейно копие.

Астрея произнесе думата Финиш, махна с пръчката си и целият образ изчезна.

— Това беше уиндиго — ми поясни. — Зъл дух, способен да обсебва телата на жертвите си. Оттук до края на Мочурището ще срещнете доста подобни на него.

— И ти си помогнала за създаването на всички тези изчадия?

Коментарът ми, който наистина прозвуча доста остро, явно я засегна.

— Не, не на всичките. Но онова, което сътворихме навремето, положи основите. Сегашните същества са далеч по-ужасни от своите предшественици. Ефектите на една магия често са непредсказуеми, Вега. Трябва да разбереш това.

— И смяташ, че си е струвало? — настоях.

— Отговорът на този въпрос тепърва предстои да бъде написан — отговори твърдо тя.

VIGINTI QUATTUOR

НЕЩО КАТО МАГЬОСНИЦА

Покрай обучението ми в различни вълшебства, времето летеше.

Така например с едно почукване с пръчката по десния си крак и произнасяне на фразата Пас-пусе, аз бях успяла да изчезна от стаята, в която се намирах, и да се озова в антрето отвън. Нямах представа как съм го направила, нито защо съм попаднала точно на това място, но Астрея остана много впечатлена, че съм го сторила още на четвъртия опит. Отбелязах известен успех също и в защитните магии. Но от друга страна, едва не удавих бедния Делф с неловко хвърляне на трудното заклинание Енгълфиадо.

Една вечер лежах капнала в леглото. На пръв поглед не изглеждаше, че размахването на пръчица и изричането на чудновати думи е чак толкова изморително, но всъщност бе нужно много повече от това. Особено изискването за участие на дух, тяло и съзнание бе по-тежко дори от работата в Комините.

Някой почука на вратата и аз надигнах сънено глава.

— Да?

— Вега Джейн, аз съм, Делф. Може ли да вляза?

— Една секунда. — Скочих, увих се в наметката си и отидох да отворя.

— Изглеждаш… чудесно — рече свенливо той.

— Благодаря, но откъде знаеш? Очите ти са затворени.

Той открехна клепачи съвсем леко, сякаш се притесняваше да не ме е заварил гола, после ги отвори напълно.

— Е, казвай, какво има? — Посочих му един стол, докато аз седнах на ръба на леглото. Делф свиваше и разпускаше едрите си юмруци — нещо, което знаех, че прави, когато е нервен или разстроен. — Хайде, изплюй камъчето.

— Работата е там, Вега Джейн, че… — Той млъкна, стана от мястото си и взе да се разхожда из стаята. Хари Две и аз го следяхме с поглед, въртейки глави наляво и надясно. — Работата е там, че аз… не мога… да правя магии. И щом е така, каква полза имаш ти от мен?

— Каква полза имам от теб? Шегуваш се, нали?

Той изду бицепса на едната си ръка, но не за демонстрация на сила, както показаха следващите му думи.

— Ето това е всичко, което имам — продължи, посочвайки го с пръст. — У дома, в Горчилище, съм силен, кажи-речи, най-силният от всички. Но тук съм един проклет слабак, Вега Джейн. Не мога да ти помогна с нищо. А щом не мога да ти помагам, значи само ще ти преча.

Той изведнъж оброни глава и остана да седи така, с отчаяно изражение.

Доловил болката и тревогата му, Хари Две отиде до него и взе да го побутва с муцуна, сякаш мъчейки се да го ободри.

— Добре, Делф — казах, докато той галеше разсеяно кучето по главата. — Да приемем, че умея да правя магии, а ти — не.

— Че то си е самата истина!

— Но сам виждаш, че аз тепърва се уча.

— Това, което виждам, Вега Джейн, е, че от ден на ден ставаш все по-добра. Скоро ще настигнеш Астрея и ще я задминеш.

— И наистина ли мислиш, че няма какво друго да предложиш, освен своите мускули? Не беше ли например ти онзи, с чиято помощ спечелих Дуелума?

— Дуелумът… Кой го е грижа за проклетия Дуелум? Не ме ли чуваш? Аз не мога да правя магии!

Втурнах се и го сграбчих за рамото.

— Никой от нас не е тръгнал на това пътешествие с мисълта, че е магьосник. И все пак тръгнахме, нали? Мисля, че знаеш защо го направихме.

Замълчах, защото исках да го чуя от него. Да съм наясно, че той го иска толкова, колкото и аз.

— За да открием истината — бе отговорът му.

Кимнах и го пуснах.

— Точно така. Дали ще стана добра вълшебница, или не, нямам представа. Нито пък дали ти имаш някакви магически заложби. Изобщо не съм сигурна ще успеем ли да прекосим Мочурището — то е пълно с какви ли не неразгадаеми тайни. Но това няма да ни спре да търсим отговорите, Делф. И ако ни е писано да умрем, то по-скоро бих приела това, отколкото да живея живот, който дори не е моят собствен.

— Добре, Вега Джейн — изпъшка Делф. — Права си.

— Значи всичко е наред? — Взрях се изпитателно в лицето му.

— Всичко е наред — усмихна се той.

Дните се търкаляха един подир друг и обучението ми продължаваше с пълна сила. Зубрех толкова много заклинания, че накрая ми се струваше, че не помня нито едно. Правех сложни движения с пръчката. Прилагах духа, тялото и съзнанието си по начини, за които не бях и сънувала преди. И всичко това се случваше под строгия надзор на Астрея Прайн. Ролята на учителка, изглежда, й се нравеше много повече от тази на надзирател.

Имах както своите триумфи, така и порядъчен брой неуспехи.

Един от най-ужасяващите моменти настъпи, когато веднъж атакувах с магия глинения голем.

— Джагада — извиках и замахнах рязко, но в своя ентусиазъм се разминах с целта. Проклятието улучи бедния Арчи в краката и той започна обилно да кърви от десетки места.

Аз изпищях, Хари Две изквича, а Делф се втурна да му помага.

Само Астрея запази спокойствие.

— Еразио — произнесе с хладен глас и раните на Арчи моментално заздравяха. Единствено панталоните му останаха разпрани.

Разсипах се в извинения, но той побърза да ме увери, че не се е случило нищо особено и че всеки прави грешки в началото. Въпреки това толкова се разстроих, че не можах да тренирам повече този ден. Вечерта на заспиване плаках, а образът на окървавения Арчи отказваше да напусне съзнанието ми.

На следващата сутрин разбих глинения голем с помощта на магията Импакто, а после, макар и с големи притеснения, трябваше да хвърля на Арчи проклятието Импарио. То го ослепи, но, за щастие, обратното заклинание сработи без проблем и начаса му възвърна зрението.

— Дух, тяло и съзнание — повтори ми за сетен път Астрея.

— Вече започвам да схващам — отвърнах уверено аз.

— Да, справяш се като цяло добре. — Погледнах я и усетих нещо недоизказано.

— Но? — повдигнах вежди.

— Още не си заставала срещу противник, който същевременно хвърля магии по теб, мъчейки се да те нарани или дори убие. А това променя всичко, Вега.

— Но как мога да го упражнявам?

— Ще го упражняваш, щом си готова.

— Искаш да кажеш, в истински бой?

— Да! Това ще е необходимо, ако искаш да излезеш жива от Мочурището.

Същата вечер, след като Делф и Арчи легнаха да спят, останах край огъня заедно с Астрея и Хари Две.

— Докато разглеждах стаите — подхвърлих, — видях една, в която имаше бебешка люлка, цялата потънала в паяжини.

— Да — кимна бавно тя. — Това беше стаята на моите деца.

— Навярно… не им е било много лесно.

Тя се изсмя безрадостно.

— Както самата ти така находчиво отбеляза, Вега, аз отнех животите им.

Замълчах смутено, съжалявайки за думите. Бях сигурна, че тя е имала най-добри намерения. Но понякога решенията ни са съпроводени от огромна цена. За другите.

— Те никога нямаха шанса да се запознаят със свои връстници. Да се влюбят, да създадат семейства. Да видят как децата им растат и имат свои деца. — Тя изпусна тежка, пропита от разкаяние въздишка и ме погледна за кратко, преди отново да отвърне взор. — Най-малката ми дъщеря, Ариана, си отиде първа. А беше такова жизнерадостно дете. Кой можеше да я вини, задето се превърна в досадна, мърмореща старица? Нямаше нищо друго, освен тази къща, братята, сестрите си и мен. После, един по един, измряха и останалите. Уморени от това, че всъщност не съществуват. Решение, което бях взела вместо тях.

Този път тишината трая по-дълго и ми бе трудно да я наруша. Но ме вълнуваше още един въпрос от огромно значение за мен самата.

— Разбирам, че по-рано си убивала? — подех.

Тя остана вторачена в дълбините на огъня. Изглеждаше толкова млада, затова ми бе трудно да приема мисълта, че е на повече от осем века.

— За да се защитавам, да. И бях доста добра. Каквато ще трябва да станеш и ти.

Приседнах по-близо.

— На онова бойно поле, когато хвърлих Мълнията по нападателите, нямах представа, че ще ги убие.

— И се чудиш дали си способна да го направиш съзнателно?

— Онази вечер плаках, задето нараних бедния Арчи.

— Защото не е естествено да се убиваме един друг. Поне не за нас.

— Смяташ ли, че затова са ви… победили? Имам предвид Маладоните?

— Знаеш ли защо се наричат така Вега? Арчи обясни ли ти?

— Не.

— На нашия древен език името им означава „ужасна смърт“.

— Ужасна смърт? Вие ли сте ги кръстили така? Заради нещата, които са ви сторили?

— Не — поклати глава Астрея. — Те сами са се кръстили. За тях причиняването на подобна смърт на другите е въпрос на най-висше призвание.

— Но това е… отвратително! — възкликнах, неспособна да проумея как някой може да е толкова зъл.

— Маладоните винаги са били забележително добри в убиването. Макар че към края и някои от нас не им отстъпваха. Алис Адронис например ги изтребваше с цели дузини, без да й мигне окото.

— Не мисля, че е вярно.

— И откъде би могла да знаеш? — изгледа ме любопитно тя.

— Видях я в онази битка. Тя беше достойна. Благородна. Сигурна съм, че не е одобрявала убиването. Както не бих го одобрила и аз.

— И какво иде да докаже това?

— Че ако ни е все едно, с нищо няма да се отличаваме от Маладоните. И каква полза тогава, ако ги победим?

Коментарът ми очевидно я изненада.

— Стигнала си до този извод без каквато и да било помощ от мен.

— Налагало ми се е да стигам до собствени изводи и преди — отвърнах сериозно. — Но все още не знам дали ще съм способна да убивам, ако се наложи. Нито дори каква е магията за целта. Има ли някоя специална?

— Ригаморте — каза начаса тя с каменни черти. — Най-мощното от всички проклятия. Докато други са способни по един или друг начин да доведат до смърт, това го прави гарантирано.

— Дори звученето му е злокобно.

— Насочи пръчката си към мен и го произнеси.

— Моля?

— Насочи пръчката и кажи заклинанието.

— Но как после ще…

— Веднага! — изкрещя тя. — Или аз ще го направя на теб.

Ужасена, вдигнах ръка и извиках:

— Ригаморте!

Пръчката ми издаде само нещо като сподавена кихавица и това бе всичко.

— Е, предполагам, че ми е нужна практика — рекох неловко. — А ти и бездруго щеше да блокираш магията…

— Срещу нея няма щит. Само неминуема смърт.

— Ами ако беше сработила? — изгледах я потресено.

— Нямаше начин да сработи. Ти беше уплашена. Именно затова ти се разкрещях. Уплахата не е подходящата емоция, за да поразиш някого с нея.

— А кое тогава?

— Отвращение. Омраза. Нещо по-силно и от двете. Толкова всепроникващо, че да потисне всичките ти останали чувства. Да потече като разтопена лава в жилите ти. Да те накара да искаш да убиеш повече от всичко на света. Иначе само ще си хабиш силите нахалост. Да отнемеш чужд живот е нещо ужасно, Вега. Ето защо ти самата трябва да станеш ужасна.

Прочистих колебливо гърло:

— Не знам дали съм способна да изпитам подобно чувство към някого. Вярно, у дома в Горчилище имаше типове, които не ми се нравеха особено, но чак да ги убия — не, не бих могла.

— Ами ако трябва да избираш между своята смърт и тяхната? Защото, повярвай ми, изправиш ли се пред Маладон, той няма да те погали с перце.

По-късно размишлявах дълго върху това.

Дали щеше да се наложи да стана убийца, за да премина Мочурището и да осъществя онова, което си бях наумила?

По всичко изглеждаше, че да.

VIGINTI QUINQUE

ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕТО

На сутринта се събудих рано и бързо се облякох. В къщата все още не се чуваше никакъв звук. Дори Хари Две спеше на пода край леглото ми. Излязох в коридора и спрях пред една от вратите, които по-рано бяха отказали да се отворят пред мен. Извадих пръчката, направих три успоредни движения и произнесох:

— Кристиладо магнифика.

В следващия момент отскочих назад с такава сила, че ударих гръб в отсрещната стена.

Право пред лицето ми, едва ли не прогаряйки дупка в мозъка ми, лежеше, свит на кълбо, джабит в клетка от ярка светлина. Кошмарната твар спеше дълбоко, затворила стотиците си очи. Но заспала или не, единственото, което ми идеше при вида й, бе да побягна с писъци.

Вместо това потупах крак с пръчката, прошепнах: Пас-пусе, и си помислих къде искам да се озова. Всъщност навсякъде, но не и тук.

Миг по късно вече се намирах извън къщата, а също и извън пределите на зеления купол.

Огледах се наоколо. Утринта бе свежа и спокойна. Засилих се и се откъснах от земята с Дестин, вързана здраво около кръста ми. Летейки, държах пръчката в готовност, но нямаше как да предвидя внезапния порив на вятъра, който ме поде и запрати шеметно надолу. Успях да възстановя равновесието си навреме, но щом вдигнах лице, пребледнях. Ясният небосклон се бе превърнал в тъмнееща облачна маса, прорязвана от светкавици. Оглушителен грохот едва не спука тъпанчетата ми. Трябваше час по-скоро да се спасявам.

Приземих се доста твърдо и веднага погледнах нагоре. Небето отново бе чисто като коприна.

Какво, по дяволите, ставаше?

Вдигнах ръце и с пружиниращ отскок се стрелнах отново нагоре. И за сетен път ме погълнаха свиреп вятър и пороен дъжд. Теченията ме подмятаха като обрулен лист, а капките ме шибаха като камшици. Водата влизаше в очите, в устата ми, караше ме да се задавям.

Минута по-късно се озовах просната по корем върху тревата, прогизнала до кости. Претърколих се по гръб и вдигнах очи към небето. То ми се усмихваше, лазурно и невинно.

Улових с две ръце косата си, за да я изцедя, после сторих същото и с дрехите. В този момент долових движение вдясно от себе си. Когато се обърнах, трябваше да се ощипя, за да се уверя, че не сънувам. Защото към мен приближаваше не друг, а самата аз. На около три метра разстояние двойничката ми спря и ме загледа. И преди бях имала вземане-даване с маниак — противна твар, способна да се превърне в някой друг, а после да се вкопчи в теб и да те накара да изживееш най-лошите си страхове, докато бавно изцежда живота ти. Но и през ум не ми беше минавало, че нещо може да се превърне в… мен.

Разбира се, знаех, че това не съм аз, а друго същество, което най-вероятно не ми желаеше доброто. Е, бях подготвена да се отбранявам и щях просто да направя нещо, колкото да го прогоня. Вдигнах пръчката, насочих я към него и съсредоточавайки вниманието си върху дясната му ръка, произнесох:

— Инджурио.

Болката бе незабавна и толкова остра, че със стон се превих надве. Вероятно бях сбъркала нещо в изпълнението на магията. Насочих пръчката към дясната си ръка.

— Еразио!

Болката изчезна.

Междувременно съществото, точно копие на мен, се бе приближило още. Макар да не предприемаше каквото и да било заплашително действие, всяка фибра в мен крещеше, че ме грози ужасна заплаха.

Фокусирах духа, тялото и съзнанието си и като внимавах да изпълня движението правилно, замахнах към левия му крак.

— Джагада!

В бедрото и прасеца ми се появиха дълбоки, разкъсани рани. От режещата болка ми призля и паднах на земята. През насълзените си очи видях, че съществото се надвесва над мен.

Устата му се отвори и отвътре се показаха остри, почернели зъби. Мокър, противен език се стрелна и облиза лицето ми. Инстинктивно разбрах, че ме опитва на вкус. Заслепена от ярост и страх, че ще бъда изядена, вдигнах за сетен път пръчката и като събрах цялата си омраза, изкрещях:

— Риг…

Но така и не успях да довърша заклинанието. Гласът ми бе изчезнал, вероятно отнет по някакъв начин от зловещата твар. А без глас как можех да го спра да не ме разкъса? Устата му се разтвори още по-широко, добивайки невероятни размери. Единственото, което виждах, бе черното, зеещо отвърстие, способно сякаш да ме погълне цялата.

— Импарио — произнесе нечий глас.

Ослепително бяла светлина удари създанието право в лицето. То изгуби останките от човекоподобния си облик и се превърна в люспест, зъбат урод, с ноктести лапи и едно-единствено око по средата на челото.

— Ригаморте — рече отсечено същият глас. Във въздуха се мярна черен като въглен лъч и срещна гърдите на нападателя ми. За миг изригна огромно кълбо дим, а после всичко изчезна.

Обърнах се и видях Астрея, все още с вдигната пръчка в ръка. Тя я насочи към облетия ми в кръв крак и каза тихо:

— Еразио.

Раните се затвориха и аз, цялата трепереща, се изправих.

После вдигна очи към пребледнялото ми лице.

— Инмутадо!

— Какво беше това нещо? — попитах, усетила, че гласът ми се възвръща.

Астрея хвърли поглед към обгорения кръг в тревата на мястото, където бе стояло съществото.

— Допелганг. Те умеят да се превръщат във всичко, което видят. В конкретния случай — в теб.

— Но всеки път, когато се опитвах да хвърля магия по него, тя поразяваше мен.

— О, да, това е най-силното му оръжие. Жертвата му се отбранява със зъби и нокти, без да си дава сметка, че всъщност вреди на себе си. Допелгангът трябва само да изчака търпеливо, докато тя се убие или осакати, за да я изяде.

— А когато се опитах да използвам магията Ригаморте?

— Аз те спрях. Иначе сега щеше да си мъртва.

— Но как?

— Със заклинанието Мутадо. То отнема гласа. А после ти го върнах пак, което е и причината да си говорим.

— Предполагам, че с бялата светлина си го ослепила, за да не може повече да приема чужди форми?

— Да, то трябва да те вижда за целта. След като му отнех тази способност, убиването му беше лесно. Впрочем — добави строго тя — имаш късмет, че заварих стаята ти празна и излязох да те търся.

— Бях решила да поразгледам наоколо от въздуха, но върху мен се стовари буря.

— Естествено, че ще стане така.

— Защото Мочурището не иска да летя над него?

Суровото й изражение поомекна.

— Правилно, Вега. Добре правиш, че приемаш Мочурището като жив, дишащ и развиващ се организъм, защото то е точно такова. Впрочем нека днешно премеждие ти послужи за урок, че трябва да си винаги нащрек. Аз мога да те науча на много, но не и на всичко, което ще срещнеш в него. — Тя посочи с пръчката си. — Първият от Петте кръга започва оттук. Летателните способности на Дестин вече ще бъдат ограничени.

— Но не напълно изгубени?

— Не. Но те съветвам да я ползваш само при крайна необходимост. С нея можеш да бягаш от опасности, но рискът, който те дебне във въздуха, често е доста по-голям. — Тя ме погледна право в очите. — Честно казано, не смятам, че и тримата ще успеете да преминете отвъд невредими. Шансовете ви са толкова малки, че граничат с невъзможното. А аз, макар, естествено, да вярвам в магии, никога не съм вярвала в чудеса.

Тя се обърна и тръгна към къщата. Аз обаче останах, сякаш пуснала корени в пръстта на това ужасно място. Не бях сигурна кое ме е наранило повече — срещата с допелганга или думите, току-що изречени от Астрея.

VIGINTI SEX

УРОЦИ ОТ АДА

Седяхме един до друг, вторачени в черната дъска. Делф вляво от мен, а Хари Две — в краката ми. И дори не дремеше, а бе наострил уши. Можех да се закълна, че това удивително куче внимава в урока! Арчи се бе настанил зад нас, а пред всички ни, в дълго наметало, стоеше Астрея.

Тя почука с пръчката си по дъската и върху нея се появиха надписи.

— Мочурището, както вече споменах, е разделено на Пет кръга.

Делф старателно си водеше бележки. Беше по-съсредоточен в уроците дори от мен. Това отначало ме учудваше, но после си дадох сметка, че иска да компенсира със знания неспособността си да прави магии. Нищо чудно това да се окажеше полезно в един момент.

— Първият кръг — продължи Астрея — се нарича Глухо бърдо.

Трепнах. Бях виждала това име върху картата на Куентин.

— Това е невероятно заплетен лабиринт, населен със същества, които при среща могат да се окажат смъртоносни.

— От какво точно е направен лабиринтът? — попитах.

— От най-различни неща. Гори и гъсти, живи храсталаци. Стени, толкова високи, че не можеш да видиш върха им. Отровни виещи се растения. Цитадели от кости. И всички тези елементи постоянно се менят.

— Кости? — прекъснах я. — Откъде са се взели?

— Костите се вземат само от едно място. От мъртви същества.

— Да, но какви същества?

— Не Уъгове, ако това имаш предвид. Всевъзможни други твари, убити наоколо. Основните заплахи в Глухо бърдо са чонту и уиндиго. Също и на мантикорите не бива да се гледа с лека ръка.

— И какъв е секретът за преминаването през лабиринта? — попита Делф.

Вместо отговор Астрея чукна отново по дъската и върху нея се появи мрежа от пътеки, които изглеждаха безкрайни. Тя насочи пръчката и произнесе:

— Конфузо, рекузо.

Лабиринтът се издължи и стана прав като стрела.

— И това е всичко? — възкликнах изненадана. — Просто една магия?

— Не е толкова просто, ако не я знаеш. Всъщност тогава ще си обречен да бродиш завинаги, защото това е съвършен лабиринт.

— Какво означава съвършен? — изгледах я с любопитство.

— Такъв, в който няма различни варианти за преминаване. Правилният път от една точка до друга, както и за излизането от цялата плетеница е само един.

Последва ново чукване с пръчката и лабиринтът възвърна старата си форма. Колкото и да го гледах, не можех да разбера дори къде са началото и краят му.

В този момент Делф се надигна от мястото си и като в транс отиде до дъската. Наклони глава и като взе парче тебешир от бюрото на Астрея, започна да чертае. Линията се виеше нагоре и надолу, встрани, точеше се по една пътека, сетне по друга, а той през цялото време не продумваше, съсредоточен до краен предел. И ето че накрая бялата линия, оставяна от тебешира, излезе от срещуположната страна.

Астрея и аз го гледахме със зяпнала уста.

— Какво? — попита предпазливо той, щом се обърна и срещна потресените пи погледи.

— Как го направи? — попита Астрея.

— Кое?

— Намирането на изхода от лабиринт! — възкликнах аз. — Това беше направо блестящо, Делф!

Той проследи линията с показалец така, сякаш я виждаше за първи път.

— Ами аз просто… следвах пътя, който щеше да ме изведе от проклетото нещо.

Тогава ми хрумна, че Делф открай време си беше такъв. Винаги знаеше по-добре от всички преките пътеки в горите край Горчилище. Бе измислил стратегията, помогнала ми да победя на Дуелума. Бе скроил плана, благодарение на който успях да се измъкна от стаята на Торн. Притежаваше ум, способен да гради велики идеи от дребни неща.

— Е — рече Астрея, — щом има теб, Вега надали ще се заблуди в лабиринта дори и без магията, която й дадох.

Бях щастлива, че го каза, защото видях как в очите на Делф се появява нов блясък.

— А сега нека преминем към зверовете, с които е вероятно да се сблъскате в Глухо бърдо. Трябва да сте подготвени за тях. И двамата.

Тя махна с пръчката и върху черната дъска се появи нещо, което накара мен да подскоча от стола, а Хари Две направо да излае и да се хвърли в атака.

— Това — каза Астрея, след като с кратко заклинание повдигна кучето във въздуха и внимателно го върна на мястото му — е чонту.

От изображението ме гледаше само една глава, без тяло, прикрепено към нея. Лицето беше кошмарно — с остри стърчащи зъби, пламъци вместо коси и демонични очи.

— Къде му е останалата част? — попитах с погнуса.

— Няма друго. Чонту е изрод, получен през вековете от кръстоска между различни видове чудовища. В характера му е заложено да напада всичко живо с надеждата да използва тялото на жертвата, за да допълни липсващите си части. Това естествено, не е възможно и той винаги се проваля, но жаждата му за кръв непрестанно расте.

— След като не може да използва тялото — обади се Делф, — какво прави с него?

— Изяжда го, разбира се — отвърна спокойно Астрея.

— Да, разбира се — повтори като папагал Делф, но лицето му бе леко пребледняло.

— Понеже няма крака, единственият начин за придвижване на чонту е летенето. Той умее да връхлита доста бързо, а при това и безшумно. Човек трябва да е винаги нащрек.

— И какво трябва да направиш, ако се появи? — попитах.

— Да го обезвредиш — рече натъртено тя.

— Тоест да го убиеш?

— Ето едно заклинание, което е особено ефективно. — Тя замахна срещу образа рязко, като с камшик, като същевременно извика: — Енамелис фиксидус.

От пръчката й се стрелна пурпурна светлина. Щом влезе в съприкосновение с озъбената глава, челюстите се захлопнаха и не се отвориха повече.

— Как точно действа магията? — поинтересувах се.

— Залепва му зъбите. А щом не може да яде, то скоро умира.

Преглътнах нервно, забила очи в обувките си. Знаех, че Астрея ме наблюдава, но за момента нямах сили да срещна взора й.

С продължаването на урока чонту изчезна от дъската и на негово място се появи друго създание.

— Мантикор — представи ни го Астрея.

Пред нас стоеше потресаваща смесица от лъвска глава, змийска опашка и нещо, наподобяващо тяло на коза помежду им.

— Той е бързоног, силата му е огромна, а огненият му дъх — неугасим.

Хвърлих крадешком поглед към Делф, който се бе вторачил в чудовището така, сякаш то бе обсебило душата му.

— Кои магии действат срещу него? — попитах.

— Доста от онези, които вече си усвоила, но има една малка подробност. Мантикорът умее да чете мисли. Затова винаги знае предварително какво се каниш да направиш и предприема съответните мерки.

— Как тогава да го победим? — обади се Делф.

— Вие сте двама. Един добър начин е ти да го отвлечеш, да го оставиш да проникне в твоето съзнание, докато Вега успее да го порази с магия.

Очаквах Делф да изпадне в ужас от идеята, но вместо това той само кимна делово с глава.

— Да, звучи като добър план.

— Няма да бъде толкова добър, ако мантикорът те убие, преди да съм приключила с него — възразих. — Това е опасно, Делф.

— Ха, опасно! Че колко пъти сме се разминавали на косъм със смъртта, откакто тръгнахме? Вече дори забравих да ги броя.

Нещо ме сръчка по ръката. Обърнах се и видях, че Хари Две я побутва с влажната си муцуна. Отначало реших, че просто иска да го погаля, но изражението в очите му говореше друго.

Той сякаш казваше: Не сте само двама, Вега. Аз също съм тук.

— Да преминем нататък — рече Астрея. Ново махване с пръчката смени изображението на мантикора с друго, още по-противно създание, което бях виждала веднъж. Стори ми се, че дори самата тя потрепери, произнасяйки името му:

— Уиндиго.

От сцената със злощастната сърна в гората вече знаехме, че призрачното същество се храни с плът. Сега обаче Астрея каза:

— Този приятел може не само да те убие, но и да те обсеби, изяждайки съзнанието ти.

С ужас си представих как гнусната твар се разхожда наоколо в собственото ми тяло.

— Той е доста хитър — продължи тя, — тъй че винаги трябва да внимавате за предупредителните знаци за присъствието му.

— Какви са тези знаци? — попитах, готова да записвам.

— Например смътно усещане на страх и безпокойство.

— Много полезно, няма що — изсумтя Делф. — Сякаш през останалото време се чувстваме иначе.

— А също — продължи Астрея — може да ви се стори, че собствената ви памет избледнява и я заменят странни, често плашещи спомени, които не са ваши.

— Как успява да стори това? — учудих се.

— Като ви втълпява образи от миналите си жертви, запечатани в собственото му съзнание.

Това не звучеше особено приятно.

— И как можем да се борим срещу него?

— Уиндигото е податливо на едно-единствено заклинание. — Пръчката й се вдигна и разсече въздуха с две бързи движения по подобие на буквата Х. Същевременно тя произнесе с твърд и ясен глас: — Омниол.

— Какво прави това заклинание? — попитах.

— Изтрива съзнанието, окончателно и безвъзвратно.

— Изтрива го? А уиндигото може ли да продължи да живее без съзнание?

— Не, разбира се. Но тъкмо това е и целта.

Знаейки какво представлява чудовището, напълно я разбирах.

VIGINTI SEPTEM

ЗА ВЪЗРАСТТА

Прекарвахме дълги часове в класната стая, а пред останалото време се упражнявах в различни магии и заклинания, както и в отбиването им, когато Астрея се опитваше да ме атакува. Можех да отгатна, че не го прави с цялата си мощ, но постепенно се налагаше да я сдържа все по-малко. За мен бе приятна изненада да открия, че притежавам определени инстинкти, които ми служеха добре в боя. Умеех да преценявам силните и слабите страни на противника и да се адаптирам според тях. Както тялото, така и съзнанието ми бяха бързи и гъвкави. Тези качества ми бяха помогнали още в Горчилище, по пътя към шампионската титла на Дуелума.

Астрея ме караше също да намирам изход от лабиринти, които нарочно изграждаше във вътрешността на къщата. Това ми се удаваше с мъка, затова често прибягвах до заклинанието Конфузо, рекузо. Делф, за разлика от мен, нямаше никакъв проблем с ориентирането.

Веднъж, докато пиехме чай в библиотеката, Арчи ни разказа, че и на него му е минавала мисълта да се впусне в прекосяване на Мочурището.

— Че защо ти е притрябвало? — попита Делф с пълна с курабии уста.

— Ако и ти като мен беше живял стотици сесии в една и съща къща и беше гледал едни и същи лица, щеше да разбереш. Понякога просто ти се иска нещо различно. Глътка свеж въздух.

— Не знам дали разходката по тези места може да се нарече точно глътка свеж въздух — отбелязах аз.

— Все едно. Така или иначе, не го направих.

— Какво ти попречи?

— Майка ми разбра какво кроя и ме спря.

— И как успя? — обади се пак Делф. — Нали ти също владееш магии.

— Да, но не като нея — рече унило Арчи. — Тя с лекота би спечелила всеки дуел.

— А ето че на нас склони да ни помогне — казах.

— И това ако не е ирония, здраве му кажи — заключи Арчи.

Всеки ден след уроците Делф и аз работехме с карти и книги, чертаехме маршрути и се стараехме да запаметим всичко, което можеше да ни влезе в употреба. Вечер често седяхме в библиотеката и разговаряхме до късно. Моята тетрадка бе пълна от кора до кора и дори полетата й бяха гъсто изписани с допълнителни мисли и бележки. Не се съмнявах, че и тази на Делф изглежда по същия начин. Редовно заспивахме на столовете си, клюмнали над някой къс пергамент, а Хари Две похъркваше на пода до нас.

Астрея ни каза, че Вторият кръг се нарича Посърналата пустош. Поне на мен името ми навяваше мисъл за гола равнина, но явно мястото бе съвсем различно — гора от огромни дървета, толкова гъсти, че по думите й между тях понякога било трудно да се диша. Обитателите му включваха свирепите, обезумели върколаци като онзи, който бях видяла в Пророческото око, както и хиперборите — сини на цвят същества, които умееха да летят и можеха да бъдат както съюзници, така и врагове. Астрея многократно подчерта, че Вторият кръг е много потискащ и че ако се поддадем на влиянието му, чувството на депресия може да ни завладее.

Третият кръг беше Гъсталакът на Ерис и отново бе пълна противоположност на представата ми за гъсталак. Според Астрея той представляваше плоска равнина, простираща се до безкрайност и населявана от джабити и кукоси. Аз знаех за джабитите, но никога не бях чувала за кукоси.

— Те са способни да ви предоставят светлина в мрака, когато най-много ви е нужна — поясни Астрея. — Също така — добави — там живеят еднорозите, за чийто рог вече ви споменах, че лекува всякакви отрови.

— И как можем да се сдобием с него? — попитах я аз.

— По два начина. Единият е като просто убиете еднорога.

Това не ми се понрави особено.

— А другият?

— Другият е като убедите животното само да ви го даде.

— Но как?

— Ще трябва да разберете, когато му дойде времето.

— Ами ако не разберем?

— Не всичко може да се научи в класната стая, Вега — погледна ме с лека досада Астрея. — Щеше да е добре, ако цялото познание бе чисто и подредено като аптека. Но най-ценните уроци се усвояват там, навън. В случай че оцелееш, разбира се. — Тя замлъкна за секунда и добави: — Впрочем там живее и още едно същество. Нарича се Ерис и единственото му призвание е да забърква кавги и раздори. Той ще ви създаде доста неприятности, ако му позволите.

— И как да го победим? — попита Делф.

— Като се доверите на собствените си инстинкти. Това е единственият начин.

Загледах се в тетрадката си, чудейки се какво да запиша. С напредването на обучението все по-често ставаше така. Аз търсех точни отговори, а вместо тях получавах мъгляви обяснения.

Четвъртият кръг, както узнахме, се доминираше от течението на река Обол. Това ме заинтригува, защото си спомних тъмната виеща се река в огромната жива картина на стената, в която сякаш бях зърнала малка лодка. Оказа се, че съм била права.

— Лодкарят се казва Рубес — каза Астрея. — Той ще ви прекара, но не безплатно.

— Каква е цената?

— Сам я определя. Ще трябва да питате него.

— А какво представлява той? Уъг като нас ли?

— Не точно. — Не знам защо ми се стори, че думите й бяха съпроводени с лека гримаса. — Реката носи рискове, с които не съм запозната, но ви съветвам да не се излагате на тях.

— Как да ги избягваме?

— Като стоите далеч от водата — бе краткият отговор.

На следващата сутрин влязохме в класната стая, но заварихме вътре единствено Арчи.

— Къде е Астрея? — поинтересувах се, като оставих тетрадката си на масата.

— Ще дойде. Вероятно довършва подготовката на урока.

— Петият кръг — рече Делф. — Последният. Само той ни остана.

Скоро вратата се отвори и Астрея престъпи прага. В първия миг не успях да разбера какво точно не е наред, но после го забелязах. Тя изглеждаше остаряла. В тъмната й коса се забелязваха сребристи нишки, а кожата на лицето й не бе свежа и изпъната както преди.

— Добре ли си? — я попитах.

Тя само кимна сухо и отиде при дъската, докато Делф и аз бързо заемахме местата си. Хари Две също се настани пред мен и вирна муцуна в очакване.

— Петият кръг — отрони се тихо от устата й.

Очаквах да замахне с пръчката и отново да се появи някакво изображение, но вместо това тя само сплете пръсти пред себе си.

— Името му е Синята планина — продължи след малко. — Или поне аз така го наричам. Има високи хребети, прорязани от дълбоки долини.

Лицето й доби отнесено изражение, сякаш очите й се мъчеха да видят нещо, губещо се в далечината.

— Астрея? — подканих я аз.

Тя сепнато се прокашля.

— Синята планина — изрече, гледайки право в мен — е последното препятствие преди края. — И отново млъкна.

— Да, и има високи хребети, прорязани от дълбоки долини — повторих окуражително. — И? Какво друго?

Тя тръсна леко глава, сякаш да прогони неприятен спомен.

— Това е всичко, което мога да ви кажа. Нямам представа за съществата, живеещи там.

— Но нали каза, че ти си създала Мочурището?

— Създадох части от него. Синята планина не е сред тях.

— А кой я е създал тогава?

— Един стар познайник на име Джаспър. Джаспър Джейн.

Вдигнах глава толкова енергично, че вратът ми изпука.

— Джаспър Джейн?

Тя кимна бавно.

— Твой далечен прадядо. Беше изключително талантлив магьосник, с вкус към тъмната сфера.

— Тъмната сфера? — повторих. Фразата предизвикваше у мен леко отвращение.

— Така наричаме онази част от магическото съзнание, която се населява от злите мисли и импулси. Ние също я притежаваме, но умеем да я държим под контрол, докато при Маладоните тя преобладава. Джаспър беше любопитен хибрид от двете раси.

— Значи е бил зъл? — ужасих се при мисълта.

— О, не — побърза да ме успокои тя. — Биеше се храбро на наша страна, а познанията му по тъмна магия го правеха особено ефективен срещу противника. Та той създаде последния, и според мен най-труден кръг.

— И никога не ти е казал какво има в него?

— Каза ми едно нещо, малко преди да умре.

— И то е? — промълвих със затаен дъх.

— Че там ще бъде земя на изгубените души. Нищо повече не пожела да поясни. Но такъв си беше той — самотник, мълчалив.

— Какво означава това? — попитах с мисълта, че и аз не съм чак толкова различна по характер. Надявах се поне да не съм наполовина зла.

— Предполагам, смисълът е, че влезеш ли веднъж вътре, ще си изгубен завинаги. Дори когато физическото ти тяло загине и се превърне в прах, пленът няма да приключи. За твоята душа той тепърва ще започва, защото тя може да живее вечно.

Новината ме срази.

— Но тогава… всичките ни усилия ще отидат напразно.

Погледнах през рамо към Арчи. Той седеше със сведен надолу взор. Обърнах се обратно към Астрея и се втрещих. Тя се бе състарила съвсем. Еликсирът на младостта! Явно бе престанала да го взема!

— Бих искала да ти помогна повече, Вега, но нещата са такива, каквито са. — С тези думи тя се изправи на неуверените си нозе и напусна стаята.

— Какво става с нея? — обърнах се към Арчи, след като вратата се захлопна зад гърба й.

— Не знам — сви примирено рамене той. — Тя не ми се доверява особено. Смята, че съм твърде млад, за да разбера. — И с глух смях замлъкна отново.

Погледнах към Делф.

— Ако Астрея не започне да пие еликсира отново, скоро ще умре.

— Не бива да допускаме това, Вега Джейн — поклати глава той.

Изправих се и го улових за ръка.

— И няма да го допуснем. Да вървим.

VIGINTI OCTO

ПРЕДАТЕЛСТВО

Последвахме тътрещите се стъпки на Астрея по коридора и я видяхме да се изгубва зад една врата. Секунди по-късно, аз вече чуках на нея.

— Върви си — прозвуча гласът й отвътре.

— Искам да говоря с теб.

— Вече говорихме достатъчно. Моля те, върви си.

— Ако трябва, ще стоя тук до довечера.

Вратата бавно се открехна.

Никога не бях влизала в стаята на Астрея и сега останах поразена от вида й. Бях очаквала разкош и безпорядък, а тя се оказа празна и неуютна.

Астрея беше в леглото, със завивки, придърпани досами сбръчканата й брадичка.

Седнах на единствения разнебитен стол, а Делф застана прав до мен.

— Е, какво има? — каза тя, без да извръща глава. Погледът й бе прикован в тавана, а гласът й звучеше като на стогодишна старица. Удивително колко бързо отминаваше ефектът на чудодейния еликсир.

— Имаме нужда от теб — отговорих.

— Обучих ви, доколкото можах. Сега всичко зависи от вас.

— Но ние не сме готови.

Делф кимна усърдно в знак на потвърждение.

Тя ме изгледа продължително и въздъхна.

— Знаеш ли защо строим стени, Вега? Независимо дали истински, или въображаеми в нашите съзнания?

— За да държим другите вътре или извън тях — скалъпих някакъв отговор.

— Строим ги, защото се страхуваме. Не обичаме промените. Неприятно ни е, когато някой, който не изглежда или не мисли като нас, се появи и започне да променя нещата. Тогава ние бягаме. Или, още по-лошо, нападаме.

Дадох си сметка, че съм изпитала на гърба си това у дома, в Горчилище.

— Вредата, която ви причинихме, беше ужасна — каза тя, а очите й се наляха със сълзи.

— Вие сте отнели… историята ни — промърморих.

— Ние отнехме самоличността ви. — Астрея се надигна върху възглавницата. — А това е по-лошо от всичко, което можеха да ви сторят Маладоните. Сега вече го разбирам.

— Те са щели да избият всички ни.

— Ние също отнехме живота ви, а после ви принудихме просто да продължите да съществувате.

— Но ето че сега ти ме пускаш да прекося Мочурището. Даваш ми шанс да поправя нещата.

— Направих го само по една причина, Вега. — Тя си пое хрипливо дъх и докосна бузата ми с ръка. — Ти не искаше да приемеш поражение.

Ръката й падна обратно върху завивките.

— Не се погубвай, Астрея — рекох умолително.

Клепачите й се притвориха уморено.

— Еликсирът на младостта е изчерпан. Арчи изпи последния. Аз бях твърде заета с обучението ви, за да приготвя нов, а сега вече нямам сили да събера необходимите съставки.

Тя ми отправи замъглен взор и се докосна по слепоочието.

— Не е приятно… да остаряваш толкова бързо.

— Аз също мога да приготвя еликсира, стига да ми кажеш как.

Зад гърба ми се чуха стъпки и лицето й изведнъж доби израз на безгранична тъга. Обърнах се и видях Арчи, замръзнал неподвижно на прага.

Когато я погледнах отново, тя сякаш спеше, но забелязах, че измежду клепките й се процежда самотна сълза. Тя се търкулна надолу по сбръчканата й буза. Побутнах я леко по рамото. Никаква реакция. Разтърсих я по-силно. Заговорих високо в ухото й с надеждата да я събудя, но не успях.

Втурнах се към Арчи.

— Умееш ли да правиш еликсира?

— Не. Тя така и не ме научи. А и право да си кажа, никога не ме е бивало с отварите.

Изскочих в коридора. Не знаех накъде отивам, просто исках да свърша… нещо. Делф ме настигна и ме улови за лакътя.

— Чакай, Вега Джейн. Какви са съставките?

Поколебах се, но накрая реших, че няма смисъл да крия от него.

— Едни от основните са отрова от джабит и кръв от гарм. Но не е нужно да ходим на лов за тях. Зверовете са затворени тук, в две от стаите.

— В къщата има джабит и гарм? — изкрещя Делф, едва успял да осъзнае чутото.

— Да, и аз знам точно къде са — добавих с възможно най-безгрижния си тон.

Това само накара веждите му да подскочат с още два пръста нагоре.

— Ти… ти знаеш?

— Мога да осигуря кръвта и отровата. Но ти ще трябва да преровиш бюрото на Астрея и да се опиташ да намериш цялата рецепта.

Оставих го и побягнах към кухнята. Там затършувах из шкафовете, докато не открих метална купичка и стъклена бутилка. Грабнах ги и се върнах в коридора.

Там спрях пред една от вратите, обозначена с малък белег. Знаех, че зад нея, в своята клетка от светлина, се спотайва джабитът.

Вдигнах магическата пръчка, направих три успоредни движения и произнесох:

— Кристиладо магнифика.

Образът на чудовището моментално изникна на педя пред носа ми. Знаех, че тъкмо това ще стане, но все пак трябваше да вложа цялата сила на волята си, за да не изпищя.

Добре, значи той беше вътре. Но как да вляза при него? Стаята отново щеше да ме прогони.

После се сетих, че Астрея ме беше научила на нужното заклинание. Чукнах по бравата с върха на пръчката и изрекох:

— Ингресио.

Вратата моментално се отвори.

Влязох, готова за всякакви изненади.

Джабитът заемаше почти половината под. В момента спеше свит на кълбо, положил глави върху гънките на дебелото си като дънер тяло. Това бе най-страховитият звяр, който познавах от Горчилище — с двеста и петдесет глави по цялата дължина, пълни със смъртоносна отрова. И все пак в Мочурището ми предстоеше да се срещна с още по-ужасни от него.

Не знаех дали планът ми ще сработи, но бях решена да опитам. Вдигнах пръчката и с кратък замах прошепнах:

— Параликто.

Заклинанието удари решетката от светлина и отскочи обратно. Едва успях да се наведа навреме. То прелетя над главата ми и се заби с трясък в отсрещната стена.

Очевидно никакви магии не можеха да проникнат в клетката, а това беше проблем. Друг проблем бе, че джабитът се събуди. Сега петстотин очи ме фиксираха, всяко едно изпълнено с горяща омраза. Преглътнах, усещайки как куражът ме напуска. Очевидно щеше да ми се наложи да разруша преградата. Това означаваше поне за миг да освободя чудовището, а аз отлично познавах мълниеносната бързина на атаката му. Но не го ли сторех, Астрея със сигурност щеше да умре.

Реших да действам бързо — колебанието с нищо нямаше да ми помогне. И докато гледах гигантското влечуго пред себе си, се случи нещо странно. Обзе ме пълно спокойствие, а в гърдите ми се надигна неподозирана увереност. Насочих пръчката към прътите от светлина и фокусирайки се, произнесох:

— Еразио.

Те моментално изчезнаха.

Преди джабитът да осъзнае, че вече е свободен, замахнах още веднъж.

— Параликто.

Беше удивително да се види как такова грамадно създание замръзва като вкаменено. То тъкмо бе започнало да се надига, но сега всичките му очи добиха стъклен блясък, а зъбите удобно стърчаха от полуотворените усти.

Все пак го доближих с огромна предпазливост, молейки се на всяка крачка магията да удържи. Извадих металната купичка от джоба си и я поднесох към най-близката глава.

Вкарах я в устата и като я задържах под извитите, остри като бръснач зъби, се приготвих да изрека заклинанието, научено от Астрея. То служеше за извличане на течности от всякакви предмети, дори от камъни и дървета, и щеше да ни помогне да си набавяме вода в пустошта.

— Спрингато еруптикус.

В купичката рукнаха жълтеникави струйки. Останах поразена колко много отрова се съдържа само в един чифт зъби.

Когато съдинката почти се напълни, дойде ред и на обратната магия, с която спрях течащата отрова. Отстъпих до най-далечния ъгъл, оставих я на пода и се съсредоточих.

Две бързи заклинания, едно подир друго.

Замахнах с пръчката по дължината на влечугото и изрекох:

— Депараликто.

Джабитът в миг оживя и се вторачи в мен. Не бе трудно да отгатна какво се кани да направи.

— Инкарсерата!

Думата едва бе излетяла от устата ми, когато той се стрелна напред. И се удари право в прътите от бяла светлина, които наново го бяха обградили. Те не поддадоха и съществото се дръпна назад, навивайки с шумолене люспестото си тяло. Злите му очи искряха от безсилна ярост.

С доволна усмивка се обърнах да вдигна купичката. Но така и не я достигнах.

Джабитът атакува отново със смразяващия кръвта писък, за който се знаеше, че е последното, чувано от неговите жертви.

— Пас-пусе — извиках без да мисля и се ударих с пръчката по бедрото.

Моментално се озовах в противоположния ъгъл на стаята, а джабитът се блъсна в стената с цялата тежест на масивното си туловище. Покривът на къщата се разтресе, а в мазилката се появи дълга пукнатина.

Как, по дяволите, бе успял да се измъкне от клетката?

Той се обърна, замахвайки ядно с опашка. Мислите ми се устремиха назад към Комините, където навремето ме преследваха два джабита. Бях им избягала през малка дървена врата, с бронзова глава на пищящ Уъг вместо дръжка. Но тук нямаше нито такава врата, нито пищящ Уъг.

Звярът се хвърли напред.

— Ембатлементо.

Защитната преграда се издигна пред мен и той я удари с такава сила, че цялата стая потрепери. Паднах на колене, но се изправих навреме, за да видя как джабитът отскача назад и се строполява в безформена купчина на земята.

Не можех да повярвам на очите си. Бях отблъснала джабит.

Той се отърси от шока, но твърде късно. Преди да успее да нападне отново, вече бях извикала:

— Инкарсерата!

Белите лъчи се спуснаха от пода до тавана и обкръжиха чудовището.

Горещо се молех този път да удържат. Заобиколих го внимателно. Петстотинте горящи очи следяха и най-малкото ми движение, докато вземах купичката с отрова и се изнизвах от стаята.

Щом се озовах навън, подсигурих вратата след себе си със заключващо заклинание. Забързах по коридора и едва не се сблъсках с идващия насреща ми Делф. Той носеше в ръка овехтял тефтер.

— Намерих ги! Инструкциите за еликсира.

— Чудесно. Подадох му купичката. — Аз пък издоих отрова от джабита.

— Да пукна дано! — пое я плахо той.

— А сега ни остава гармът.

Отидох пред втората врата, която ме бе прогонила, и извиках:

— Кристиладо магнифика.

Нищо.

Примигнах и повторих заклинанието.

Стаята беше празна. В клетката от бяла светлина нямаше никакъв гарм.

И тогава чух зад себе си ръмжене.

Преди да разбера какво се случва, нещо се стрелна покрай мен и ме прекатури на пода.

Когато успях да се обърна, видях чудовището, изправено на задните си крака, тъкмо се канеше да изригне огнения дъх, който щеше да ме превърне в пепел.

Но тогава се случи невъзможното. Хари Две, който в бързината ме бе съборил на земята, го изпревари. Скочи право върху него и захапа муцуната му със силните си челюсти. Гармът запищя от ярост, макар звукът да излизаше приглушен, защото не можеше да отвори уста.

Тогава взе да се мята и да удря нападателя си в стената. Но Хари Две не отпускаше захапката си, въпреки че краката му се размахваха безпомощно във въздуха, а от главата му се стичаше кръв. Гармът посегна с ноктестите си предни лапи, които щяха с лекота да го разкъсат на парчета. За миг пред очите ми изникна моето първо куче, Хари. То също ме бе спасило от гарм, но с цената на живота си. Нямах намерение да позволя това да се случи отново.

Цялото ми същество бе обзето от могъщо чувство. Не омраза, нито отвращение, а нещо много по-силно от тях. Съмнявам се да има дума, способна да го опише. Насочих пръчката право към гърдите на звяра и изрекох думата с такава решимост, та ми се стори, че дори без магическа сила тя ще извърши онова, което исках да се случи.

— Ригаморте!

Черният лъч се сблъска с многотонното чудовище и буквално го отлепи от земята. Хари Две го пусна и отлетя някъде встрани. Гармът се стовари върху стената и после бавно се свлече надолу. Още преди да докосне пода, бе мъртъв. Езикът висеше от зъбатата му паст, а вечно окървавените гърди не се повдигаха.

Притичах до Хари Две и коленичих. Краката му висяха изпочупени, главата му бе плувнала в кръв. Извадих Целебния камък от джоба си и го прокарах над него. Секунда по-късно той вече подскачаше и ближеше лицето ми. Притиснах го в прегръдките си толкова силно, че можех да усетя ударите на сърцето му близо до моето.

— Обичам те, Хари Две. Толкова те обичам. Благодаря ти, задето ме спаси.

Погледнах към неподвижния гарм. Кръвта, обливаща постоянно широката му гръд, правеше задачата ми лесна. Извадих стъклената бутилка, но изведнъж замръзнах.

Арчи стоеше на няколко крачки от мен, вдигнал магическата си пръчка.

Ето значи кой бе помогнал на джабита и гарма да се освободят. Още се мъчех да го осъзная, когато очите му се присвиха в тънки цепки, а устните му започнаха да произнасят:

— Рига…

Но така и не успяха да довършат. Зад Арчи се издигна огромен юмрук и се стовари върху темето му. Той рухна като сноп, а пръчката се изтърколи измежду пръстите му.

Делф ме изгледа гордо и изду мускули.

— Понякога не ти е нужна магия, Вега Джейн.

VIGINTI NOVEM

СБОГУВАНЕ

Делф! — изпъшках.

Той се наведе и взе падналата пръчка на Арчи.

— Мисля, че е по-безопасно да не си играе с нея.

— Той щеше да ме убие.

— Да, така изглеждаше. — Делф посочи към мъртвия гарм. — Добра работа, между другото.

— Използвах магията Ригаморте, същата, която за малко щяха да приложат върху мен. — Погледнах проснатия на земята Арчи и поклатих невярващо глава. Той тъкмо започваше да се размърдва, затова побързах да взема мерки.

— Енснарио — произнесох и от въздуха изникнаха дебели въжета, омотавайки го от глава до пети.

Щом дойде напълно на себе си и разбра какво се е случило, той изригна в порой от ругатни.

— Мутадо — отсякох. Заклинанието го удари право в устата и го накара да млъкне.

Взех пълната с кръв бутилка, а Делф междувременно вдигна Арчи като перце и го метна на рамото си.

— Най-добре да вървим да забъркваме отварата — каза. — Но ще ни трябва и нещо, наречено Дъх на Доминичи.

— Моля? Какво е това Доминичи и как да вземем дъха му?

— Нямам идея — отвърна той докато вървяхме по коридора, следвани плътно от Хари Две. Арчи отначало бе опитал да се съпротивлява, но сега просто лежеше отпуснат върху масивните плещи на Делф.

Щом стигнахме кухнята, го подпряхме в един ъгъл, а Хари Две седна до него да го пази.

Доближих готварския плот, където бяха наредени всевъзможни стъкленици и други предмети. Оставих до тях кръвта от гарма и джабитската отрова. На стената бе забоден с карфица къс пергамент.

— Откъснах го от тефтера поясни Делф. — Всичко е тук, е изключение на въпросния Дъх. Приготовлението е описано стъпка по стъпка. Реших, че ти ще се справиш по-добре, нали си вършила подобни неща в Комините. Кипнах и вода, защото някои съставки се добавят горещи.

Огледах рецептата.

— Добре, Дъхът на Доминичи ще ни е нужен чак най-накрая. Защо не отидеш да го потърсиш, а аз междувременно ще започна тук.

Делф излезе, а аз пристъпих към създаване на еликсира на младостта. Боях се да не допусна грешка и работата вървеше бавно. Много от съставките трябваше да се нагряват до определена температура, а после да се охлаждат за точни периоди от време. Използвах за целта един стар часовник, взет от бюрото на Астрея.

Бъркането, меленето и рязането бяха изтощителни. Когато добавих джабитската отрова, от тенджерата, която използвах за забъркване на сместа, се издигна огромно кълбо дим и проби дупка в тавана. Благодарих на късмета си, че точно в този момент не се бях надвесила над нея, и побързах да залича щетите с магическата пръчка.

Сега отварата трябваше да се остави да покъкри, а после в нея да се излее кръвта от гарм. Нататък идваше ред на шепа „кафеникави пипалца“ — нещо подобно на изсушени червеи, както и на бурканче слузеста течност, обозначено „пускули от каменен корен“.

По-скоро бих умряла, отколкото да пия този буламач. Вечната младост надали си струваше подобна цена.

Двайсет минути по-късно трябваше да добавя и Дъха на Доминичи. Стига Делф да успееше да го открие.

Реших да нагледам Арчи, който седеше омотан като пашкул в своя ъгъл. Придърпах един стол и се настаних срещу него.

— Ако ти позволя да говориш, обещаваш ли, че няма да ругаеш?

Той се навъси, но все пак кимна неохотно и аз направих развалящата магия.

— Знам, че ги освободи джабита и гарма. А после искаше и да ме убиеш. Защо?

— Не е ли очевидно?

— Поне за мен не.

— Значи не си от най-умните. Вероятно ще си оставиш костите още в Първия кръг.

— Може би, но поне ще съм опитала да премина отвъд.

— Именно там е работата! — извика той. — Скъпата ми майка от осем проклети века насам повтаря, че никой не може да прекоси Мочурището. Никой! Затова и останахме да гнием тук. Когато разбрах, че ти си решила да го направиш, а на нея изведнъж й е хрумнало да ти помага, реших, че си е изгубила ума. Напих се с еликсира, а онова, което остана, просто изхвърлих.

— Но защо тя не си е приготвила нов?

— Защото й направих объркваща магия.

— Значи си искал тя да умре?

Гласът му премина в истеричен писък:

— От къде на къде ще помага точно на вас? — Той притихна и известно време само дишаше учестено. — А и осемстотин сесии са достатъчно дълго време да живееш, не мислиш ли? — добави тихо.

Минута по-късно Делф се появи отново, съпроводен от Шеймъс.

— Какво стана? — скокнах насреща му. — Откри ли Дъха на Доминичи?

— Аз не, но ето този приятел тук го е открил.

— Ти ли, Шеймъс? — възкликнах учудено. — Как така?

— Много просто. Мадам Прайн ме изпрати за него преди да стане… стара. — Той бръкна в джоба си и извади растение с дълго стебло и кървавочервен цвят, голям колкото юмрука ми.

— Значи било някакво просто цвете?

Хобът сбърчи нос в отговор на пренебрежителния ми коментар.

— Може да е просто цвете, но единственото място, където расте, е гнездо на усойници, а те хич не обичат да се разделят с него.

— Как тогава успя да го вземеш?

— Ами усойниците не обичат също и огъня, нали? — Сбръчканото му лице грейна в усмивка. — Е, една малка топка син огън случайно попадна в гнездото им, а после стана голяма пламтяща топка и докато се усетиш, от тях не остана и помен.

— Блестящо, Шеймъс, напрано блестящо. Браво на теб!

Явно доволен от похвалата, той ми подаде цветето. Наведох се да го помириша и едва не се задавих. То вонеше на слепски фъшкии.

— А, да — обади се Делф. — Шеймъс каза, че било най-добре да не си пъхаме носа в него.

— Благодаря за предупреждението — отвърнах троснато. — Следващия път можеш да изчакаш още малко, преди да ми го кажеш.

Нарязах растението според инструкциите, изчаках пет минути и го хвърлих в кипящата смес. Вонята, която се надигна, бе неописуема.

— Майко мила! — възкликна Делф, покривайки лице с ризата си. Шеймъс избяга в антрето, а Хари Две зарови муцуна в лапите си. Но рецептата изискваше непрекъснато разбъркване, затова аз трябваше да стоя до тенджерата. Защипах носа си с пръсти, а от очите ми избиха сълзи. Няколко минути по-късно, всичко беше готово. Напълних едно шишенце с отварата, запуших го с тапа и двамата с Делф се втурнахме към стаята на Астрея. Заварихме я толкова бледна и смалена, че в първия момент я помислихме за умряла, но после видяхме, че все още диша.

— Астрея, успях, нося ти еликсира.

Никакъв отговор.

Приближихме и се наведохме над леглото. Промените в нея ни поразиха. Косата й бе снежнобяла, кожата прозрачна и покрита със старчески петна, а чертите й — изпити и съсухрени.

— Ами сега? — вдигнах лице към Делф.

— Когато бях малък и татко искаше да ми даде някакво гадно лекарство, просто ме хващаше за носа, за да отворя уста и го изливаше вътре.

Накрая именно това и направихме. Излях съдържанието на шишенцето в гърлото на Астрея и отстъпих назад. Отначало не се случи нищо и аз прехапах устни. После тя изведнъж се закашля бурно, изправи се в леглото и отвори очи. И сесиите сякаш започнаха да се свличат от нея една подир друга, като люспи от лук. С отстъпването на старостта косата й потъмняваше, кожата се изглаждаше, чертите се изпъваха, тялото се изпълваше. Сякаш наблюдавах целия й живот да преминава на обратно.

Скоро тя вече седеше пред нас, същата като преди.

— Благодаря ви — промълви, след като си пое дълбоко дъх. По гласа й личеше, че знае точно какво се е случило. — Къде е синът ми?

— Наложи се да го вържем. Беше ти направил объркваща магия. А мен пък се опита да убие.

Тя кимна бавно и стана от леглото.

— Грешката е изцяло моя. А как успяхте да приготвите еликсира?

— Шеймъс набави Дъха на Доминичи. А останалите съставки си бяха тук.

— Но положително гармът и джабитът…

— О, Вега Джейн се справи с тях — отвърна вместо мен Делф. — Нямаше как да й се опрат, дори след като Арчи ги пусна от клетките.

— Арчи ги е пуснал? — възкликна тя. Но удивлението й бързо се смени с разбиране. — Навярно ще да го е сторил от ревност. И гняв.

— Гармът щеше да разкъса Хари Две — казах. — Трябваше да му хвърля убийственото заклинание. Впрочем нямах проблем да го сторя.

Астрея се взря продължително в лицето ми.

— Не се и съмнявам, Вега. Не се и съмнявам. — Тя ме потупа по ръката. — В трудни времена често се налага да съзряваме бързо. А сега, ако ме извините, трябва да отида да видя сина си.

Малко по-късно вратата се отвори и тя се появи отново. В първия момент, щом зърнах отвързания Арчи зад гърба й, скочих и грабнах пръчката.

— Не е необходимо, Вега — спря ме тя с властен жест.

Едва тогава го огледах по-внимателно. Чертите му бяха хрисими, дори някак раболепни.

— Какво се е случило с него?

— Направих му Субсервио — магия за покорство. Сега е напълно безобиден. Естествено, преди това поговорих с него. Опитах се да го накарам да види нещата от моята страна. Но не съм сигурна, че напълно успях.

— Относно Петия кръг… — започнах. — След като си била под влияние на объркващото проклятие, навярно не си ни казала всичко за него.

— Напротив, казах ви всичко, което знам. Дори моето Пророческо око не ми позволява да надзърна в него.

— Да го вземат мътните — измърмори Делф.

— Е, вече е време да потегляте — прекъсна Астрея последвалото кратко мълчание.

— Да потегляме? — повдигнах вежди. — За къде?

— За отвъдната страна на Мочурището, разбира се.

— Искаш да кажеш, още сега?

— Но трябва да знаете, че дори да ви се удаде, това си има цена.

— Цена? Каква цена?

— Най-просто казано, бягството оттук означава вечно затворничество.

Двамата с Делф се спогледахме слисано. Обърнах се тъкмо навреме, за да видя как Астрея замахва с пръчката си.

— Желая ви успех.

Усетих как очертанията на стаята се размиват около мен. И после всичко потъна в чернота.

TRIGINTA

ИЗНЕНАДА

— Добре ли си, Вега Джейн?

Отворих очи и видях, че Делф се е надвесил над мен.

— Добре ли си? — повтори притеснено той.

Машинално кимнах, макар всъщност да нямах понятие дали съм добре, или не. Надигнах се полека, опитвайки се да събера мислите си. Хари Две протегна лапа и също ме докосна загрижено.

— Къде сме? Озърнах се наоколо.

— Не знам със сигурност, но трябва да е Глухо бърдо.

— По какво познаваш?

— Виж там — посочи той надясно, където в тъмнината се забелязваха очертанията на висока стена.

— Лабиринтът — прошепнах.

— Тъй реших и аз, да.

— Но защо го е направила? — рекох ядно. — Защо ни е запратила тук ей така, без никакво предупреждение?

— Нямам представа, Вега Джейн. Предполагам, че е имала своите причини.

Изведнъж ме разтърси безумна тревога. Нашите вещи… Магическата ми пръчка! Целебният камък. Дестин. Затърсих трескаво наоколо и изпуснах въздишка на облекчение, когато открих торбите ни до нас, при това добре натъпкани. Отворих ги и видях пакети с храна и бутилки с вода. Кожената сбруя на Хари Две бе пристегната за гърдите ми. На палеца ми блестеше пръстенът с трите куки. Повдигнах наметката си. Около кръста ми бе застегната Дестин. В джоба си напипах Целебния камък и смалената Мълния. Извадих я и я стиснах здраво. Като магическа пръчка тя вече бе станала част от мен и ми вдъхваше спокойствие и увереност.

— Смяташ ли, че трябва да сме вътре в лабиринта, за да работи заклинанието за ориентиране? — обърнах се към Делф.

Защо не се бях сетила да питам Астрея за това? В съзнанието ми изведнъж изникнаха безброй въпроси, от чиито отговори положително зависеше оцеляването ни.

— Може би ще е добре като за начало поне да намерим входа — отвърна той.

Нарамихме торбите и поехме напред.

Аз вдигнах пръчката и изрекох:

— Илюмина.

От върха й се стрелна ярко кълбо, устреми се към тъмните очертания, извисяващи се пред нас, и ги обля в светлина.

Миг по-късно до слуха ни долетя тропот на копита, плясък на криле и пронизителни крясъци, издавани от неизвестни създания. Вдигнах пръчката в очакване да ни връхлети цяла армия кръвожадни зверове. Не бях упражнявала с Астрея отблъскване на подобни атаки и се съмнявах дали ще се справя.

За щастие, невидимата орда скоро отмина в друга посока и се възцари мъртва тишина.

— Не знам дали шумът не ми харесваше повече — рече навъсено Делф.

Трябваше да се съглася с него. Съществата, избягали при появата ни, навярно бяха по-слабите и плашливите. Онези, които можеха да ни убият, сигурно се спотайваха някъде в засада.

Продължихме предпазливо, озъртайки се във всички посоки. Опитах да доловя у себе си признаците за евентуално присъствие на уиндиго — смътният ужас, чуждите спомени. Но мислите ми, макар и достатъчно ужасяващи, засега си бяха моите собствени.

— Вега Джейн, защо не хвърлиш магията за приближаване на образа?

— Добра идея. — Направих съответното движение и произнесох: — Кристиладо магнифика.

Сега право пред нас се издигна гигантска стена, изградена изцяло от кости. Костната цитадела, както я бе нарекла Астрея. В сравнение с нея пещерната колекция на Торн изглеждаше направо жалка.

— Май намерихме лабиринта прошепна Делф. — А ей онова там трябва да е входът.

Упътихме се към нещо като овална арка, тъмнееща в далечината.

Преди да стигнем до нея обаче, пред нас неочаквано се издигна тежка порта от ковано желязо, обозначена с табела: Гробище Улвъркот.

— Тя не е споменавала за никакво гробище, нали? — попитах.

— Не — поклати глава Делф. — Но тъкмо на такова прилича — добави, надзъртайки през решетките на портата. После се опита да я отвори, ала тя не помръдна.

— Ингресио — казах, почуквайки масивното й крило с пръчката си. То със скърцане се отмести назад.

Преминахме един подир друг, като Хари Две завършваше шествието, и се озовахме пред първия ред гробове.

— Виж имената им, Делф… Мълинс… Динкинс… и Кроун?

Нима предците на Джурик Кроун лежаха тук? Не ми се вярваше да е съвпадение.

— А ето и Пикус, и Мълрони — додаде той. — А също и…

Тук гласът му изневери и аз бързо разбрах защо.

Надписът върху поредния обрасъл с мъх камък гласеше: Барнабас и Лекреция Делфия.

— Баща ти споменавал ли ги е някога? — попитах.

— Не, никога. Нито веднъж. Направо не мога да повярвам на очите си.

Оставих го да постои сам и продължих нататък. И ето че една друга, килната от времето надгробна плоча привлече погледа ми. Приближих я и е разтуптяно сърце прочетох епитафията, издълбана върху нея.

Алис Адронис, воин до последния си дъх!

Отместих поглед към пръчката в ръката си. Същата тази Алис ми я бе дала на едно велико бойно поле, далеч в миналото. Беше ми я дала със сетните си сили, заръчвайки ми да оцелея.

Внезапно подскочих, защото пръчката започна да се движи от само себе си. Пред разширените ми от удивление очи тя се наведе, докато върхът й не се насочи право към тревясалия гроб.

Отне ми няколко секунди, докато осъзная какво се случва.

Тя се кланяше — на нея, бившата си господарка.

Усетих, че се просълзявам, но в същото време за първи път ме изпълни могъщо чувство на единение между Алис и мен самата. Астрея бе споменала, че двете сигурно да сме роднини, след като Мълнията ми се подчинява. Едва сега започвах да си давам сметка колко високи са очакванията, на които трябва да отговоря. Алис очевидно е смятала, че трябва да оцелея поради някаква важна причина. Можех само да се надявам да се окажа достойна за предизвикателствата, пред които Мочурището със сигурност щеше да ме изправи.

Следващият гроб принадлежеше на далечния ми прадядо Джаспър Джейн, създателя на Петия кръг. Беше обозначен само с името му, без никаква епитафия. Талантлив магьосник, с вкус към тъмната сфера — така го бе описала Астрея. Потръпнах при мисълта с какво ли може да е напълнил последния кръг.

Продължих да разглеждам, като спрях пред още две плочи — на Бастион и Ума Кадъм. Надписът на първата гласеше: НА НАШИЯ ХРАБЪР ВОДАЧ, а на втората — СИЛАТА НА ЛЮБОВТА, ГРЕШКИТЕ НА МЛАДОСТТА. Последното не ми говореше нищо. Можех само да предположа, че Ума е била съпруга или дъщеря на Бастион.

— Вега Джейн! — извика в този момент Делф.

Обърнах се и го видях да ми маха настойчиво да се приближа. Затичах нататък, следвана от Хари Две.

— Погледни това, Вега Джейн — посочи ми към дълга редица гробове. Прочетох имената.

— Всичките носят фамилията Прайн — възкликнах. — Това е семейството на Астрея!

— Правилно. Тогава, след като е знаела за мястото, защо не ни е казала?

— И какво ли още е премълчала? — додадох със свиване под лъжичката.

Щях да кажа и още нещо, но нямах тази възможност.

Нещо се пресегна изпод земята, сграбчи ме за глезените и ме дръпна надолу в пръстта, там, където лежаха мъртвите.

TRIGINTA UNIS

ОРКО

Усещането не се различаваше особено от онова при хлътването във вълчата яма на Торн, но този път се сетих навреме за Дестин и с нейна помощ успях донякъде да омекотя падането.

Моментално скочих на крака и вдигнах магическата си пръчка в мрака.

— Илюмина!

В бликналата светлина видях Делф, който с пъшкане се изправяше.

— Ранен ли си? — попитах.

Той само поклати глава, но лицето му бе пребледняло. Хари Две от своя страна бе настръхнал и от гърлото му излизаше сподавено ръмжене. Озърнах се припряно, уверена, че е доловил някаква опасност.

Намирахме се в нисък каменен тунел, със зеленясали от старост и влага стени. От единия му край бе задънен, но от другия се забелязваше отвор. Очаквах да видя над главите ни рохкавата пръст, през която бяхме пропаднали, но и там имаше само плътна зидария.

— Какво ни сграбчи така? — промълвих. В следващия миг погледнах надолу към глезените си. — По панталона ми има кръв! Но не е от мен.

— И аз съм на тоя хал — отвърна Делф и посочи краката си.

Задните лапи на Хари Две също бяха изпоцапани с червени петна.

Вдигнах отново глава към каменния таван.

— Гробовете трябва да са там, горе.

— А какво има под едни гробове? — изсумтя Делф. — Нищо хубаво, предполагам.

— Онова, което ни улови, трябва още да е наблизо.

— Все едно. Освен ако не смятаме да стоим тук, единственият път е натам — посочи той към отвора.

Изправих рамене и се опитах да си придам храбър и уверен вид, макар съвсем да не се чувствах така. Тримата вкупом приближихме и спряхме нерешително. Накрая реших, че чакането с нищо няма да ни помогне, стиснах пръчката и прекрачих вътре.

Отначало не видях нищо. Но после забелязах, че стените са осеяни с малки, проблясващи мъниста от светлина. В първия момент ги взех за стъкълца или късчета метал, но щом доближих да ги разгледам по-добре, отскочих в ужас и отврата.

Това бяха очи. Мигащи очи!

Делф застана до мен и също се втрещи. Постепенно забелязах, че очите не са сами. Всеки чифт си имаше и уста, която се отваряше и затваряше заедно с тях, но без да издаде нито звук. Сякаш надаваше безмълвни писъци.

Обърнах се и побягнах.

И се блъснах право в него.

Беше малко по-висок от мен и толкова кльощав, че изглеждаше като скелет, обвит в малко кожа. И все пак дори не трепна от сблъсъка, докато аз се прекатурих на каменния под. Пръчката ми изтрополя встрани.

Облеклото му се състоеше от черно палто, панталони, втъкнати във високи до коленете ботуши, и мърлява риза. Имаше лице, бяло като тебешир, и черна като въглен брада, изпод която изпъкваха острите му скули. Устните му бяха мрачно присвити в тънка, права линия.

За свой ужас видях, че Делф и Хари Две са залепени безпомощно за стената. Устата на Делф бе отворена, но от нея не излизаше нито звук. Изправих се с олюляване и понечих да хукна към тях.

— Не — изрече непознатият със стържещ глас.

И подметките ми сякаш се сраснаха с камъка.

Обърнах се през рамо и видях, че държи дървен жезъл с издълбани зловещи и непонятни за мен символи. Той чукна с жезъла по пода и краката ми се освободиха отново.

Застанах с лице към него, а той се залови спокойно да ме обикаля и оглежда.

Носът му не приличаше на никой нос, който бях виждала досега. Имаше три ноздри вместо обичайните две, а също две гърбици, сякаш нееднократно бе чупен. И беше толкова дълъг, че почти достигаше ъгловатата, остро изсечена брадичка. Очите над него имаха цвят на катран. Не само ирисите, но и цялата очна ябълка.

Това, с което стискаше жезъла, не бе точно ръка, а нещо като крак на хищна птица, с нокти, по-дълги от моите пръсти. Те бяха целите покрити с кръв, което обясняваше появата на червените петна по дрехите ни. Явно този приятел ни бе дръпнал под земята.

Сега той насочи закривен нокът към мен и Дестин се стегна около кръста ми като менгеме. Увиснах във въздуха, извита назад, подобно на лък, докато гръбнакът ми не взе да пука.

— Виж ти, наистина веригата Дестин — изграчи създанието. После чукна за пореден път с жезъла и аз се строполих тежко върху каменния под. Гълтайки конвулсивно въздух, погледнах към Делф. Устата му бе все така безмълвно отворена, но очите му сочеха някъде встрани от мен.

Разбира се, идиотка такава. Пръчката!

Сграбчих я и със светкавично движение изкрещях:

— Импакто!

Непознатият вдигна спокойно ръка и заклинанието ми отскочи, срещнало невидима преграда. От тавана на тунела се посипаха камъни и прахоляк.

Макар да не бях успяла да му навредя, в израза му сякаш се появи нотка на уважение.

— Ти си магьосница — просъска.

— Знам каква съм — изправих се на крака. — А кой, по дяволите, си ти?

Той не отвърна, само продължи да ме наблюдава мълчаливо.

— Освободи приятелите ми. Веднага! — вдигнах заплашително пръчката.

— Ще се видим пак, керте — отрони се от устните му.

— Какво означава това керте?

Той ми посочи към степите, където примигваха безбройните очи. После се усмихна, оголвайки зъбите си. Те също бяха черни като катран.

— Накрая всички идват при мен — просъска. — Керте.

И за трети път удари по пода с жезъла. Напрегнах се в очакване на поредната атака. Но вместо това устите по стените изведнъж добиха глас. Вече можех да ги чуя! Те надаваха вопли, молеха ме да ги спася. И тези вопли ставаха все по-оглушителни, докато накрая трябваше да запуша ушите си с длани.

Непознатият извика някаква странна дума и моментално се възцари тишина.

Сетне се обърна към мен, разтвори широко челюсти и езикът му се показа навън. Но това всъщност не беше език, или поне не като моя. Беше дълъг, черен и завършваше с три остриета, подобни на върхове на стрели.

— Аз съм Орко — каза. — А тези са мои питомци. Кога ще се срещнем отново, засега зависи от вас. Но не непременно. Нещо може да се случи. — Той се усмихна злокобно. — Нещо винаги се случва.

Свободната му „ръка“ бръкна под черното палто и измъкна отвътре огромен джобен часовник на ръждива верижка. Той го поднесе към лицето ми така, че да разгледам циферблата. По него се мяркаха лица, подобно на падащи звезди, прорязващи небосклона. Появяваха се и изчезваха с поразителна скорост, твърде бързо, за да се преброят или дори да се видят добре.

— Живот — произнесе напевно Орко. — А след това смърт. Кертс.

Всичко отново почерня. Усетих как се издигам главоломно нагоре, после срещнах твърда повърхност и замрях неподвижно. Когато отворих очи, пред мен стоеше Хари Две. Седнах и го прегърнах. После се изправих с мъка и поех към мястото, където Делф лежеше проснат върху гроба на своя прародител, Барнабас Делфия.

— Делф! Делф!

Сграбчих го за рамото и го разтърсих. Той се свести и ме погледна.

— Т-това… това н-наистина ли се случи? — промълви с невярващ глас.

Кимнах, дишайки на пресекулки.

— Беше… беше ужасно, Вега Джейн. Толкова много лица. И как се молеха само.

— Те бяха мъртви, Делф.

— Но какво искаше онзи от нас?

— Астрея каза, че бягството от Мочурището означавало вечно затворничество. Чудя се дали не е имала предвид онова, върху стената?

— Значи независимо какво правим, накрая пак ще се озовем там?

Не ми се вярваше тя да ме е обучила с ясното съзнание, че само ще попълня колекцията на злокобното създание.

Изправих се и погледнах напред.

— Да се заемем с Първия кръг — казах.

Това беше единственият ни шанс.

TRIGINTA DUO

ПЪРВИЯТ КРЪГ

Много скоро стигнахме до костената цитадела, както я бях нарекла в ума си, помнейки описанието на Астрея.

И действително, тя бе толкова висока, че горният й край се губеше от погледа. В тъмнината цялата грамада изглеждаше като зъл великан, преградил пъти ни. И до последния сантиметър бе изградена от кости на всевъзможни същества.

— Струва ми се, Вега Джейн… струва ми се, че някои от тях наподобяват нашите. Кости, имам предвид.

Кимнах, но не отвърнах нищо. Мисълта бе твърде ужасна, за да я допусна.

Делф първи забеляза входа. Не знам дали бях очаквала някакъв величествен портал, но вратата се оказа малко по-голяма от тази на старата ми къща в Горчилище. Дървена и овехтяла, с ръждиви панти и раздрънкана желязна брава.

Приближихме на пръсти, защото това просто изглеждаше естественият начин за придвижване тук. Пред прага спряхме и се спогледахме.

После Делф се пресегна и натисна бравата.

Вратата със скърцане се отвори, разкривайки, ако изобщо бе възможно, още по-плътен мрак отвъд. Отново, както и в тунела под гробовете, събрах куража си и влязох първа. Делф и Хари Две сториха същото и зад гърбовете ни веднага се чу захлопване. Съмнявах се, че каквато и да било магия можеше да ни върне обратно. Оттук нататък пътят ни беше само един — напред.

Намирахме се в Първия кръг. Във вътрешността на перфектния лабиринт.

Пространството пред нас изведнъж се обля в ярка светлина, разкривайки, че и тези стени са точно като външните — направени от кости. От всяка ниша и ъгъл в нас се вторачваха черепи с празни очни гнезда.

След около три метра коридорът свършваше рязко надясно. Последвахме го и се озовахме пред ветрило от цели осем разклонения.

Вдигнах пръчката с намерението да изрека заклинанието Конфузо, рекузо и да оправя цялата бъркотия.

Това така и не ми се удаде.

Цитаделата от кости внезапно се промени. Черепите се превърнаха в дълги пълзящи растения, които се стрелнаха напред и ме сграбчиха, изтръгвайки пръчката от ръката ми. Понечих да изкрещя, но едно от тях се уви около устата ми. Озърнах се ужасена, за да видя как Делф се издига във въздуха като малко дете, с омотани ръце и крака.

И тогава нещо профуча покрай мен.

Беше Хари Две! Моето куче се извърташе и подскачаше, избягвайки лианите, които се мъчеха да го хванат. Когато едно дълго стебло го улови за задния крак, той се извърна и го прегриза на две с едно щракване на силните си челюсти, пълни с остри като бръснач зъби. Колкото и да се опитваха, те не можеха да го пленят. За момент се зачудих накъде се е запътил, докато не го видях да се връща, носейки нещо в муцуната си.

Моята пръчка!

Той се втурна към мен, като ловко се шмугна между две пресягащи се зелени пипала. Ръцете ми бяха безнадеждно приковани, но пръстите ми още можеха да се движат. Хари Две достигна протегнатата ми дясна ръка и ето че аз се вкопчих в заветния предмет.

Но устата ми си оставаше все така запушена, а растенията стискаха и гърлото ми, буквално изцеждайки живота от мен.

Пред очите ми се спусна тъмна пелена, а гърдите ми неистово се напрягаха да поемат глътка въздух.

Не можех да направя магия, без да я произнеса. От безизходица и отчаяние затворих очи и усетих как пръчката започва да се изплъзва от хватката ми.

Тогава чух гласа на Делф и погледнах отново. Целият почервенял, той се бореше с едно дебело стебло, увило като змия тялото му.

— Мълнията! — извика прегракнало. — Използвай копието!

Мълнията.

Уголемих я до пълния й размер и макар че нямаше как да я хвърля с вързани ръце, това нямаше значение. Отдавна знаех, че тя се подчинява не на физическата ми сила, а на тази на съзнанието.

Направи го, спаси ни.

Тя послушно излетя и се устреми по коридора, порейки като с нож жилавата зелена маса. Едри късове от растенията летяха като снаряди под напора на ударната й вълна и мачкаха събратята си там, където попаднеха.

Освободени от плена на разкъсаните лиани, Делф и аз се строполихме на земята. Мълнията зави и се понесе обратно към мен. Съмнявах се, че ще имам втори шанс, затова я улових още във въздуха и я смалих до размера на магическа пръчка. Направих разсичащо движение по посока на безбройните виещи се стебла и изкрещях:

— Уитеро!

Те моментално станаха кафяви, изсъхнаха и изпопадаха от стените.

Но аз още не бях привършила.

— Конфузо, рекузо.

Лабиринтът се изправи.

— Тичай, Делф! Давай, Хари Две!

Понесохме се презглава покрай мъртвите лиани, защото нямахме представа дали скоро нови няма да заемат местата им. Накрая все пак трябваше да спрем, защото останахме без сили.

Докато дишах запъхтяна, опряла длани върху коленете си, повдигнах глава и замръзнах на място.

На по-малко от десет метра пред нас, мантикорът стоеше, преграждайки пътя.

Образът върху черната дъска на Астрея даваше твърде бледа представа за страховитостта му.

Този тук бе два пъти по-висок от Делф и три пъти по-широк. Навярно тежеше цял тон. Лъвската му глава бе увенчана с величествена жълто-кафява грива, а масивната опашка на влечуго разсичаше със свистене въздуха. Козето тяло по средата изглеждаше недостатъчно масивно, за да съединява тези две свирепи създания.

Хипнотизирана от гледката, не сторих нищо, за да се предпазя.

— Внимавай, Вега Джейн!

Нещо ме блъсна и аз паднах по гръб.

Миг по-късно над нас премина нажежена, пърлеща вълна.

Бях забравила, че проклетият звяр е огнедишащ.

Обърнах се с благодарност към Делф, който ме бе съборил на земята. И ми бе спасил живота.

Приседнах, насочих пръчката и се приготвих да изпратя чудовището в преизподнята, където му беше мястото.

Но то вече не беше там.

По дяволите! Нали беше способно да чете мисли!

Хари Две излая. Извърнах се рязко. Мантикорът се намираше зад нас, на три крачки разстояние. От пастта му се изтръгна рев и нова струя пламъци, но аз действах инстинктивно, без да му дам време да предугади действието ми.

— Ембатлементо.

Огънят се блъсна в щита, създаден от заклинанието, и рикошира в стената на лабиринта.

Един череп ме удари по главата и аз си дадох сметка, че цитаделата е възвърнала първоначалния си вид. Още кости се посипаха около нас.

Те за миг отвлякоха вниманието ми и отново изгубих мантикора от поглед. Къде беше той? Да, ето го там, вляво от Делф.

Вдигнах пръчката, за да го унищожа, но той за сетен път изчезна и се появи на ново място. Така никога нямаше да се справя. Реакциите му бяха далеч по-бързи от моите.

— Хей! — извика в този момент Делф, размахвайки ръце към чудовището. После взе един черен и го запрати по него. Изригна кълбо от пламъци и черепът стана на пепел.

— Импакто! — извиках, насочила пръчката право към гърдите на мантикора.

Ударът го отлепи от земята и го запрати в отсрещната стена от кости. Той се свлече по нея и замръзна в подножието й неподвижен. И мъртъв.

— Ти успя, Вега Джейп — изпъшка Делф. Беше коленичил на земята и държеше болезнено едната си ръка.

Стените от двете ни страни се разтресоха и започнаха да се сгромолясват.

— Хари Две! — изпищях. Кучето скочи на гърдите ми и аз бързо го пристегнах с ремъците. След това сграбчих Делф и се издигнах във въздуха.

Понесохме се стремглаво, лавирайки сред порой от кости, черепи и други отломки. Някои от тях ме улучваха, но аз държах погледа си неотклонно прикован в края на лабиринта.

И тогава цяла грамада от кости се срина пред нас, закривайки малкия черен правоъгълник, където знаех, че се намира изходът.

Насочих пръчката си и извиках:

— Енгълфиадо.

По коридора се надигна талаз от вода и помете преградата, така че все пак успяхме да преминем. Кацнах твърде рязко и всички се натъркаляхме по земята. Освободих Хари Две от сбруята и се изправих на крака.

— Делф, добре ли си? — попитах тревожно.

Никакъв отговор.

— Делф, какво има?

Той се обърна към мен с разкривено от страдание лице и вдигна ръка. Тя бе обгорена почти до черно, с напукана и покрита от мехури кожа.

— Онази гад… май ме уцели.

Моментално извадих Целебния камък от джоба си и го прекарах над ръката му, мислейки за хубави неща.

— Благодаря ти, Вега Джейн — раздвижи пръсти той. — Болката вече изчезна.

Болката може и да беше изчезнала, но по кожата му все още нямаше промяна — почерняла и напукана, като месо, държано твърде дълго над огъня. Усетил, че нещо не е наред, той проследи погледа ми и щом видя състоянието на ръката си, пребледня.

— Делф, съжалявам — казах. — Явно Камъкът не е способен напълно да… — нямах сили да довърша.

— Всичко е наред — успокои ме той. — Поне не боли, нали? Както и при татко. Ето, той е по-зле от мен, а не се оплаква. Нищо, че не изглежда… чак толкова добре.

Виждайки, че въпреки думите му очите ми се наливат със сълзи, той ме улови за ръката.

— Нали сме живи, Вега Джейн. Това е важното. Живи сме!

После отвори торбата си и се зае да навлича чиста риза.

Аз хвърлих поглед наоколо. От двете ни страни бяха започнали да изникват нови дървета, издигайки се толкова високо, че върховете им сякаш докосваха небето.

След броени секунди се оказахме напълно погълнати от нов лабиринт.

— О, не! — простенах отчаяно. Извадих пръчката и тъкмо се приготвях да произнеса заклинанието, което щеше да го изправи, когато започнах да се чувствам странно. Не, „странно“ не бе точната дума. Чувствах се ужасена. Но същевременно знаех, че нещата, които ме ужасяват, никога не са се случвали на мен. В един момент бях животно, разкъсвано от хищник. В следващия — птица, поглъщана жива. Преобразих се в гнусен върколак, а после бях разпрана и изкормена.

Тръснах глава, за да проясня мислите си.

Уиндиго!

Озърнах се и го видях, реещо се ниско над главите ни.

Делф вече беше сграбчил Хари Две и ме теглеше за ръката.

— Давай, Вега Джейн. Бързо!

Излетях вертикално нагоре и продължих да набирам височина, докато дърветата не се оказаха под нас. Уиндигото ни следваше неотстъпно. Засега успявах да запазя преднината, но възникна друг проблем. Небето се разцепи от мълния, а гръмотевицата изтрещя толкова близо, че едва не ни зашемети. И аз знаех причината. Мочурището, както ме бе предупредила Астрея, не искаше да летя над него.

— Делф! — извиках. — Ще трябва да се приземим, иначе бурята ще ни погуби.

— Добре, но преди това поне опитай да осветиш лабиринта — отвърна той през оглушителния рев на вятъра.

Разбрах, че иска да запамети очертанията му, и побързах да хвърля заклинанието:

— Илюмина.

Под ярката светлина плетеницата под нас стана видима като на длан и взорът му бързо се плъзна по нея. Нова мълния удари едно високо дърво точно под нас и въздухът се разтресе от силата на експлозията.

Изпуснах ръката на Делф и той, заедно с Хари Две, полетя към земята.

В същия момент съзнанието ми отново се изпълни с чужди кошмари. Погледнах през рамо и видях, че уиндигото е на пет-шест метра зад мен. Бурята, изглежда, нямаше никакво въздействие върху него.

С усилие прочистих ума си и се стрелнах надолу в мрака да търся падащите си спътници.

— Илюмина!

Съзрях ги в бликналата светлина и се понесох почти вертикално към тях. Никога досега не бях летяла толкова бързо, но все пак изглеждаше, че няма да ги стигна навреме. Не исках да повярвам, че ни е писано да умрем тук и да станем храна на противното чудовище.

Мисълта ме накара да изцедя от Дестин и последната капка скорост. Накрая успях да докопам Делф и да го сграбча за яката. Хари Две все още се намираше в прегръдките му. Започнах да се насочвам отново нагоре, но той ме спря:

— Към лабиринта, Вега Джейн. Към лабиринта!

Трябва да съм забавила ход, защото образите, изпращани от уиндигото, се умножиха. Това, че бяха чужди, не ги правеше по-малко ужасяващи. Хари Две нададе гърлено ръмжене и изскочи от ръцете на Делф.

— Не! — изпищях, но той вече се бе хвърлил върху чудовището, което бе толкова близо, че почти ме докосваше с прозрачните си, фантомни очертания.

Със сетни сили успях да уловя кучето и да го откъсна от неравната схватка. Когато го погледнах обаче, сърцето ми се сви. Част от лявото му ухо липсваше. Докато Делф се държеше за крака ми, пристегнах Хари Две с ремъците за гърдите си, извадих Целебния камък и го доближих над отхапаното място. Знаех, че той не може да възстановява части от тялото, но поне щеше да спре кървенето.

Вече се бяхме снижили дотолкова, че дърветата ни обграждаха от двете страни.

— Наляво! Наляво! — изкрещя Делф.

Направих рязък завой, почти закачайки клоните.

— А сега надясно и после пак надясно — продължи да ме напътства той.

Подчиних се, удивена колко добре е запаметил лабиринта в рамките само на няколко секунди. Уиндигото обаче все още беше по петите ни и аз възнамерявах да сторя нещо по въпроса.

— Хвани се здраво, Делф — изтеглих го нагоре, докато успя да се улови за ремъците, придържащи Хари Две. После насочих пръчката назад и извиках: — Ембатлементо!

Уиндигото успя да избегне преградата, като свърна рязко встрани, но това ми позволи да спечеля време и разстояние.

Обърнах се и разсякох въздуха с пръчката под формата на знака Х.

— Омниол!

Заклинанието улучи чудовището право в полупрозрачната гръд и то сякаш буквално пощуря. Изгуби контрол и взе да се блъска в стените на лабиринта. Наблюдавах го как пада все по-ниско, помитайки клоните на дърветата. Съзнанието му си беше отишло, а заедно с него и чувството за посока. Накрая се стовари на земята и остана да лежи там в неподвижна, мъртва купчина.

Издигнах се отново и полетях, следвайки указанията на Делф. Двайсет минути по-късно лабиринтът свърши и ние се озовахме над открито пространство. Бързо кацнах, освободих Хари Две от ремъците и го прегърнах, докосвайки плахо откъснатото му наполовина ухо. От вида му ме болеше толкова, колкото и от обгорената ръка на Делф.

Но техните чувства явно бяха по-ведри от моите.

— Направихме го, Вега Джейн! — възкликна ликуващо Делф и аз видях възторга му, отразен и в различните по цвят очи на моето куче. — Преминахме Първия кръг.

— Но това ще бъде последното ви дело — произнесе внезапно дълбок глас и някой изтръгна пръчката от ръката ми. — Или да не ме наричат Лакланд Сайфърс.

TRIGINTA TRES

СРЕЩА С ФУРИНИТЕ

Едрият Мъжки, който ми бе отнел пръчката, държеше стар и ръждив, но доста смъртоносен на вид меч. Зад него стоеше Женска с арбалет, насочен към нас.

Лакланд Сайфърс имаше къса черна брада и дълга коса в същия цвят, но очите му бяха с изумруденозелен оттенък. Носеше вехти дрехи и чифт кожени ботуши до под коленете. Чертите му бяха красиви, но някак посърнали. Не изглеждаше по-стар от двайсет сесии.

Женската бе около възрастта на Делф. Слаба и висока като мен, с тънки, жилести ръце, подаващи се от изпокъсаните ръкави на ризата й. Инак хубавото й лице бе покрито с мръсотия, а торбестите й панталони и безформените ботуши имаха вид, сякаш всеки миг ще се разпаднат. Сламенорусата й коса бе разчорлена от вятъра, а позата, с която държеше арбалета, издаваше дълга практика.

— Кои сте вие? — попитах, без да откъсвам очи от пръчката си в ръката на Лакланд.

— По-скоро ние трябва да ви попитаме същото — изръмжа той.

— Аз съм Вега Джейн. А това са моят приятел Делф и кучето ми Хари Две.

Лакланд кимна мълчаливо, оглеждайки ги подред.

— Е, няма ли да се представите? — подканих го.

— Вече ви казах името си. Лакланд Сайфърс. Фурината, която ме придружава, е Петра Сонет.

— Какво е Фурина? — обади се Делф.

— Не е ли ясно? Ние сме Фурини. А сега ни кажете откъде идвате. От някоя друга част на това проклето място, без съмнение.

— Имаш предвид, на Мочурището? — попитах, най-вече за да проверя как ще реагира на наименованието.

— Естествено, на кое друго. — Той вдигна магическата пръчка пред очите ми. — А това тук какво е?

— На какво ти прилича? Обикновена пръчка.

— Лъжкиня — просъска Петра.

Изгледах я с любопитство. Изглеждаше доста уверена в себе си и вероятно щеше да е симпатична, ако не бе толкова настръхнала.

— И тя ти позволява да летиш, така ли? — настоя троснато Лакланд. — Защото и двамата се видяхме там горе.

— Не, не е заради нея.

— А заради какво?

— Просто мога да летя и толкова. Ти не можеш ли?

— Лак, не бива да оставаме толкова дълго на открито — подкани го Петра. — Хайде да им вземаме нещата и да се махаме.

— Впрочем видяхте ли уиндигото? — подметнах.

И двамата се вцепениха.

— Какво уиндиго? — попита предпазливо Лакланд.

— Онова, което ни гонеше. Наложи се да го убия.

— Ти… си убила уиндиго? — изгледа ме Петра. Устните й трепереха.

— Нямаше друг начин, ако искахме да запазим живота си — отвърнах небрежно и се озърнах наоколо. — Това, предполагам, е Посърналата пустош. Вторият кръг.

— Няма никакви кръгове. Това са пълни глупости.

— За теб може би, но не и за нас! — сопна се Делф.

— И накъде сте се запътили, ако не е тайна?

— Към другия край на Мочурището.

Лакланд почука челото си с показалец.

— Ти да не си малоумен? То не може да се прекоси.

— Може и ние имаме пълното намерение да го сторим — намесих се. В следващия момент се обърнах към Делф и усетих как по лицето ми избива червенина. Той се бе вторачил в хубавата Петра.

Тя от своя страна проявяваше повече интерес към захвърлените ни на земята торби.

— Какво носите там вътре? Храна? — И направи крачка към тях.

В следващия миг Хари Две препречи пътя й и започна да ръмжи, оголил дългите си зъби.

— Кажи на псето да мирува — нареди ми Лакланд.

— Та да можете по-лесно да задигнете запасите ни ли?

— Ние сме Фурини и това ни е работата — да крадем.

— Защо? — попита Делф.

Лакланд го огледа от глава до пети.

— Защо крадем ли? Ами защото инак не е много лесно да се оцелее по тези места, приятелю. В случай че не си забелязал.

— Но откъде сте дошли? — поинтересувах се аз.

— Родени сме тук — рече Петра.

— Не им казвай нищо — смъмри я Лакланд.

— Защо, Лак, да не би да се срамуваш от произхода си? — не му остана длъжна тя.

Преди спорът им да се разгори, Делф се намеси със спокоен тон:

— Ние сме родени в Горчилище. То е самотно село, заобиколено от Мочурището. Живеехме в бедност. Аз работех на Мелницата, носех товари. Вега Джейн пък майстореше разни неща във фабриката, наречена Комините.

— Бедни, а? — изсумтя подигравателно Петра, но не гледаше към Делф, а право в моето лице. — На мен пък ми изглеждате чистички и добре охранени.

Издържах на погледа й и отвърнах хладно:

— Ако е така, то е, защото живяхме известно време в къщата на Астрея Прайн. Познавате ли я?

И двамата поклатиха отрицателно глави и аз им повярвах.

— Има ли тук и други като вас? — попита Делф.

Лакланд сведе очи, но Петра отговори твърдо:

— Имаше някога. Сега сме останали само двамата.

— Вие не сте толкова стари отбелязах. — Къде са родителите, семействата ви?

— Мъртви — отсече Лакланд. — До крак.

— Заради зверовете — поясни Петра. — Преди много време и ние живеехме в истинско село, недалеч оттук. Фурините са го обитавали… откакто се помнят, предполагам. И тогава бяхме многобройни. Но малко по малко зверовете… те просто…

— Съжалявам, Петра! — възкликна искрено Делф и това изтръгна удивен поглед от страна на девойката. Стори ми се, че по страните й дори изби руменина.

По някаква причина пръстите ми сами се свиха в юмрук.

— Последния път, когато ни нападнаха — продължи тя, — избиха всички. Освен нас. И оттогава сме все сами.

— Няма ли да млъкнеш? — скръцна със зъби Лакланд. — Казах ти да не им разправяш за нас.

— Те не са зверове, Лак. Отвори си очите. Случайно да ти приличат на върколаци? Тя ме измери с изпепеляващ взор. — Поне на външен вид го докарват, за другото не знам.

Наложих си да не й отвръщам и зареях поглед встрани. Недалеч започваше тъмен, непроходим лес от високи дървета. Посърналата пустош, както го бе нарекла Астрея. Най-потискащото и безрадостно място. Ние едва бяхме преминали Първия кръг, а Делф и Хари Две вече бяха пострадали. Трябваше ни безопасно място, където да отпочинем, но имаше ли такова място тук?

— Нужен ни е подслон — обърнах се към Лакланд.

— Това си е ваша грижа! — тросна се той. — Някой да е споменавал, че искаме да се влачите с нас? Как ти се струва просто да вземем каквото носите в онези торби и да ви пуснем да си вървите по живо, по здраво, а?

Точно в този момент земята под краката ни се разтресе.

— По дяволите! — извикаха Петра и Делф едновременно.

Видяхме как дърветата се разклащат като стръкове трева, а после най-предните се разделиха и съществото се показа пред нас.

Извърнах се рязко към Лакланд.

— Нима имате колоси тук?

— Имаме много неща. — Лицето му бе пребледняло, но в зелените му очи се четеше решителност. — Тези специално не са от най-бързите. Можем да му се измъкнем, трябва само да…

— Лак! — изпищя Петра. — Зад нас!

Всички погледнахме натам и видяхме втори колос, на не повече от двайсет метра разстояние. Цяло чудо бе как бе успял да се промъкне толкова близо без да го усетим.

Бях срещала тези чудовища на бойното поле от далечното минало. Тогава те едва не ме смазаха и се надявах никога повече да не попадам на тях. Вярно, тези тук бяха два пъти по-дребни, около десет метра на височина и колкото малка къща околовръст, но за мен и това бе предостатъчно.

— Дай ми пръчката — викнах на Лакланд.

— Какво? — попита объркано той.

— Пръчката, бързо…

— Че какво ще направиш с нея?

— О, за бога! — Грабнах я от ръката му и се обърнах към Делф. — Изведи ги по-далеч оттук, поне до линията на дърветата.

Делф вдигна торбите ни и ги метна към Лакланд.

— Вие двамата, вземайте багажа и бягайте към дърветата. — После, преди Петра да успее да реагира, взе нейния арбалет и пълния със стрели колчан.

— Делф, какво правиш? — креснах му аз.

— Няма да те оставя, Вега Джейн — отвърна той с нетърпящ възражение тон.

— Но… — заекна Лакланд, преди Делф да го сграбчи за яката и почти да го захвърли в указаната от мен посока. Петра продължаваше да стои неподвижно на мястото си. — Хайде, върви — изгледа я настойчиво Делф. — Моля те.

Упоритото й изражение се стопи и тя положи длан върху лакътя му.

— Успех — промълви.

После се затича подир Лакланд.

Така побеснях от постъпката й, че за миг забравих за присъствието на колосите. Сепна ме лаят на Хари Две до коляното ми. Знаех, че каквото и да става, моето вярно куче ще остане до мен и ще се бие. Дори с цената на живота си.

Междувременно двете чудовища напредваха, без да се трогват от нашите емоции. Въпреки уверенията на Лакланд бяха достатъчно бързи дори просто заради дългите си крака.

— Ти излитай нагоре, Вега Джейн — викна Делф. — А аз ще остана на земята, заедно с Хари Две.

— И какъв ти е планът? — попитах тревожно.

— Същият както при Торн — вдигна арбалета той. — Да им отвлека вниманието.

Подскочих и се издигнах във въздуха. Под себе си видях, че Лакланд и Петра вече са достигнали укритието на дърветата, на стотина метра разстояние. Бяха приклекнали там и ме наблюдаваха как се нося над поляната — без особено удоволствие впрочем, тъй като имах насреща си не един, а цели два колоса. Върнах се мислено към онова бойно поле от далечното минало. Там бях станала свидетел как тези създания мачкат с ръцете си могъщи воини заедно с техните крилати жребци. Накрая обаче и самите те падаха в прахта. За целта бяха нужни само сила, ловкост, а както ми се струваше, и солидна доза късмет.

Издигнах се над върховете на дърветата, но не прекалено високо, защото вече знаех добре какво ме очаква. И бурята не закъсня. Небето се разцепи от мълнии, закънтяха гръмотевици. После започна дъждът. Всичко това не беше чак толкова зле, защото главите на колосите се намираха нависоко и стихията ги заслепяваше, също както и мен. Очилата ми бяха останали в торбата, но нямах и нужда от тях. Замахнах с пръчката пред лицето си и извиках: Пристино.

Зрителното ми поле веднага се проясни.

Погледнах надолу.

Колосите стояха на три метра един от друг, озъртайки се във всички посоки за своите жертви.

После единият от тях изрева от болка.

Делф го бе прострелял с арбалета в крака.

В следващия момент Хари Две се появи и започна да подскача с лай около тях. Те се въртяха, бутаха и опитваха да го сграбчат, но той бе твърде пъргав.

Тогава ми хрумна идея. Насочих глава и ръце надолу и се устремих към земята. Щом достигнах нужната височина, отново заех хоризонтално положение. Право пред мен се очертаваше масивният гръб на единия колос.

Хайде да те видим сега, Вега.

Приближих максимално и като насочих пръчката, направих заученото камшично движение:

— Импакто!

Кълбото от светлина улучи гиганта право между плешките. Той изрева от мощния удар и като залитна напред, се стовари право върху втория колос. Двамата паднаха и при сблъсъка на туловищата им в земята сякаш самите небеса потрепериха.

После онзи, който беше отгоре, започна бавно да се надига. Другият лежеше под него мъртъв, смазан от чудовищното тегло на другаря си.

И тогава нещо профуча край мен, като ме блъсна в рамото и едва не ме прекатури във въздуха. Призля ми, когато видях какво е то.

Беше главата на мъртвия колос, откъсната и запокитена по мен от неговия събрат. Изпоцапана в кръвта на съществото, се издигнах нагоре, за да избегна гигантската ръка, вече замахваща да ме улови. Тя все пак закачи края на наметката ми и отпра къс от нея.

Разнесе се нов болезнен рев. Делф бе успял да улучи оцелялото чудовище в окото — доста голям подвиг, като се има предвид ръстът му. Уловило раненото си лице, то погна Делф и Хари Две, които се впуснаха да спасяват кожите си.

Колосът посегна към колана, препасан на кръста му, и откачи оттам най-голямата секира, която бях виждала в живота си. После я метна и зловещото оръжие със свистене полетя към Делф. Не можех да повярвам, че нещо толкова масивно се движи с такава скорост. Стъписах се за миг, преди да се окопитя, да вдигна пръчката и да извикам:

— Ембатлементо.

Секирата се стовари върху щита, издигнат от заклинанието. Отекна мощна експлозия и ти падна на земята, раздробена на парчета.

Колосът изглеждаше поразен от резултата и аз се възползвах от краткотрайното му объркване.

— Джагада! — изрекох и направих съответното движение с пръчката.

Лъчът улучи грамадното създание в гърдите и те целите се покриха с малки порезни рани, които обаче не го спряха, а само го раздразниха още повече. Прехапах устни. Каква ли магия щеше да подейства срещу него? Досега бях сполучила единствено да го съборя и одраскам. Не ми се щеше да използвам заклинанието Ригаморте. Ако и то не успееше, с мен бе свършено.

— Пази се, Вега Джейн! — изкрещя Делф.

Погледнах към него, а после към колоса, който тъкмо вдигаше една скала, сякаш бе малко камъче. Той я запрати по мен с изумителна точност и аз едва успях да се сниша навреме. Усетих я да прелита с бучене над главата ми, при което косите ми се развяха.

Тогава чудовището загреба цяла шепа камъни и взе да ме замеря с тях. За да оцелея от този порой, на няколко пъти трябваше да се извъртам, лавирам и хвърлям магии. Една от тях разби близко прелитащ камък и остър къс от него се заби в бедрото ми, причинявайки дълбока рана.

Кървяща и изтощена от това непрестанно убягване на смъртта, си дадох сметка, че трябва час по-скоро да приключа двубоя. Докато колосът се озърташе за други предмети, които да хвърли по мен, аз си набелязах едно високо към трийсетина метра дърво, растящо недалеч. След като изчислих необходимия ъгъл, насочих пръчката към дебелия му дънер и извиках през бурята: Уитеро!

Улучих го точно там, където корените се впиваха в земята. Те изсъхнаха и поддадоха под тежестта. Дървото се заклати за няколко секунди и после започна да пада, кършейки с трясък клоните около себе си. Докато колосът осъзнае какво се случва, вече бе твърде късно.

Масивният ствол го удари право в темето и с такава сила, че го заби до колене в земята, преди да го смаже. Погледнах ужасната картина само колкото да се уверя, че съществото е мъртво, преди да полетя обратно към Делф и Хари Две.

Щом се приземих, извадих Целебния камък и го прокарах над окървавеното си бедро. С облекчение усетих как раната се затваря, а болката изчезва.

— Добре ли си, Делф? — попитах.

— О, да — ухили се той. — Страхотно летене впрочем.

— И твоята стрелба си я биваше. — Потупах Хари Две между ушите. — Ти също се справи чудесно.

Докато бързахме към Лакланд и Петра, се мъчех да избърша с наметката лицето и рамото си, оплискани с кръв от откъсната глава на първия колос.

И изведнъж спрях в почуда.

Лакланд бе паднал на колене и… ми се кланяше. После вдигна очи с благоговейно изражение и произнесе:

— Ще ни вземеш ли със себе си, Вега Джейн? Моля те.

Петра от своя страна само стоеше отстрани и наблюдаваше свъсено тази демонстрация на преклонение.

Когато обаче Делф й подаде обратно арбалета и колчана, го дари с ослепителна усмивка и го докосна по рамото.

— Това беше невероятно изпълнение, Делф. Наистина.

После бавно отпусна ръка и ми хвърли предизвикателен поглед.

Стиснах зъби и се направих, че не съм забелязала. Струваше ми се, че дори десет колоса щяха да ми бъдат по-симпатични от нея.

TRIGINTA QUATTUOR

СЪЮЗЪТ

Последвахме ги до техния лагер, който се намираше на километър и половина разстояние. Пътят ни минаваше през гора, толкова гъста, че на моменти едва се провирахме между стволовете. Поне нямаше начин някой колос да ни атакува тук, без да се заклещи още на първата крачка.

За разлика от дърветата край Горчилище тези тук съвсем не бяха високи и прави. Много от тях се виеха, имаха чепати форми и мрачни цветове. Наоколо не се забелязваше нито едно яркозелено листо, а мирисът, излъчван от напуканите им кори, не беше свеж, нито приятен. Всъщност единственото усещане, което долавях, бе на смърт и страх. Всеки звук навяваше мисъл за дебнещи хищници, всяка стъпка можеше да е последната. Гибелта ни сякаш се спотайваше във всяка гротескна сянка на разкривените стебла, а всеки клон като че замахваше да ни удари.

Искаше ми се да затворя очи, за да не ги гледам, но знаех, че не бива. Трябваше да стоя нащрек. Забелязвах, че и спътниците ми се чувстват по същия начин, особено Петра и Лакланд, които имаха мрачен и потиснат вид. Предположих, че и аз щях да изглеждам така, ако цялото ми село бе затрито.

Лагерът не представляваше нищо особено — просто груба дървена барака с навес от къс зебло отпред и постели, състоящи се предимно от изсъхнала шума. В сравнение с него Общежитието в Горчилище изглеждаше направо луксозно.

Храната и другите по-ценни притежания се пазеха в конопен чувал, окачен на един клон. Съмнявах се, че това е безопасно място, но от друга страна, имаше ли изобщо такова място тук?

Лакланд накладе малък огън и всички насядахме около него да сгреем премръзналите си кости. Аз отворих торбата си и разделих с домакините част от нашите запаси. След охолния живот при Астрея направо ми дожаля като ги гледах как стръвно се нахвърлят на няколкото залъка, които им предложих. Знаех, че до не толкова отдавна и аз самата бих сторила същото.

— Кажи ми — рече Лакланд, след като погълна и последната троха от хляба и твърдото сирене, — как по дяволите направи онези… трикове на ливадата?

— С ето това — извадих пръчката от джоба си. — Магия. Обучена съм на нея.

С крайчеца на окото си долових как Петра трепна при жеста ми и изгледа напрегнато вълшебния предмет.

— Не се притеснявай — усмихнах се обезоръжаващо. — Няма да я използвам срещу теб.

Очаквах да покаже известен страх или поне уважение, но изразът й си остана намусен и презрителен.

Делф забеляза раздразнението ми и побърза да се притече на помощ:

— Но Вега Джейн поначало има магически заложби. Не всеки може просто да размахва пръчка и да побеждава разни чудовища като онези на ливадата.

— А ти имаш ли такива заложби, Делф? — Петра отметна коси и сложи дланта си на коляното му — за твърде дълго, както ми се стори. Трябваше да положа усилие, за да не я цапна през ръката.

— Никакви — отвърна той с поклащане на глава. — Аз съм само едър.

— И умен — добавих припряно, преди Петра да е успяла да каже някоя лигава реплика. — Ако не беше той, никога нямаше да се измъкнем от лабиринта. Показваше ми всеки завой, докато уиндигото ни гонеше по петите. А също отвлече вниманието на колосите, за да мога аз да ги довърша.

— Виж ти — погледна го с възхита тя. — Едър и умен, че и симпатичен отгоре. — В този момент забеляза почернялата кожа под ръкава на ризата му и възкликна: — Какво ти се е случило?

— Един мантикор ме изгори — сви рамене Делф. — Вега Джейн му видя сметката, но си останах белязан.

— Бил си се с мантикор? — запърха с ресници тя.

Лакланд я прекъсна със звучно оригване:

— Е, а ние пък разполагаме само с този ръждив меч и арбалета. Предполагам, че доста по-лесно щяхме да изтребваме разни гадове, ако умеехме да хвърляме магии.

Петра, без да му обръща внимание, потъркваше китката на изчервилия се Делф. Станах да сложа още съчки в огъня и сядайки обратно, нарочно се озовах между двама им, така че тя трябваше бързо да си отдръпне ръката.

— Е, и от кого крадете в този пущинак? — попитах. — От други Фурини като вас?

— Вече ви казахме, че сме последните от своя вид — отвърна Лакланд. — Няма други, поне доколкото ни е известно.

— От кого тогава, от зверовете ли?

— Не, не от зверовете.

— Че то кой остана? — учуди се Делф.

— Хиперборите, кой друг — рече Петра, хвърляйки за кой ли път поглед към пръчката ми. Реших, че ще е най-добре да я прибера. — Предполагам, че могат да минат и за зверове, макар че приличат повече на нас от всички проклети създания тук.

Кимнах замислено. Хиперборите. Астрея ни бе споменала за тях. Че са със синя кожа и умеят да летят. А също че могат да бъдат както врагове, така и съюзници.

— Как се държат те? — попитах. — Мразят ли ви, задето крадете от тях?

— По-скоро не — отвърна Петра. — Струва ми се даже, че нарочно ни позволяват, защото знаят, че нямаме нищо.

— Глупости! — озъби й се Лакланд. — Кой ще ти позволи току-така да му вземаш нещата? Крадем си ги честно и почтено.

Според мен краденето трудно може да бъде „честно и почтено“, но реших да си премълча.

— Поне никога не са ни хващали, нито наранявали — изтъкна Петра.

— Защото сме добри, затова — изпъчи гърди Лакланд.

— А къде живеят хиперборите? — попитах.

— О, гнездят където им попадне.

— Гнездят? — възкликна Делф. — Искаш да кажеш, подобно на птиците?

— Аха, по дърветата. И гнездата им са възголемички. Гушат се в тях по няколко наведнъж. За безопасност навярно.

— А как тогава успявате да откраднете от тях?

— Петра умее да се катери като котка — рече гордо Лакланд. — А после пуска плячката на земята, където аз я събирам.

— Каква плячка?

— Месо, зеленчуци, парчета плат, от които си правим ризи и панталони. А също и вода. Държат си продуктите в съдове, изработени от дървесна кора. Улавянето им е малко трудно. Досега съм си чупил веднъж носа и два пъти пръстите.

— Не е чак толкова висока цена, за да се спасиш от гладна смърт — подхвърли Петра.

— Значи казваш, че можеш да ни измъкнеш оттук, така ли? — обърна се Лакланд към мен.

— Не съм споменавала такова нещо. Казах само, че Делф, Хари Две и аз ще прекосим Мочурището.

— А какво има отвъд него?

— Не знам — отговорих чистосърдечно.

— Тогава защо ви е да ходите там? — намеси се Петра.

— Защото каквото и да е, все ще бъде по-добре от тук — каза мрачно Лакланд.

— Е, тепърва предстои да разберем — промълвих тихо, а после добавих на по-висок глас: — Вие какво знаете за произхода си? Ето, ние например се наричаме Уъгморти, или накратко Уъгове. Виждам, че доста приличате на нас. Дали е възможно предците ви също да са от Горчилище?

Делф ме изгледа въпросително и аз свих рамене. Струваше ми се малко вероятно жители на нашето село да са стигнали толкова далеч, но в същото време не виждах друго обяснение.

— Доколкото ми е известно, винаги сме си били тук — рече Лакланд. — Винаги сме били Фурини.

— И никога не сме имали какво да ядем — вметна жлъчно Петра. — Затова пък все някой се е опитвал да ни убие!

— Така е — кимна Лакланд. — Татко ми е разправял как последните Фурини се събрали, за да се бранят от зверовете. Селото ни беше на десетина километра западно оттук. Докато една нощ те дойдоха и ни изтребиха до крак. — Той сведе очи и хвърли едно дърво в огъня. — Проклети гадини.

— Значи вашите родители не са имали никаква представа откъде сте дошли?

— Е, в пергамента може и да пише, разбира се — каза Лакланд.

— Какъв пергамент? — оживих се начаса.

— Кой сега издава тайни? — изгледа го навъсено Петра.

— Виж, ти сама каза, че приличат на нас. А на всичкото отгоре ни спасиха и кожите. Затова не ставай глупава, а им го покажи. Скрит е в една торба, ей на онова дърво.

— Много добре знам къде е! — Петра стана и се изкатери по стъблото с впечатляваща ловкост. Забелязах, че Делф също я гледа, възхитен от уменията й. И може би не само от тях. В следващия миг той долови, че го наблюдавам, и побърза да сведе лице.

Тя скоро се завърна с малка кожена торба, седна със скръстени крака на земята — до Делф, разбира се — и се зае да я отвързва. Извади отвътре овехтял свитък и ми го подаде.

Разгънах го и плъзнах очи през редовете. Почеркът беше прекрасен, но думите бяха на език, напълно непознат за мен.

— За какво става дума в него? — попитах.

— Никога не сме знаели — поклати глава Лакланд. — Нито пък нашите родители.

— Тогава защо ви е да го пазите?

— Защото, когато не притежаваш почти нищо, трудно се разделяш с вещите си. — Той замлъкна, преди да продължи: — Вижте, ние умеем неща, които ще ви бъдат от полза. Жилави сме като камшици и сме отраснали по тези места. Вземете ни с вас, няма да съжалявате.

Двамата с Делф се спогледахме и той кимна.

Обърнах се отново към Лакланд и Петра и казах:

— Значи, решено.

Всички се ръкувахме и аз добавих:

— Но ви предупреждавам, че ще бъде опасно.

— Голяма промяна, няма що — измърмори Лакланд.

Засмяхме се на шегата и атмосферата отведнъж се разведри.

Тогава не осъзнавахме, че това ще е последният ни смях за дълго време напред.

TRIGINTA QUINQUE

ПЕРГАМЕНТЪТ

Беше среднощ и аз бях поела първия пост. Седях с магическата пръчка до себе си, насочила всичките си сетива към смълчаната гора. Измина доста време, преди да видя, че един от спящите се размърдва. Беше Делф. Той стана от постелята си от изсъхнала шума и се доближи до мен с арбалета в ръка — оръжието на Петра, което бе използвал така удачно в битката срещу колосите. Откачих Дестин изпод наметката си и го изчаках да я пристегне на кръста си. Подадох му също и Целебния камък. Пръчката, естествено, оставих при себе си.

— Нещо обезпокоително? — попита той, застъпвайки на моето място.

— Не — поклатих глава.

— Е, тогава иди да поспиш, Вега Джейн.

— Кой ще поеме третата смяна?

— Петра. С нея вече се разбрахме.

— Не се и съмнявам. — Острият ми тон го сепна и изненада дори мен самата.

— Какво има? Добре ли си?

— Нищо ми няма.

— Струва ми се, че премълчаваш нещо. — Продължих да се муся, но той настоя: — Хайде, Вега Джейн, седни тук и ми кажи.

— Добре тогава — рекох троснато. — Просто двамата с Петра някак много бързо се сприятелихте.

— Жал ми е за нея и Лак. Представи си какво е да изгубиш всичко.

— Но тя постоянно… те зяпа, докосва те. — Знаех, че думите му звучат глупаво, но никакви други не ми идваха наум.

За негова чест Делф не се изсмя, нито се опита да омаловажи казаното.

— Да, видях, че не ти стана приятно, като видя, че я гледам. Но трябва да знаеш, че за това си има причина.

— Каква причина?

— Помниш ли, когато още в началото Лак попита накъде сме се запътили?

— Да, и ти му каза, че прекосяваме Мочурището, а той те нарече малоумен.

— Именно. Още тогава забелязах, че Петра се държи така, сякаш изобщо не смята идеята за чак толкова малоумна.

— Тоест?

— Тоест стори ми се, че и тя също иска да се махне оттук.

— Че кой не би искал? — изсумтях.

— Не, не, тя сякаш знаеше, че това е възможно. Че има друго място, където може да се отиде, разбираш ли?

Идеята ме порази.

— Искаш да кажеш, че си успял да прочетеш всичко това по лицето й?

— То си беше очевидно, Вега Джейн. Аз може рядко да говоря, но също така и рядко пропускам нещо.

Сконфузих се. Явно бях твърде свикнала с Делф и понякога дори не си давах сметка каква късметлийка съм да го имам до себе си.

— Значи у Петра може да се крие повече, отколкото сме предполагали — казах.

— И все пак ми е жал за нея.

Въздъхнах. Ах, тези Мъжки с техните меки сърца!

— Е, благодаря ти, Делф. Радвам се, че го обсъдихме.

— Моля, пак заповядай.

Отидох под навеса и легнах при другите двама, като положих торбата под главата си вместо възглавница. Хари Две се сви на кравай до мен. Затворих очи, но сънят не идваше.

Откъде Петра можеше да знае за място отвъд Мочурището?

Бръкнах в джоба на наметката си и извадих оттам измачкания пергамент. Насочих пръчката към него и прошепнах:

— Илюмина.

Той се освети, но това не ми помогна да разчета странните криволици на непознатите писмена. След като известно време ги съзерцавах безпомощно, цапнах по свитъка с пръчката.

— Добий някакъв смисъл!

И в следващия миг челюстта ми увисна. Думите започнаха да се сливат и да се въртят като вода, стичаща се в канал. Но не изчезнаха, нито се преобразуваха в други, по-понятни за мен. Вместо това постепенно се подредиха и оформиха изображение на лице. Старо и набръчкано, е гъста, бяла брада. Взиращо се директно в мен.

— Кой държи пергамента? — помръднаха устните му.

Ама че дяволия, помислих си и отговорих с разтреперан глас:

— Аз.

— Името ти?

— Вега Джейн.

Старецът сякаш обмисли отговора за секунда. Аз се възползвах от възможността да огледам наоколо. Лакланд и Петра спяха дълбоко. Делф седеше твърде далеч, за да ме чуе, при това е гръб към мен. Единствено Хари Две сумтеше тихо е наклонена настрани глава, следейки случващото се.

— Не те познавам — каза лицето.

— Е, аз също не те познавам.

— Откъде се сдоби с пергамента?

— От Лакланд Сайфърс и Петра Сонет. Те са Фурини и го пазят.

Старецът кимна, но не каза нищо.

— Никой не знае какво пише вътре — добавих. — За тях това са само драскулки.

— Значи ти сигурно притежаваш вълшебна пръчка.

— Да.

— Магьосница… Или вещица, ако предпочиташ. Откъде си?

— От Горчилище. Но ме обучиха в магия, след като го напуснах.

— И с каква цел са го сторили?

Това старче започваше да става твърде любопитно.

— Нужни ли са толкова много въпроси?

— Заключен съм в ръкописа от много дълго време без никой, с когото да разговарям. Ти също щеше си приказлива на мое място.

В това поне имаше логика.

— Е, кой си тогава? И как изобщо си се озовал вътре?

— Името ми няма да ти говори нищо. Както и твоето на мен.

— Ако си толкова стар, може и да познавам някой от потомците ти.

— Имам предвид, че не съм истинско, живо същество.

Очите ми се разшириха.

— А какво си тогава?

— Завет.

— Завет? Какво е това?

— Събрание от спомените на онези, които са живели. Един вид запис, ако щеш, на тяхната памет.

— Значи в теб се съхраняват познанията на Фурините?

— Не техните, не. Дори не знам как съм попаднал в ръцете на тези Фурини.

— А чии тогава?

— Аз датирам много по-отдавна. От времето на онези, които са създали това място.

Затаих дъх. Този приятел можеше да се окаже полезен. В много отношения.

— Добре, но защо са всичките объркващи надписи върху пергамента?

— За защита. В случай че се озове не у когото трябва.

— Разбирам. Много умно, имайки предвид, че Маладоните също умеят да правят магии.

Той фиксира погледа си върху мен и бях сигурна, че ме вижда също толкова добре, колкото и аз него.

— А откъде си научила за тях?

— От Астрея Прайн. Познаваш ли Астрея?

— Няма как да познавам когото и да било. Аз съм просто завет. Но съм чувал името. Тя е могъща магьосница. Всъщност тя е Пазителката на Мочурището.

Озърнах се предпазливо, но както и преди, всичко тънеше в покой.

— Казваш, че можеш да бъдеш извикан с помощта на магическа пръчка. Ами ако нейният собственик е Маладон?

— Щях да разбера.

— Как?

— За мен магическото присъствие на Маладоните излъчва само тъмнина. Твоето, от друга страна, е силна, ярка светлина.

— Тръгнали сме да прекосяваме Мочурището — казах. — Ще ни помогнеш ли?

Той поклати глава.

— Това е невъзможно.

— Но ние стигнахме до къщата на Астрея — рекох предизвикателно. — Преодоляхме перфектния лабиринт в Първия кръг и се справихме с мантикора и уиндигото. И ето че сега сме във Втория кръг, където аз вече убих два колоса.

Тирадата ми сякаш го накара да се замисли.

— Впечатляващо — произнесе накрая.

— Значи ще ни помогнеш?

— Не знам как.

— Спомена, че носиш спомените на онези, които са изградили Мочурището.

— Вярно е.

— Кажи ми тогава, освен всички зли зверове във Втория кръг има ли и същества, способни да ни подкрепят?

— Хиперборите — отвърна незабавно той. — Най-добре да се сприятелите с тях.

— Как?

— Те откликват на обичайните неща, върху които се гради приятелството. Уважение и доброта. А сега съм уморен. Не съм говорил толкова много от… всъщност никога.

— Но мога да те повикам пак, нали?

— Ако желаеш. Просто почукай пергамента с пръчката, както направи сега.

— Няма ли да ми кажеш поне името си?

— Можеш да ме наричаш Силен, Вега.

И преди да успея да отговоря нещо, той изчезна, а непонятните надписи се появиха отново върху пергамента. Станах, изтичах при Делф и му разказах всичко. Докато слушаше, очите му все повече се разширяваха от почуда.

— Значи Силен, а? И всичко е запечатано в паметта му?

— Да. Какво мислиш?

— Мисля, че трябва да открием тези хипербори. — Той хвърли поглед към лагера, където спяха Петра и Лакланд. — И те могат да ни помогнат за целта. Щом крадат от тях, значи все трябва да ги познават, нали?

Въпреки истината в думите му настроението ми леко помръкна поради една очевидна причина.

Проклетата Петра.

TRIGINTA SEX

ХИПЕРБОРИТЕ

Събудих се и зърнах гледка, от която ми се прищя да не бях отваряла очи.

Делф бе свалил ризата си, а Петра натриваше обгорената му ръка с някакво мазило, което бе забъркала в дървена купичка. Двамата бъбреха оживено и тя тъкмо се смееше на нещо, казано от него.

Погледнах към Лакланд и видях, че неговият взор също е мрачно прикован в двойката. Не знам дали изпитваше някакви по-специални чувства към Петра, но все пак двамата бяха прекарали доста време заедно. А може би просто му бе трудно да свикне с нашето присъствие.

Станах и отидох при тях.

— Да не вземеш да настинеш какъвто си гол — подхвърлих на Делф, като очаквах да се смути и да побърза да си облече ризата. Но той само се ухили.

— Не бой се, Вега. Пет се грижи добре за мен. Не знам с какво ме маже, но е истинско блаженство, повярвай!

За малко не се препънах. За пръв път през живота си Делф ме наричаше просто Вега. Откакто се помнех, бях за него Вега Джейн. Но не и днес.

А имаше и друго.

— Пет? — повдигнах вежди.

Тя се фръцна с престорена усмивка. Едва се сдържах да не извадя пръчката и да я превърна в… не знам точно в какво, но определено в нещо гадно.

— Петра е твърде официално — каза. — Приятелите ме наричат просто Пет. А ние с Делф сме приятели, нали? — После вдигна дървената си купичка. — Виж ти, мехлемът ми се сгъстил. Ще донесеш ли малко вода да го разредя, Вега Джейн?

Е, рекох си, и аз мога да играя тази игра.

Помолих Петра да отнесе съдинката до близкото дърво, произнесох заклинанието Спрингато еруптикус и от клоните потече вода.

— Това е удивително! — възкликна тя.

Замахнах малко по-силно с пръчката и струята се превърна в буен водопад, измокри я от глава до пети и я събори на земята.

— Опа, извинявай! — престорих се на изненадана.

Но тя се смееше.

— Няма нищо, Вега. И без това не се бях къпала скоро.

Въпреки яда, който й бях набрала, не се сдържах и също прихнах. Звучеше точно като нещо, изречено от мен самата.

— Знаеш ли — казах, докато тя отръскваше мократа си коса. — Ще се наложи да ни отведете до хиперборите.

— Хиперборите? — намеси се в разговора ни Лакланд. — Че защо?

— Ще ни трябва помощта им, за да преминем през Втория кръг.

— С какво биха могли да ни помогнат те? — попита Петра.

— Ще разберем, щом се срещнем с тях. Казахте, че живеели в гнезда, нали?

— Да, високо по дърветата.

— Е, не е проблем, аз мога да летя. Защо не го направим още сега?

Запроправяхме си път през гъсталака — Петра въоръжена с арбалета, а Лакланд с грубоватия си меч. Делф бе нарамил брадва, с която го бе снабдила Петра, а аз имах своята пръчка. По едно време Лакланд вдигна ръка. Всички спряхме и се скупчихме под няколко превити, възлести дървета.

— Ето там горе са — прошепна той. — На около петдесет метра височина.

— Откъде знаеш? — попитах го тихо.

— Вслушай се внимателно.

Нададох ухо и чух нещо като приглушено жужене. Погледнах към Лакланд и той кимна с усмивка, която обаче бързо изчезна.

— Така разговарят помежду си. Бръмчат като пчели.

— А как се бранят? — Улових го за лакътя.

— Преди време видяхме глутница амароци да нападат малките им, докато бяха на водопой — отвърна вместо него Петра. — Спуснаха се отгоре им бързо, преди те да успеят да отлетят. Но тъкмо да ги докопат и отнякъде се появиха дузина възрастни хипербори. Проклетите кръвопийци дори нямаха време да разберат какво се е случило.

— Защо, какво им направиха?

— Пребиха ги до смърт с криле, а после ги разкъсаха с нокти. А накрая отнесоха труповете в гнездата си, за да ги изядат.

— Те… ядат месо? — попитах удивено.

Петра кимна.

— Но никога не са ви нападали?

— Е — рече Лакланд, — и ние не сме толкова глупави, та да ги предизвикваме.

— Но нали крадете от тях.

— Само незначителни неща — сведе очи Петра. — Нищо, което действително ще им липсва. А и както споменах преди, струва ми се, че те ни съжаляват.

— Дали защото знаят, че зверовете са изтребили семействата ви?

Лакланд само сви рамене, но Петра ме погледна право в лицето.

— Мисля, че именно това е причината, Вега.

Чистосърдечното й признание ме завари неподготвена. Не предполагах, че тя ще се окаже толкова сложен характер. По-лесно ми беше просто да я мразя.

— Смяташ ли, че хиперборите ви харесват? — обърна се Делф към нея.

— Това пък що за въпрос е — изсумтя Лакланд.

— Важен, повярвай ми.

— Веднъж — започна бавно тя — тъкмо се бях качила в гнездото им, когато един от тях се прибра. Беше едър мъжки и стига да пожелаеше, можеше без проблем да ми извие врата.

— Пет, защо никога не си ми го споменавала? — възкликна Лакланд.

— Хиперборът обаче само ме изгледа и ми се стори, че зърнах в очите му дълбока тъга — продължи тя, без да му обръща внимание. — Видя нещата, които бях натъпкала в торбата, и вместо да ги вземе, добави още няколко дреболии. Така че — обърна се към Делф, — мисля, да, харесват ни.

— Тогава може и да имаме шанс — каза той.

— Вярно — подкрепих го аз. — Но ще ни е нужен план.

— План ще ми измисляш, а, патка такава — изръмжа саркастично Лакланд. — И остава всички ние да заподскачаме да го изпълняваме, така ли? Голяма лидерка се извъди, няма що!

Кръвта нахлу в главата ми и аз прехапах устни. Знаех, че се горещя твърде лесно.

Но ако ще водя другите, трябва да бъда…

Бам!

Делф бе блъснал Лакланд, залепяйки гърба му в дънера на едно дърво.

— Дали съм сънувал — процеди на сантиметри от лицето му, — или едва вчера ти бе коленичил пред Вега Джейн, молейки я да те изведе оттук? А случайно да си забравил, че тя ти спаси дръгливия задник от колосите? Ако те чуя още веднъж да й говориш така, ще ти откъсна главата, ясно?

Наблюдавах сцената пребледняла, с объркани мисли и разтуптяно сърце.

Делф пусна Лакланд и той падна на земята, но бързо скочи отново, зачервен от смущение и гняв. Грабна меча си и за миг се побоях, че може да стори нещо много глупаво, затова пристъпих между тях с думите:

— Ако не искате да бъдете с мен и Делф, просто го кажете и всеки ще си хване пътя. Няма повод за кавги.

Хвърлих поглед към Петра, за да стане ясно, че и тя е включена в ултиматума. Вместо отговор тя просто направи крачка към Делф.

Защо ли не бях изненадана.

— А ти? — обърнах се към Лакланд.

В продължение на няколко секунди личеше как гневът и здравият разум се борят у него. Накрая последният все пак надделя и той остави меча настрани.

— Е, какъв е планът?

— Като за начало — отвърна Делф — Пет ще трябва малко да се покатери. А на теб, Вега Джейн, ще ти се наложи да покажеш летателните си умения.

Четвърт час по-късно задачите вече бяха разпределени и Петра се бе изкачила на трийсет метра по ствола на огромното дърво, в чиято корона се криеше гнездото на хиперборите. Там тя спря и сведе глава надолу. Погледите ни се срещнаха и аз зърнах в очите й безпокойство, което навярно също бих изпитвала на нейно място.

Преброих наум до пет и й подадох уговорения сигнал. Тя изпищя пронизително. На двайсет метра над нея измежду клоните надникнаха три сини, пернати глави. После Петра се отдели от стеблото и полетя надолу. С рязък отскок се понесох да я хвана.

Високо под купола от листа двама от хиперборите също се откъснаха от гнездото. Крилата им бяха присвити до стройните мускулести сини тела и те летяха с шеметна скорост, но аз имах предимството да се движа срещу нея.

Видях чертите й с кристална яснота и в тях бе изписан страх — напълно естествено за някой, падащ отвисоко. Но дали страхът не се дължеше и на друго? Например на съмнение, че може да я оставя да се пребие до смърт? Пред мен изникна картината от сутринта, как тя масажираше Делф, и аз й се поддадох за твърде дълго.

— Вега!

Петра бе прелетяла покрай мен. Обърнах се във въздуха и се понесох като куршум надолу. Болезнената картина бе заменена от друга, на която тя лежеше на земята, мъртва и обезобразена изцяло заради мен. Нямаше да допусна това да се случи.

Изравних се с нея, подхванах я и двете кацнахме меко сред опадалата шума.

Тя извърна лице да ме погледне. Ужасът в него бе заменен от благодарност. Аз от своя страна изпитвах само безгранична вина.

— Съжалявам, Петра — промълвих.

— Няма нищо, Вега. И аз сигурно щях да постъпя по същия начин. — По тона й разбрах, че знае точно какво се е случило. Оставаше само да гадая дали в крайна сметка на мое място е щяла да ме спаси.

Междувременно хиперборите бяха кацнали до нас и ни наблюдаваха. И двата бяха мъжки, а кожата им имаше синевата на огряна от слънцето вода. Главите им бяха покрити е леко оперение, а крилата, когато не се използваха, се прибираха акуратно зад плещите. Облеклото им се състоеше единствено от плътно прилепнали панталони, оставящи голи яките им торсове.

— Ти можеш да летиш? — попита ме единият от тях. — Как?

Учудих се и същевременно изпитах безмерно облекчение, че умее да говори уъгски.

— С помощта на ето това — показах му веригата. — Казвам се Вега Джейн. Приятелката ми е Петра Сонет. — После посочих към Делф, Лакланд и Хари Две, които тъкмо излизаха измежду дърветата, и ги представих подред.

— Аз съм Трой, а това е Ишмаел — отвърна по-едрият хипербор, сетне погледна към Петра. — За храна ли беше тръгнала?

— Да — кимна тя. — Но се подхлъзнах и паднах.

— А ти я спаси? — обърна се той към мен.

— За какво друго са приятелите, ако не да си помагат един на друг? Особено в място като това.

— Мъдри думи, казани от толкова млада Женска — вметна Ишмаел. — Не сме те виждали тук преди. Откъде си?

— От село, наречено Горчилище.

— Не знаем за такова място.

— Малцина го знаят. Напуснахме го и дойдохме в Мочурището.

— Защо? — попита Трой.

— За да го прекосим. И да стигнем отвъд него.

— Отвъд него… И какво според вас има там?

— Именно това възнамеряваме да открием. Можете ли да ни помогнете?

Хиперборите се спогледаха, сетне Трой посочи нагоре.

— Ела с нас.

И без да обелят дума повече, двамата разпериха криле и се устремиха сред клоните.

Усетих присвиване под лъжичката. Откъде можех да съм сигурна, че не ме канят просто за да ме изядат?

— Ако не се върна до час — обърнах се към останалите, — продължавайте без мен. Аз ще ви настигна.

— Ако не се върнеш до час — отговори Делф, — ще дойда да те намеря.

Оттласнах се от земята и последвах двете пернати същества. Онова, в което се озовах, не беше гнездо, а по-скоро огромна площадка от дървени трупи, пролуките между които бяха запълнени с мъх и листа и замазани с глина. Наоколо имаше десетки групички от хипербори, малки, млади и стари, които работеха, играеха или разговаряха помежду си. С появата ми всички те спряха заниманията и се вторачиха в мен.

Трой посочи към единия ъгъл на площадката, където се издигаше голяма платнена шатра.

— Тук живее Мича. Главатарят на нашето племе.

Щом наближихме шатрата, Трой извика:

— Мича, водя ти някой, който се нуждае от съвет.

— Нека влезе — разнесе се отвътре повелителен глас.

Трой отметна единия край на платнището и ми направи знак да мина.

— Ти няма ли да дойдеш? — попитах.

— Не, ще се срещнете на четири очи.

Платнището се спусна зад гърба ми. Озърнах се наоколо. Помещението бе удивително широко, с рогозка за спане на пода и голяма дървена маса със столове около нея. В средата се издигаше стволът на огромно дърво, към който шатрата бе привързана с помощта на яки въжета. Самият Мича бе кацнал върху дебел клон, стърчащ встрани от дънера. Кожата му синееше като на останалите, но перушината по главата му бе бяла като сняг.

— Името ти? — попита, пронизвайки ме с поглед.

— Вега Джейн — отвърнах колкото можех по-уверено.

С един скок и плясване на криле той се озова до мен и застана с изправени рамене. Тялото му все още бе могъщо и внушително, но си личеше, че мускулите му са изгубили някогашната пъргавина.

Седнахме на масата и той сложи пред мен купа плодове, след което напълни две дървени чаши с вода. Вършеше всичко сам, което го правеше далеч по-симпатичен от крал Торн, с неговите вечно търчащи слуги.

Отхапах от една ябълка и отпих глътка вода.

— Е, за какво ти е нужен съвет? — подкани ме Мича.

— За това как да премина Втория кръг.

— Откъде си научила за кръговете? — Чертите му начаса се стегнаха и добиха предпазливо изражение.

— От Астрея Прайн. Тя иска да ги премина и да напусна това място.

— Наистина? — Той взе от купата портокал и като го разкъса с нокти, лапна замислено едно парче заедно с кората. — Мадам Прайн иска това?

Извадих пръчката нарочно, за да я види.

— Да. Познаваш ли я?

Погледът му се спря върху магическия предмет.

— Разбира се. Тя е Пазителката на Мочурището.

— Готови сме да поемем всички рискове. Просто искаме… да бъдем информирани.

— Да, винаги е за препоръчване да си информиран. — Той замлъкна, докато подбере внимателно думите си. — Наоколо дебнат достатъчно опасности.

— Именно затова съм при теб. Вярно, Астрея ме обучи, но ако знаеш неща, способни да ни попречат или помогнат в начинанието, ще съм ти признателна да ми кажеш за тях.

— В Мочурището се среща какво ли не — отвърна Мича. — Имам предвид не само зверовете.

Това изостри любопитството ми. Явно Силен ненапразно ме бе насочил насам.

— Какви създания? — попитах.

— Например една могъща стихия, на име Фин. Тя може да прави много неща. Полезни неща.

— Астрея ли я е създала?

— Не. Не всичко тук е дело на създателите на Мочурището.

Лицето ми посърна.

— Значи на Маладоните?

— Знаеш и за Маладоните, така ли?

— Както очевидно и ти.

— Може и Маладоните да са създали Фин — въздъхна той. — Не съм сигурен. Но съм сигурен, че е строго охранявана.

— От кого?

— От сборище еринии. Същества, в чиито коси се вият отровни змии, а от очите им капе кръв. Имат способността да урочасват и да те карат да се самоубиеш.

Само това ми липсваше.

— Къде е това сборище?

— На три километра оттук, в малка пещера под един хълм. Ако искаш, ще те отведа. — И той ме изгледа изпод вежди, очаквайки с любопитство отговора ми.

Вероятността в Мочурището да се подвизават Маладони ме изпълваше с безпокойство и подозрение. Към всеки и към всичко.

— Защо ни помагаш, Мича? — попитах, водена от тази мисъл. — Та ти дори не ни познаваш.

— Не, но познавам мадам Прайн. И се възхищавам на смелостта, особено у някой толкова млад. Честно казано, не ми се вярва да оцелееш. Но въпреки това се радвам, че се опитваш.

Защо ли думите му не ме накараха да се почувствам по-добре?

TRIGINTA SEPTEM

МОГЪЩАТА ФИН

Понеже не можех да използвам Дестин, без да предизвикам нова буря, се наложи Мича да ме носи. Други хипербори, в това число Трой и Ишмаел, се погрижиха за превоза на останалите. Щом мярнах паникьосаното изражение на Лакланд, едва сдържах усмивката си. Петра от своя страна се държеше съвсем спокойно.

Не след дълго започнахме да се снижаваме и аз забелязах очертанията на хълма. Отворът на пещерата не се виждаше — може би заради падналия сумрак, макар едва да бе превалило пладне. Проклетото Мочурище! Приземихме се меко и Мича ме пусна от ноктите си. Когато и останалите накацаха наоколо, той ни предупреди:

— Запомнете, никога не поглеждайте към змиите. Гледайте ериниите само в очите. Така няма да ви вземат ума и да ви накарат да се самоубиете. — Сетне постави ръка върху рамото ми. — Успех!

— Благодаря ти — отвърнах.

Хиперборите разпериха криле и отлетяха обратно.

— Да действаме — обърнах се към другарите си. — Аз ще вляза в пещерата, а вие ще стоите тук и ще пазите входа. Ако възникне проблем…

— Ти да не си се побъркала? — прекъсна ме Делф. — Не те пуснах сама срещу колосите, а сега да те оставя на някакви си еринии?

— Ние сме четирима — рече твърдо Лакланд. — Най-добре да се бием рамо до рамо.

Хари Две тутакси изджафка и той му хвърли развеселен поглед.

— Е, добре, петима.

— Но аз имам магическа пръчка — възразих.

— Аз пък меч — парира ме Лакланд.

— А аз своя арбалет — добави Петра.

— В тъмната пещера — заключи Делф, размахвайки брадвата — ще ти трябва някой е добра ориентация, а това съм аз!

Понечих да протестирам, но по израженията на лицата им отгатнах, че ще бъде безполезно. Трябваше да ги поваля в безсъзнание, за да им попреча да ме последват. И тогава изведнъж ме обзе горещо чувство на благодарност. Всички те бяха готови да рискуват живота си, за да ми помогнат.

— Добре тогава. Но попаднем ли на онези еринии, не забравяйте какво ви заръча Мича. — И аз пристъпих към тъмнеещия вход. — Илюмина! — Вътрешността на пещерата се озари от светлина и ние влязохме, озъртайки се предпазливо за зловещи същества със змии в косите.

— Как изглежда тази Фин? — Делф прошепна думите съвсем тихо, но те все пак отекнаха под каменистия свод.

— Не знам. Мича така и не ми обясни. Но предполагам, че ще лесно я познаем, щом видим какво пазят ериниите.

Едва бях довършила изречението, когато всички се запремятахме презглава. Равният донякъде под изведнъж се спускаше стръмно надолу. Паднах върху нещо твърдо и спрях, а другите се изсипаха отгоре ми. Няколко секунди лежахме неподвижно, като преплетена маса от ръце и крака.

И тогава чухме звука. Скочих на крака, стиснала пръчката.

Останалите трескаво затърсиха оръжията си.

— Илюмина — извиках отново. И от гледката, която се разкри, дъхът ми секна.

Бяхме заобиколени от дузина фигури, всичките загърнати в черни дрипи. Но не толкова те приковаваха вниманието, колкото гроздовете от змии, виещи се над главите им. И за капак, точно както бе казал Мича, от очите им се стичаше кръв.

Зад тях, поставен в ниша в скалистата стена, се забелязваше заострен дървен клин е парче връв, омотано около него. Тук-таме връвта бе вързана на възли.

Нима това е Фин, мина ми през ума. Причината да слезем тук, рискувайки живота си? Едно дръвце и малко връв! За бога, дали Мича умишлено ни беше вкарал в този капан?

— Пази се, Вега Джейн! — извика Делф.

Сепнах се тъкмо навреме, за да видя носещата се насреща ми ериния. В ума ми изникнаха думите на Мича:

Не поглеждайте към змиите. Гледайте ериниите само в очите.

— Импакто! — извиках и замахнах с пръчката.

Парцаливата фигура, която почти ме бе достигнала, отлетя назад, удари се в стената и се свлече на пода. Змиите по главата й продължаваха да съскат безсилно.

Делф също не се помайваше. Той замахна с брадвата и най-близката до него нападателка падна обезглавена на земята.

Петра стреля с арбалета и улучи трета ериния в гърдите.

Лакланд, въртейки меча е неподозирана ловкост, прониза цели две, една подир друга.

— Делф, недей! — разнесе се в този миг викът на Петра.

Обърнах се и видях клетия си приятел вторачен право във виещия се грозд влечуги върху главата на поредното чудовище. Ръцете му бяха вдигнати високо, а стиснатата в тях брадва — насочена право към собственото му чело.

— Ласадо! — възкликнах.

От края на пръчката ми се изстреля връв и се уви около дръжката на брадвата. Дръпнах с всички сили. Оръжието изхвръкна от хватката на Делф и аз го насочих към шията на вещицата, която го бе омагьосала.

Наточеното острие проблесна и осеяната със змии глава се търколи на земята.

Но бях забравила да пазя гърба си и по-скоро усетих, отколкото видях, атакуващата зад мен ериния. Едно от влечугите й ме клъвна, но в следващия момент тя бе улучена от стрела в лицето и се строполи мъртва на земята.

Хвърлих благодарен поглед на Петра и проверих ухапаното място. За щастие, отровните зъби бяха попаднали в кожената сбруя на Хари Две и не бяха успели да я пробият.

Извъртях се и направих салто във въздуха над трите вещици, които напредваха от дъното на пещерата. Още докато прелитах над тях, насочих пръчката към гърбовете им и извиках:

— Северус!

Телата се отделиха от нозете им като отрязани с нож и те умряха на мига.

Огледах се за още врагове, но всички те бяха довършени от останалите.

Тогава притичах до нишата и погледнах внимателно клина и връвта. Те сякаш сияеха в сумрака със собствена светлина.

— Дали това е Фин? — попита застаналият до мен Делф.

— Това трябва да е.

Пресегнах се и улових внимателно предмета, сякаш очаквах да ме опари, но нищо лошо не се случи.

— Май успяхме — усмихнах се широко.

Но усмивката замръзна върху лицето ми. В стената на пещерата се бе появил отвор и през него нахлуваха поне сто еринии.

— Мъртви сме! — простена Делф.

Стоях като парализирана, без най-малка идея какво да правя. Ръката ми трепереше толкова силно, че едва не изпуснах странния предмет. Тогава Петра се спусна и го грабна от мен. Преди да разбера какво става, тя развърза единия от възлите.

Надигна се вятър — толкова силен, че ме отлепи от земята и ме запрати в каменната стена. Не виждах нищо, освен вихър от тъмнина. Затворих очи. Реших, че съм изгубила свяст или съм мъртва.

Защото точно това трябваше да бъде смъртта.

Огромна, празна чернота.

TRIGINTA OCTO

ВРАГЪТ ДО МЕН

Вега Джейн? Вега Джейн?

При звука на името си бавно отворих очи.

Очаквах да ме обгръща мрак — било то на пещерата или на отвъдното, но вместо него видях светлина.

Делф се бе привел над мен с толкова уплашен и загрижен вид, че неволно се трогнах и го улових за ръка.

— Не бой се, добре съм.

Приседнах и се огледах.

Недалеч от нас Петра почистваше раната върху главата на пъшкащия Лакланд.

И тогава с ужас забелязах, че Хари Две е целият покрит с кръв.

— Какво му е?! — извиках и понечих да се втурна към него, но Делф ме удържа.

— Нищо му няма, Вега Джейн. Някакъв остър камък му беше съдрал кожата, докато изхвърчахме от пещерата, но аз го изцерих с Камъка и сега е като нов. — Той посочи с палец към Лакланд. — Исках да излекувам и него, но Петра не ми позволи. Май все още не ни вярва напълно.

— Как изобщо успяхме да се измъкнем? — попитах, изправяйки се с олюляване на крака.

Вместо отговор Делф извади Фин и ми я показа. Връвта все още бе плътно омотана около нея, но първият възел стоеше развързан.

— Предполагам, че това тук има нещо общо.

— Не може да бъде. Вятърът, който се надигна и ни измете от пещерата… Нима е дошъл от нея? — После си спомних нещо друго и се обърнах към Петра: — Ти беше тази, която развърза възела. Откъде се досети какво да сториш?

— Не знам — отвърна неопределено тя. — Просто исках да накарам проклетата дяволия да направи нещо. Явно съм извадила късмет.

Погледнах съм Делф, който кимна със сериозно изражение.

— Добре, че й е дошло наум. Иначе досега всички да сме мъртви.

Лакланд от своя страна се подсмихваше доволно.

— Такава си е тя, Пет. Винаги се сеща как да постъпи, щом стане напечено.

На мен обаче не ми беше до смях. За разлика от останалите бях видяла отблизо действията й в пещерата. Тя бе напълно наясно какво върши.

— Да, голям късмет — изрекох, като й хвърлих изпълнен е недоверие взор и прибрах Фин в джоба на наметката си.

— Но дори да умеем да пускаме силен вятър — каза Делф, — как това ще ни помогне да преминем Втория кръг?

— Нямам никаква идея — отвърнах чистосърдечно и отново се обърнах към Петра: — Ти случайно да имаш?

— Не — поклати невъзмутимо глава тя, докато продължаваше да почиства цепнатата глава на Лакланд.

Взех Целебния камък, отидох до тях и го прокарах над раната, мислейки за хубави неща. Раната моментално изчезна.

— По дяволите! — възкликна невярващо Петра.

— Какво е това нещо? — попита Лакланд, прокарвайки предпазливо пръсти по зарасналата си кожа.

— Нашият най-добър приятел. Особено по тези места. — Прибрах Камъка и продължих: — Хайде, да се махаме оттук, преди да се е свечерило. Ще намерим подходящо място за лагер, а утре рано ще продължим пътя си.

Лакланд съзерцаваше гъстия лес, простиращ се пред нас.

— Какво според вас има там?

— Купища проклети създания, жадуващи за кръвта ни, ето какво — рече Делф.

Нарамихме торбите и поехме напред. Бих дала мило и драго да полетя, но знаех добре какво ще последва. Завиждах на хиперборите, които се носеха накъдето си щат, без да предизвикват бури и гръмотевици.

Дълго се промъквахме сред дърветата, растящи толкова плътно едно до друго, че час по час се налагаше да използвам магии, за да разсея плътния мрак. Накрая, когато краката вече едва ни носеха, спряхме за нощувка на една полянка.

Петра и Делф събраха съчки, а аз ги запалих с помощта на пръчката. Лакланд носеше железен тиган, в който стоплихме част от провизиите. За пиене имахме само вода, от която отлях и на Хари Две в дървена купичка.

Връщайки се мислено към схватката с ериниите, отначало се почувствах обнадеждена от факта, че всички се бяхме сражавали така добре заедно, но после постепенно духът ми помръкна и в съзнанието ми се заредиха картини, една от друга по-зловещи. Във всяка от тях ние лежахме мъртви, а орди от зверове се скупчваха над нас, точейки лиги за предстоящото угощение. Какво ли щеше да стане, ако тези твари някога достигнат Горчилище? Брат ми и всички останали Уъгове ще загинат. Потреперих при мисълта и опитах да се съсредоточа върху по-ведри неща.

След като се приготвихме за сън, а Делф пое първата стража, се промъкнах до проснатия върху купчина сухи листа Лакланд.

— Днес се би храбро — подех.

— Направих каквото можах. Но мечът ми не представлява нищо пред твоята вълшебна пръчка.

— Идвал ли си толкова навътре в гората преди?

— Не се е налагало, пък и не съм имал желание. — Той се усмихна, но отново доби сериозно изражение и се загледа в догарящия огън. — Трудно е да се разделиш с познатите неща. Но кой съм аз, та да го казвам. Ето, вие сте изоставили родното си село, за да дойдете по тези места.

— За да преминем през тези места — поправих го.

— Да, вярно.

И двамата замълчахме, заслушани в пропукването на жарта.

— Мислиш ли, че действително ще успеем? — промълви тихо той и едва сега си дадох сметка, че всъщност не е много по-възрастен от мен.

— Не знам, Лак — свих рамене.

Той потърка сплъстената си брада.

— Ще ми се да имаше начин да надзърнем какво има отвъд.

— Каквото и да е, надявам се да е по-добро от тук.

Той се изкиска.

— Трудно може да е по-лошо, нали?

Не бях чак толкова сигурна.

Пожелах му лека нощ и отидох да приседна до Петра. Исках да я разпитам отново за Фин, но сякаш предугадила намерението ми, и ме изпревари с думите:

— Значи според теб има още три кръга след този, така ли?

— Да.

Тя изпусна дълга въздишка, зареяла взор в посоката, от която бяхме дошли.

— Да не би да съжаляваш, задето тръгнахте с нас? — казах.

— Не, защо? У дома бе само въпрос на време да ни убият. Дали тук, или там — каква е разликата? Между другото, ти и Делф… само приятели ли сте?

Дали сме само приятели? От една страна, отношенията ни бяха като на брат и сестра. А от друга? Вярно, бяхме се целували.

— Защо те интересува?

— Защото го харесвам.

— Аз също го харесвам.

— Е, предполагам, че това отговаря на въпроса.

Двете се спогледахме и аз усетих хладно свиване под лъжичката. За да го прогоня, извадих от джоба си Фин.

— Никога нямаше да се сетя да развържа възела — казах, — а все пак съм обучена за магьосница.

Усетих как напрежението надвисва като тъмен облак помежду ни.

— Значи може би е трябвало да те обучат по-добре.

Почти се усмихнах на саркастичната й реплика. Почти. Защото отново думите на Петра бяха същите, които и сама бих произнесла.

Оставих я и отидох да си легна, като подложих торбата с провизии под главата си вместо възглавница. Мислите, роящи се в съзнанието ми, не ми даваха покой. Изрових свитъка пергамент, разгънах го и след като се уверих, че никой не гледа, го почуках с пръчката.

След секунда образът на Силен отново изникна сред непонятните криволици.

— Последвахме твоя съвет — казах. — Сприятелихме се с хиперборите и успяхме да вземем Фин от ериниите.

— Взели сте Фин? — повдигна изненадано вежди той. — Наистина?

— И разбрахме, че развързването на единия възел предизвиква силен вятър. На какво още е способна тя?

— Да ви защити от най-голямата заплаха, която ще срещнете във Втория кръг. Носиш ли я у себе си?

Леко разочарована от неопределения отговор, извадих дръвцето и му го показах.

— Много добре — рече Силен. — Фин е магична стихия с определени качества. Както виждаш, има три възела. Вече сте изпитали на гърба си вятъра, предизвикан от първия. Развържете ли втория, ще настане истински ураган.

— А какво предизвиква третият? — попитах с мисълта, че ми е трудно да си представя ураган по-силен от онзи, който ни бе издухал от пещерата.

— Вятър с невъобразима мощ, многократно надхвърляща най-свирепата буря, надигала се някога на земята.

Сведох очи към предмета в ръката си. Нима наистина подобна стихия можеше да е заключена в нещо толкова просто?

— И как точно — попитах — това ще ни предпази от най-голямата заплаха във Втория кръг?

— Уви, задаваш ми въпрос, на който нямам конкретен отговор. Знам единствено, че Фин ще ви бъде от голяма полза.

Хвърлих поглед към спящите Лакланд и Петра.

— А откъде са дошли те? Фурините, на които попаднахме тук?

— При основаването на Горчилище — започна той след известна пауза — бе създадено също и Мочурището. За да го заобиколи сигурно и отвсякъде, правейки излизането от него невъзможно.

— Почти невъзможно — поправих го. — Но продължавай.

— Имаше време на преселение от великите бойни полета към Горчилище, докато се изграждаше обкръжаващата територия, известна като Мочурището. Естествено, не можеше да се очаква това преселение да бъде пълно.

— Тоест?

— Тоест някои останаха в капан и така и не се добраха до селото.

— Останали са тук?

— Да. Без съмнение повечето намериха смъртта си. Но една малка част оцеляха и дори имаха потомци. Тези потомци продължиха да се борят, докато накрая останаха само най-приспособените. Или може би онези е най-голям късмет.

— Но как са могли да ги зарежат? — възкликнах потресена.

— Не забравяй, че тогава цареше всеобщо объркване и хаос, Вега Джейн.

— А възможно ли е — попитах със смътната мисъл за Петра — някои от оцелелите да са имали маладонска кръв?

— Няма как да съм сигурен. Но дори да е така, и те самите навярно не го знаят.

— Глупости! Всеки е наясно какъв е.

— А ти беше ли наясно, че си магьосница?

Не намерих какво да отговоря. Бавно сгънах пергамента и го прибрах обратно в джоба си.

Легнах по гръб и затворих очи, но сънят все така не идваше. Не беше чак толкова трудно да приема, че пущинакът наоколо гъмжи от създания, готови да ме разкъсат просто защото са диви зверове. Но ако Петра беше Маладон? Ако съзнателно и коварно ни водеше към някаква клопка?

Струваше ми се, че най-опасният ми враг лежи тук в мрака само на няколко крачки от мен.

TRIGINTA NOVEM

НЕОЧАКВАН ПОСЕТИТЕЛ

През следващите три дни и нощи напредвахме по тесните, виещи се пътеки без да срещнем никаква заплаха. Това навярно трябваше да ме успокои, но аз се чувствах все по-притеснена. Непрестанно имах усещането, че на поредния завой ще бъдем нападнати от нещо, което няма да можем да надвием.

Всеки път, щом спирахме за храна или почивка, забелязвах, че и останалите се чувстват по същия начин. След като едва не бяхме загинали в кошмарното леговище на ериниите, не бе чудно, че нервите на всички ни са изопнати до краен предел.

Изминаха още две денонощия — и отново никакво живо същество не пресече пътя ни, било то приятел или враг. Не се чуваше дори шумолене на гризач или пърхане на птичка. Вече всяка битка ми се струваше за предпочитане пред морето от преплетени дървеса и безкрайното крачене с товара на гръб. Настроението ни ставаше все по-мрачно, в тон с тъмнината наоколо, която непрестанно трябваше да разпръсвам със заклинания. Съчетанието от безрадостния пейзаж и пълните ни е опасения сърца водеше до задушаваща потиснатост и меланхолия.

Накрая вече дори ставането сутрин ни се удаваше трудно. Надигахме се, хапвахме надве-натри и отново повличахме нозе, без да разменим и дума помежду си. През целия ден лицата ни бяха навъсени, а редките реплики — остри и заядливи. Лакланд почти не отваряше уста, само гледаше кръвнишки.

Петра не гледаше кръвнишки, но час по час въздишаше злощастно.

Дори Делф не приличаше на себе си. Веднъж кресна на кучето ми само защото то неволно се заплете в краката му, карайки го да разлее малко вода. Единствено Хари Две успяваше да се държи на ниво. Припкаше с бодро навирена опашка, макар да личеше, че всичките му сетива са нащрек. Бях му благодарна за това, но все пак то не бе достатъчно, за да повдигне духа ни.

За поредна вечер се бяхме скупчили край лагерния огън, когато Лакланд неочаквано избухна:

— Това, което правим, е истинска тъпотия!

— Кое по-точно? — сопнах се аз.

— Да вървим ей така, като гламави овце. Откъде да знаем, че не се движим в кръг? Може ли изобщо някой да различи едно проклето дърво от друго?

— Защо тогава ти не излезеш отпред да водиш? — сряза го Делф.

— Той просто казва онова, което всички си мислим — намеси се Петра, сетне ме посочи с пръст. — Нали Вега уж знаеше накъде сме се запътили.

Изгледах я и усетих как в гърдите ми се надига старата омраза.

— Ето това е, което ме прави водач — вдигнах пръчката. — Щом толкова искате, тръгвайте сами. Да видим докога ще оцелеете.

— И как по-точно да стане? — озъби се Лакланд. — Ти ни откъсна от местата, които познавахме.

— Нали сам си изпроси да дойдеш с нас — скочи и Делф и двамата застанахме лице в лице срещу Лакланд и Петра.

— Защото мислех, че знаете какво правите! — ревна другият и извади меча.

Делф улови с две ръце брадвата.

Петра насочи арбалета си.

В този миг ми хрумна нещо, казано от Астрея. Нещо, което досега ми бе убягвало, но изведнъж ми стана ясно като бял ден.

Че Вторият кръг е безкрайно потискащ и че ако се поддадем на влиянието му, чувството на депресия може да ни завладее. Най-сетне разбирах какво е имала предвид.

— Чакайте — казах. — Астрея ни предупреди за това. Всичко идва от магията, с която е пропито това място. Тя ни побърква!

— Да пукна дано! — свали брадвата Делф.

Но Лакланд, явно изгубил всякакъв здрав разум, неочаквано кресна:

— Застреляй кучето, Пет! Аз ще се погрижа за тях двамата.

Инстинктивно вдигнах пръчката и извиках:

— Ембатлементо.

Неговото острие и нейната стрела удариха едновременно щита, издигнат от заклинанието. Отблъскващата му сила бе такава, че и двамата изпопадаха на земята.

— Енснарио — произнесох, без да се бавя. Появилите се върви ги омотаха като пашкули, но това още не беше достатъчно. — Импакто — добавих. Краищата на вървите се впиха дълбоко в пръстта.

— Вега Джейн — дръпна ме за ръката Делф. — Ако това нещо е във въздуха, можеш да използваш…

— Знам, Делф. Знам какво трябва да направя. Само се дръж за мен. Хайде, Хари Две! — подвикнах на кучето си.

То скочи на гърдите ми и аз го пристегнах здраво е ремъците. После насочих пръчката надолу.

— Енснарио.

От земята изскочиха дебели корени и се обвиха около краката ни.

Извадих Фин от джоба си и погледнах Делф.

— Ако се вярва на Силен, сега ще стане далеч по-страшно, отколкото в пещерата на ериниите.

Той преглътна буцата в гърлото си и обгърна мен и Хари Две е огромните си ръчища.

— Готов ли си? — попитах.

— Готов съм.

Изрекох безмълвна молитва и развързах втория възел.

Въздухът около нас се превърна в могъща, отприщена река. Дърветата в цялата гора се превиха като стръкове трева. Трябваше да затворя очи, а после да прикрия носа и устата си, но въпреки това едва смогвах да си поема дъх.

Никога не бях изпитвала подобна сила. Въпреки коренищата, вплели здраво нозете ни, усещах как се откъсвам от земята. Пръстите ми едва удържаха магическата пръчка, а изгубех ли я в тази стихия, с нас беше свършено. Дали, вместо да ни спаси, Фин нямаше да провали и последния ни шанс за оцеляване? През воя на вятъра чувах виковете на Делф, който се отделяше от мен и Хари Две.

Погледнах към Петра и Лакланд. Магическите нишки се късаха като конци и само една от тях още ги удържаше от неминуемата гибел, която щяха да срещнат, размазвайки се в стволовете на дърветата. Ето че и тя също се изтръгна от земята и те полетяха като сламки във въздуха. В следващата секунда и ние ги последвахме.

Не можех да изрека друга магия, защото напорът на вятъра не ми позволяваше дори да отворя уста, камо ли да замахна с пръчката.

В своята глупост бях погубила всички ни.

И тогава вятърът изведнъж спря. Един подир друг се натъркаляхме като круши по земята — уплашени, но иначе живи.

Предпазливо станах и се огледах наоколо. Недалеч видях Петра и Лакланд да потъркват натъртените си хълбоци. Доста дървета лежаха изкоренени, други бяха прекършени, но повечето възвръщаха изправеното си положение, което свидетелстваше за тяхната здравина.

Цялото тяло ме болеше, но въпреки това усетих как лицето ми се разлива в усмивка. Ужасната, задушаваща потиснатост бе изчезнала. Всичко наоколо ми се струваше чисто ново, сякаш…

— Пометено от освежаващ ветрец? — подсказа ми някой.

Извърнах се сепнато и видях пред себе си… Шеймъс.

Той бе възседнал един повален дънер, с далеч по-спретнат вид отпреди. Носеше черен панталон, бяла риза, елече със златно везмо, лачени обувки, а на главата му бе килнат лъскав цилиндър.

— Кой, по дяволите, е това? — възкликнаха едновременно Лакланд и Петра.

— Хобът Шеймъс — поясни Делф. — Стар наш познайник.

— Кажи ми — посочих с пръст дребосъка, — правилно ли подозирам, че Астрея през цялото време ни е следила с Пророческото си око?

— Разбира се — отвърна той, сякаш това бе най-естественото нещо на света. После скочи от мястото си, дойде при нас и взе да чеше Хари Две зад ухото. — Добре че се сетихте навреме как да използвате Фин. Виж, кучетата не са податливи на депресия.

— Астрея ли те изпрати?

— Да, но ми заръча да не се намесвам, а само ако умрете да ви осигуря прилично погребение в гробището Улвъркот.

— Колко мило от нейна страна рекох саркастично. — Впрочем как е Арчи?

— О, добре. Само дето не помни нищо за вас.

Огледах с любопитство новата му премяна.

— И ти самият не изглеждаш никак зле.

Изпъкналите му очи проблеснаха.

— Ние, хобовете, обичаме да се издокарваме. Но понякога обстоятелствата ни налагат да играем и други роли. — Той наклони глава и изрече с прегракнал глас: Шеймъс е добър хоб, миличка.

Неволно се засмях.

— Това означава ли, че сме стигнали края на Втория кръг? — обади се зад мен Делф.

— Мисля, че може и така да се каже, да — отвърна Шеймъс, като по някаква причина гледаше не в него, а в Лакланд. — Третият кръг започва ей зад онази могила. Но той, следва да се отбележи, носи своите собствени, уникални предизвикателства. — Сетне си приглади дрехите и докосна леко цилиндъра си. — А сега вече е време да си вървя. Съмнявам се да се видим отново. Желая ви успех.

— Чакай — започнах. — Имам още въпроси…

Но Шеймъс просто се разтопи във въздуха пред очите ни.

QUADRAGINTA

ВТОРА МАГЬОСНИЦА

Нарамихме торбите и в значително подобрено настроение поехме с бодра крачка напред. Скоро достигнахме могилата, показана от Шеймъс, и гората свърши.

Тогава спряхме. Просто трябваше да го направим, за да възприемем гледката, разкрила се пред очите ни.

— Да опустее дано! — възкликна Лакланд.

„По-пусто не може и да стане“, помислих си аз.

Ако ни бе дошло до гуша от дървета, то сега бяхме дошли на правилното място, защото тук нямаше нито едно. Равнината бе плоска като тепсия и само в средата й се издигаше огромен блок от нещо като гранит, километър и половина на височина и няколко километра на ширина. Като се изключи той, теренът бе равен и еднообразен чак до хоризонта.

И слънчев.

Ако гората не бе пропускала нито лъч светлина, то тук всички слънчеви лъчи сякаш си бяха дали среща.

Сред дървесата бе прохладно, макар и мрачно и зловещо.

Тук цареше такава жега, че самият въздух над земята трептеше в мараня. Сред толкова дълго време, прекарано в сумрак, трябваше да заслоним очите си с длани, за да не бъдем заслепени.

— Май е най-добре да вървим — подхвърлих на своите спътници и тръгнах първа напред, с Хари Две до коляното. Лакланд и Петра ме последваха, а Делф завършваше колоната.

Едва бяхме изминали километър, когато се наложи да сваля наметката си. Останалите, задъхани и зачервени, скоро сториха същото. Не след дълго запретнахме ръкавите на ризите, а след тях и крачолите си. Ботушите тегнеха като нажежени камъни върху нозете ми.

Вървяхме час след час, а жегата ставаше все по-непоносима. Отпивахме вода от манерките, по тя веднага излизаше от нас под формата на пот. Хари Две, изплезил език, пъхтеше толкова силно, че се боях да не припадне.

След като по мои изчисления се влачихме така около трийсет километра, Делф се приближи до мен и тихо каза:

— Виждаш ли оня скален масив там, Вега Джейн?

Кимнах.

— Е, той си е пак толкова далеч, както и когато тръгнахме.

Взрях се внимателно и осъзнах, че е прав.

Един бърз поглед към небето ми поднесе нова неприятна изненада.

Въпреки че вървяхме от много време, слънцето, вместо да клони към залез, не бе помръднало от мястото си.

— Делф — промълвих. — Виж слънцето.

— Да, знам.

Опитах се да се сетя какво ни бе разправяла Астрея за Третия кръг.

Плоска равнина, простираща се до безкрайност.

До безкрайност. Неволно потреперих. Дали определението й не е било буквално? И ако бе така, какво вещаеше това за нас?

Не след дълго, капнали от умора, спряхме за нощувка. Ако в температурата имаше някаква промяна, тя бе само към по-горещо. Погледнах към слънцето, сетне към малкия ни лагер и вдигнах пръчката.

— Ембатлементо.

От заклинанието над мястото се издигна щит и остана да виси, потрепвайки, във въздуха. Под него незабавно стана значително по-тъмно и хладно, отколкото навън.

— Благодаря ти! — изпъшка Лакланд и като изтри потта от челото си, изложи разголени гърди на освежаващото течение. Сетне просто се срина по гръб и остана да лежи неподвижно.

По-късно, след скромната вечеря, насядахме с кръстосани крака по земята. Най-много от всичко ме безпокоеше откритието на Делф — че всъщност не отбелязваме никакъв напредък. Ако Лакланд и Петра още не се бяха досетили, скоро щяха да го направят.

Делф пое първата стража, а ние легнахме да спим.

Или поне някои от нас заспаха. Аз се мъчих дълго време, но накрая се отказах. Извадих пергамента и призовах Силен. Двамата се спогледахме от около педя разстояние.

— Оживяла си — произнесе той с лека изненада.

— Да, макар и сама да не разбрах как. Вече сме в Третия кръг.

— Радвам се — усмихна се благо старецът.

— Така ли? — Повдигнах вежди. — Нали си просто някакъв спомен. Не знаех, че спомените имали емоции.

— Не спомен, а завет — поправи ме той. — И има още куп неща, които не знаеш.

Реших да се фокусирам върху по-належащите проблеми.

— Имаш ли нещо против да те покажа на един мой приятел?

— Добър приятел ли ти е?

— Най-добрият.

Старецът кимна и аз отнесох свитъка до мястото, където Делф седеше на пост. На него му отне известно време да възприеме идеята за говорящото лице, гледащо го от пергамента, но сред две-три „Да пукна дано!“ най-сетне кротна и се заслуша.

— Имаме проблем, Силен — започнах аз.

— Само един? Трябва да призная, че съм удивен.

— Вървяхме почти през целия ден, но тук е вечно пладне, а слънцето е непоносимо горещо. Трябваше да издигна щит с помощта на магия, за да се поохладим.

— Много умно от твоя страна, Вега Джейн.

— Освен това — добави Делф — не стигаме до никъде. Сякаш изобщо не сме помръднали от мястото си.

— Разбирам, че може да е смущаващо.

— И още как! — възкликна Делф, подразнен от невъзмутимия му тон.

— Астрея каза — намесих се аз, — че Мочурището постоянно се движи. Но всъщност не е така. Това се случва само в главите ни, защото му е направена хипнотична магия. — Тук се наложи да понапрегна паметта си. — Трансдеса хипнотика — избъбрих накрая.

— Нима? — отвърна Силен.

В този момент ме обзе пристъп на паника, защото си дадох сметка за друго — че тя никога не ме е учила да противодействам на заклинанието. Как е могла да пропусне нещо толкова важно? И как аз не се бях сетила да я попитам?

Озърнах се притеснено наоколо и за сетен път останах с отворена уста. Скалният масив в далечината бе изчезнал, сякаш никога не го е имало. Нищо не изглеждаше както преди.

— Заплетена работа, а? — обади се съчувствено Силен.

— Да, малко. — Опитах се да запазя самообладание, макар сърцето ми да бе паднало в ботушите. — Но все ще се оправя някак. Нали имам вълшебна пръчка.

— Значи знаеш обратното заклинание?

— Всъщност не — признах неохотно.

— Сигурна ли си?

— Да. Астрея никога не ми го е казвала.

— Но, Вега Джейн — намеси се Делф, — тя не те е учила и да призоваваш Силен. Нито да разхвърляш всички из стаята само с усилие на волята, както стори онзи път в нейната къща. И двата пъти се справи съвсем сама.

— Твоят най-добър приятел май е доста проницателен — усмихна се старецът.

— Вярно, но когато се опитвах да разчета пергамента, аз… аз просто казах „Добий някакъв смисъл“. И ти се появи.

— Всички магии и заклинания се пораждат от необходимостта — поясни Силен.

— Искаш да кажеш — изгледах го, — че мога да ползвам не само онези, на които ме е научила Астрея, но и да измислям свои?

— Разбира се. Иначе каква магьосница ще бъдеш?

И е тези прощални слова той изчезна.

— Ще се справиш, Вега Джейн — рече ми окуражително Делф.

— Не, Делф. Ще се справим заедно.

Погледите ни се срещнаха за продължително време.

— Значи си казала на този чудак, че съм най-добрият ти приятел?

— Ти си точно такъв.

Лицето му грейна, а аз усетих как в гърдите ми се надига топло, трепетно чувство. Той докосна ръката ми и се приведе към мен. Затворих очи и…

До слуха ни достигна ръмжене. Скочихме и се огледахме, но наоколо се простираше единствено безбрежната пустош.

— Използвай пръчката — подсети ме Делф.

— Кристиладо магнифика — изрекох бързо.

Пред очите ни, сякаш на ръка разстояние, изникнаха четири звяра. Те се движеха с обезпокоителна скорост право към нас.

— Събудете се! — завика Делф. — Ставайте! Върколаци!

Лакланд и Петра, без да се маят, скочиха на крака и грабнаха оръжията.

Премахнах щита над главите ни, за да виждаме по-добре, и слънцето веднага ни зажари немилостиво.

Тъкмо се канех да използвам отново магията за приближаване на образа, когато върколаците се появиха на метри от нас, като че изникнали изпод земята. Преди да успея да реагирам, една стрела изсвистя и се впи в гърдите на най-близкия. Той нададе яростен рев и отскочи назад, пръскайки кръв от раната си. После се прекатури и умря.

Оставаха обаче още три, с които да се справим.

— Джагада — изкрещях. Тялото на втория се покри с дълбоки порязвания и той зави от болка, но устремът му го стовари върху мен и ме събори на земята, като изкара въздуха от дробовете ми.

Станах тъкмо навреме, за да видя как Делф замахва с огромната си брадва и разсича агонизиращото чудовище на две. Зад гърба му обаче се задаваше третият върколак.

— Ригаморте — замахнах с пръчката, но зъбатата твар в последния миг се извърна и магията ми не улучи.

Докато се усетя, четвъртото създание връхлетя върху мен и челюстите му тракнаха на косъм от рамото ми. Изпуснах пръчката и тя отхвръкна встрани.

Знаех, че без нея и без Дестин нямам никакви шансове, но въпреки това не възнамерявах да се дам без бой. Претърколих се встрани, свалих наметката и я задържах с две ръце пред себе си. Когато върколакът с ръмжене атакува отново, я увих около дебелата му шия и започнах да стягам, но той ме улови с ноктеста лапа за косата и ме отхвърли като перце. Още докато се приземявах в прахта, го видях да се носи към мен със стръвно оголени зъби.

— Ригаморте!

Черната светлина го удари точно между плешките. Той замръзна за миг във въздуха, а после мъртвото му туловище се стовари точно отгоре ми. С мъка изпълзях изпод него и се озърнах невярващо.

На няколко крачки встрани стоеше пребледнялата Петра, стиснала в юмрука си моята пръчка. Тя бе хвърлила магията. И то успешно.

Делф и Лакланд, вече довършили третия върколак, също я гледаха потресени от подвига й.

В следващия момент обаче краката й изневериха и тя коленичи на земята, притиснала ръка към гърдите си. По лицето й се стичаха сълзи.

Втурнах се към нея и взех пръчката. Другите също се притекоха.

— Ти… ти можеш да правиш същите неща като Вега — заекна Лакланд.

— Магии — додаде шепнешком Делф.

Тя обаче продължаваше да стои неподвижно, с разкривено от болка лице.

— Петра, дай да погледна. — Посегнах към ръката й.

Тя обаче само поклати глава и продължи да я притиска към себе си.

— Позволи на Вега да те излекува — подкани я и Делф. — Тя може да го направи с помощта на Камъка.

Аз вече го бях извадила от джоба си, но се наложи да отворя юмрука й със сила. И когато го направих, стомахът ми се обърна. Цялата й длан изглеждаше като къс овъглено месо. Болката, която изпитваше, сигурно бе ужасна. Прокарах Целебния камък над нея, но нищо не се случи. Удивена, опитах няколкото лекуващи магии, които знаех, но нито една от тях не подейства.

— Просто ме остави на мира — дръпна се от мен Петра, после стана и с олюляване се отдалечи. Вторачих се неразбиращо в пръчката си. Защо я беше изгорила, след като тя бе спасила живота ми? Защото не й принадлежеше? Или защото, както подозирах, Петра бе потомка на Маладоните? Инак откъде щеше да знае как да хвърли смъртоносното заклинание или да използва Фин — магичната стихия, създадена от тъмни магьосници?

Погледнах към Делф, който смутено наблюдаваше сцената. Исках да споделя с него съмненията си, но Лакланд стоеше точно до нас.

— Е, слава богу, че Петра също се оказа магьосница — казах с пресилена усмивка.

— Наистина — кимна още замаяният Лакланд, сетне добави: — Най-добре да отида да проверя как е.

Щом двамата е Делф останахме сами, едва се сдържах да не му кажа, че Петра е наш враг. Това положително щеше да изтрие възхитената физиономия, която цъфваше на лицето му всеки път, щом я зърнеше. Но имаше една пречка, която ме възпираше.

Тя бе използвала своето изкуство, за да ме спаси от смърт.

— Какво става с Петра, Вега Джейн? — попита той.

— Не знам — отвърнах и ако трябваше да сложа ръка на сърцето си, наистина бе така.

QUADRAGINTA UNUS

ЕДНО ДОБРО ДЕЛО

На следващия ден, докато вървяхме през пустинята, отново разгърнах над главите ни магичния щит. Той предпазваше от слънцето и жегата, но не те бяха основният проблем. Гранитният масив бе все така далеч от нас и когато Лакланд ме приближи, вече знаех какво ще ми каже.

— Вега, струва ми се, че откак сме тръгнали, нито на крачка не се приближаваме до целта.

— Знам, Лак.

Той се намръщи.

— И какво смяташ да предприемеш?

Погледнах към брадатото му лице, а след това назад към Делф и Петра, които крачеха рамо до рамо и тихо разговаряха.

— Работя по въпроса.

— Е, това е голямо облекчение — измърмори скептично Лакланд.

— Защо, да не би ти да имаш някакви идеи?

— Виж — вдигна меча си той, — опре ли дотам да промуша някого, винаги можеш да разчиташ на мен. Но магиите са твоята специалност.

— А също и на Петра, както личи — парирах го аз.

Лицето му посърна.

— Никога не съм знаел, че умее подобни неща.

— Сигурен ли си, че не си доловил поне известни признаци?

— Какви признаци може да има?

— Да речем, някакви необясними явления около нея.

— Не съм забелязвал — поклати глава той. — Но от друга страна, не я и познавам толкова добре. Не сме роднини или нещо подобно. Едва след като нападнаха селото ни, тръгнахме заедно.

— Ти имаше ли семейство?

— Само майка и сестра — отвърна прегракнало той. — Татко и по-големият ми брат загинаха много отдавна.

— Как?

— Колосите ги погубиха. Аз… с нищо не можах да им помогна. А после проклетите върколаци затриха цялото село. От всички Фурини останахме само Петра и аз. Вчера като ги видях, направо ми причерня пред очите. Бих ги разкъсал с голи ръце, ако можех! — Той замлъкна за секунда и добави: — С Пет сме заедно вече от доста време. Почти като брат и сестра. Никой не иска да бъде сам. Не и тук.

— Така е — кимнах с мисълта за Делф и Хари Две.

Докато разговаряхме бях свела поглед към пясъка. Сега вдигнах очи и замръзнах на място.

— Виж! — улових Лакланд за лакътя.

Той също спря и усетих как цялото му тяло се напряга.

— Какво, по дяволите, е това?

— Трябва да е еднорог — промълви Делф, който междувременно ни бе настигнал заедно с Петра.

Създанието бе искрящо бяло, със златна грива, блестящи черни очи и царствен рог с цвят на сребро. Стоеше точно пред нас, преграждайки пътя с едрото си мускулесто тяло. Изглеждаше прекрасно, почти като мраморна статуя, но с пулсиращо сърце в широката гръд. И бе първият звяр, срещнат от началото на пътешествието ни, който не се опитваше да ни убие.

— Хари Две! — възкликна тревожно Делф.

Кучето ми се втурна и спря само на метър-два от еднорога. Последният изпръхтя и се дръпна леко назад. Хари Две обаче не ръмжеше, нито се зъбеше, а въртеше дружески опашка. Сетне пристъпи още малко и потърка муцуна в предния крак на благородното животно, а то на свой ред тръсна глава и го докосна по козината със златната си грива.

Кучето се обърна назад към нас и излая, сякаш искаше да каже: „Не бойте се, всичко е наред“.

Аз направих крачка-две, но останалите не помръднаха.

— Ако сме прекалено много, може да го подплашим — поясни неубедително Делф.

Приближих до еднорога, готова моментално да отстъпя, ако прояви някакъв признак на страх или безпокойство. Протегнах едната си ръка и му дадох да я подуши. После го погалих по гривата, а той отърка шия в рамото ми. Огледах отблизо сребристия рог. Какво бе казала Астрея? Че той лекува всички отрови. Това положително щеше да ни бъде от полза. Но после се сетих за двата начина да го получим.

Като убедим еднорога да ни го даде.

Или като го убием.

За нищо на света нямаше да нараня това създание. То бе толкова прекрасно и… възвишено. Муцуната му побутна ръката ми, подканяйки ме да го почеша между ушите, точно както правеше Хари Две. Сърцето ми се разтопи съвсем. Много предпазливо пипнах рога. Макар да изглеждаше плътен, той се оказа мек и нежен на допир.

Тогава забелязах, че еднорогът не отпуска пълната си тежест върху единия преден крак. Наведох се и видях над копитото му гноясала рана.

— Къде си пострадал? — казах тихо и го погладих по крака, като внимавах да не докосна раната. После извадих Целебния камък от джоба си и го прокарах над нея, мислейки за хубави неща. Тя моментално заздравя, а аз се изправих и го потупах по шията.

— Е, вече си като нов.

Видях как черните му влажни очи примигнаха. На фона на снежнобялата окраска те изглеждаха бездънни, като планински езера.

— Прекрасен си — добавих с възхитен глас. — Абсолютно прекрасен.

Докоснах още веднъж рога му и се отдръпнах назад. Усетих лек гъдел по дланта си и я погледнах. Тя бе абсолютно чиста. Цялата мръсотия, наслоена от пътуването, бе изчезнала. Погледнах козината на еднорога, ужасена, че съм я изцапала със своя допир, но тя си оставаше все така безупречна.

Животното продължаваше да ме гледа, после леко разтвори уста и мога да се закълна, че се усмихна. В следващия миг се обърна, препусна в тръс, който бързо премина в галоп и се изгуби в далечината.

Върнах се при останалите, като продължавах да потърквам замислено длан. Тогава усетих, че джобът ми е натежал. Отначало се вцепених, опасявайки се от някаква черна магия.

Извадих пръчката и изрекох:

— Реджойнда, ъм… проклето нещо от джоба ми!

Предметът веднага изскочи и се озова в ръката ми. Всички се скупчихме, зяпнали в почуда.

Това бе сребърният рог.

Но нима той не се намираше върху челото на създанието, когато то препусна и се отдалечи? Вече не бях сигурна.

— Как се е озовал тук? — възкликнах.

Делф поклати дяволито глава.

— Явно ти го е подарил. Ти му показа доброта, погрижи се за раната му. Татко би се гордял с теб, задето умееш така да приласкаваш животните.

Усмихнах се широко и потърках рога. Той бе все така мек и нежен, като кадифе. Прибрах го обратно в джоба си, но гъделичкащото усещане в ръката ми остана. Стори ми се дори, че се разпростира по цялото ми тяло.

Погледнах към гранитния масив, който си оставаше все така далечен, и изведнъж ме осени идея. Толкова проста, че се учудих как не съм се сетила досега.

Замахнах с пръчката и произнесох:

— Конфузо, рекузо.

Над нас сякаш премина трептяща вълна. Когато тя се разнесе, видяхме, че се намираме едва на километър-два от целта.

— Не може да бъде! — плесна се по бедрото Лакланд.

Оказа се, че Астрея все пак ме е научила на нужната магия, но аз не съм го знаела. Защото какво е халюцинацията, ако не издигане на объркващ лабиринт пред съзнанието?

Поехме с нови сили, окрилени от неочаквания напредък, и не след дълго се озовахме в подножието на стръмно плато. В плътната сянка, хвърляна от него, цареше прохлада, затова решихме да спрем и пренощуваме. Докато спътниците ми организираха лагера и приготвяха вечеря, аз използвах Дестин, за да хвръкна върху билото на скалата и да хвърля един поглед наоколо. Направих го бързо, преди обичайната буря да ме е изхвърлила от небето.

Отвесният скат сякаш служеше за граница между два различни свята. Зад мен бе все така слънчево и горещо, а пред мен царяха единствено гъста мъгла, навъсени облаци и пронизващ студ.

Мочурището напълно оправдаваше репутацията си на най-отчайващо побърканото място, което можех да си представя. Надявах се единствено час по-скоро да го оставя зад гърба си.

Скочих от ръба и се приземих долу при останалите.

— Е, какво видя? — попита нетърпеливо Делф.

— По всичко личи, че отвъд ще е малко по-хладно, отколкото тук — отвърнах.

Изядохме вечерята в мълчание, а после Лакланд излезе с предложение да продължим още тази вечер, но аз го разубедих. Щеше да е глупаво да губим време в заобикаляне на платото, след като просто можех да изкача всички ни до върха му с помощта на Дестин. Исках обаче първо да извърша малко разузнаване. Помолих Делф да поеме първата стража заедно с Хари Две, а аз самата повиках Петра настрани.

— Възнамерявам надникна в следващата част на Третия кръг — казах. — Искаш ли да ме придружиш?

Не се наложи да я увещавам дълго. След броени минути вече я бях пристегнала с ремъците и двете се издигнахме във въздуха. Тя никога по-рано не бе летяла, но се държеше забележително спокойно.

Щом кацнахме на върха, ме попита защо се излагам на всички опасности в Мочурището, вместо просто да прелетя над него.

— Защото — отговорих, — ако остана за по-дълго над земята, то праща буря, способна да ме направи на пестил. Но, изглежда, не възразява срещу по-кратки прехвръквания от място на място.

— Говориш за него така, сякаш е живо същество.

— О, то е именно такова. Знам го още от Астрея, а неведнъж съм имала случай и лично да се убедя.

— Тук е толкова по-различно от пустинята долу — каза тя, като потърка рамене от студ.

— Така си е. Боли ли те още? — попитах, посочвайки обгорената й ръка.

— Не колкото преди. — Тя побърза да придърпа ръкава си над нея.

— Всичко е наред, Петра. Няма защо да се притесняваме от белезите си. А и сигурно ще получим още доста, преди да се измъкнем оттук.

— Навярно си права — отвърна тихо тя, но остави ръката си скрита.

— Искаш ли да ми разкажеш за своите роднини?

— Защо се интересуваш от тях?

— Защото — запазих спокоен тон — може да са знаели неща, които да ни бъдат от полза.

— Не са знаели нищо.

Упорството й започваше да ми идва в повече.

— Явно не е така, иначе нямаше да оцелеят толкова дълго. — Направих многозначителна пауза, сетне добавих: — Възможно ли е например да са разбирали от магия, както теб и мен?

Тя ме изгледа изпод вежди.

— Ако намекваш за онова, което направих с пръчката ти, и аз самата не знам как се получи.

— Да, но изрече правилното заклинание.

— Защото го чух минута по-рано от теб. Когато магията ти пропусна целта.

Отговорът й дойде бързо. Твърде бързо, както ми се стори.

— Това е магия за убиване. Единствената, която причинява смърт веднага.

— Е, толкова по-добре за теб — рече хапливо Петра. — Иначе сега щеше да си мъртва.

Пуснах репликата край ушите си.

— Дори така да е, ти очевидно знаеше как да използваш Фин.

— Това си беше чист късмет — рече тя и млъкна отново, потривайки обгорената си ръка.

Но аз нямах намерение да я оставя на мира току-така.

— Е, та относно семейството ти?

Тя присви устни.

— Добре, добре, дявол да го вземе. Имах един чичо. Брат на баща ми. Малко странна птица — затворен и необщителен, но инак привързан към мен. Често ходехме заедно на разходка. И разговаряхме.

— За какво?

— Ами в общи линии, че не ни е тук мястото. Че е станала някаква грешка.

— Грешка? Каква по-точно?

— Нямам представа, но той се гневеше заради нея. Все повтаряше, че трябвало да живеем другаде.

Сетих се за коментара на Делф, че тя подозира за съществуването на друго място отвъд Мочурището. А също за думите на Силен, че е възможно сред останалите тук в капан след великата битка да се срещат и Маладони.

— Дали не е имал предвид моето село? — попитах.

— Възможно е — рече колебливо тя. — Работата е там, че… — за пореден път замълча и отвърна поглед.

— Моля те, Петра, изплюй най-сетне камъчето.

— Ще обещаеш ли да не казваш на другите? Дори и Лакланд не знае.

— Обещавам.

Тя впери очи в мен, сякаш преценявайки искреността ми.

— Чичо ми имаше пръчка като твоята.

— Моля? — извиках. — Твоят чичо?

— Тогава още не знаех за какво служи. Кълна се, че не знаех!

— Но защо в такъв случай смяташ, че е била вълшебна?

— Заради нещата, които вършеше с нея.

— Като например?

— Местеше се от място на място. Само докато мигнеш.

— Пас-пусе — казах аз.

— Да, помня, че произнасяше тези думи.

— Какво още?

— Можеше да запали огън от разстояние. На него печахме дивеча, който убиваше.

— Но как така никой не е разбрал за способностите му? — Сграбчих я за ръката. — Лакланд, майка ти, баща ти?

— Той не ги показваше пред никого. Правеше магии само когато бяхме насаме.

— И защо според теб?

— Защото… — Устните й потрепериха. — Защото…

— … е знаел, че и ти си като него?

Тя кимна отсечено.

— Веднъж дори ми даде пръчката и ме накара да сваля яйцата от едно гнездо за обяд. Продиктува ми заклинанието и те просто скокнаха в ръката ми.

— А как ще ти се стори — произнесох бавно, — ако ти кажа, че единственият начин да се сдобие с тази пръчка е бил по родова линия? Някой от неговото семейство — което ще рече от твоето семейство — трябва да му я е дал, вграждайки в нея късче от себе си.

Петра изглеждаше напълно потресена от чутото.

— Къде е тя сега? — попитах.

— Не знам. Когато върколаците нападнаха, всички спяхме. Бяхме разположили стражи, но те навярно също са задрямали. Чичо ми беше убит, а от пръчката нямаше и следа.

През цялото време я наблюдавах внимателно — всяко движение на тялото, всяко потрепване на мускулче по лицето й. И ако узнах нещо със сигурност, то бе едно — че ме лъже. Петра бе скрила някъде пръчката на чичо си. Докоснала се веднъж до нейните способности, никога не би я зарязала, та ако ще да я нападнат и сто върколаци.

— Искаш ли да проверим какво има там? — пристъпи тя към отвъдния ръб на скалата. Очевидно нямаше желание да продължава разговора и аз реших да не настоявам. Бездруго бях научила повече, отколкото очаквах.

— Ти можеш да останеш и тук, горе — предложих.

— Не, за нищо на света не бих те оставила да отидеш сама.

Щеше ми се да й вярвам. Но ясно си давах сметка, че като изключа Делф и, разбира се, Хари Две, не мога да вярвам на никого.

Затова само кимнах, пристегнах я с ремъците и двете скочихме.

QUADRAGINTA DUO

ЕРИС

Ако от другата страна на платото имаше някаква промяна, тя бе само към още студ, мрак и мъгла. Дори пръчката не смогваше да освети достатъчно широко пространство наоколо, а това не ми се нравеше. На няколко крачки от нас можеше да се спотайва джабит, а ние така и да не разберем, докато зъбите му не се впият в плътта ни. Долових някакво раздвижване във въздуха, сграбчих Петра и я съборих на земята. Нещо прелетя толкова ниско над нас, че буквално разроши косите ни.

— Тихо, не мърдай — прошепнах и предпазливо надигнах глава, за да се огледам.

Следващото, което чух, бе напълно неочаквано.

Смях.

Последван от мъжки глас, чиято посока не можех да определя.

— Мед ми капе на сърцето, като гледам никаквици като вас да се въргалят в прахта, където им е мястото.

Вдигнах пръчката и приседнах, затаила дъх. Наблизо имаше същество, което не беше звяр. За един налудничав миг дори ми хрумна паническата мисъл, че Торн е избягал от Люк и другите екоси и ни е настигнал, за да си отмъсти. Но гласът не беше неговият.

— Кой си ти? — извиках.

— Кавги и раздори сея аз, натрапници вредни хващам завчас. — Глупавото стихче бе произнесено с напевен тон, съпроводен от свистене, сякаш нещо едро се носеше над нас.

Кавги и раздори, повторих си наум. Ясно. Астрея ни бе предупредила за този приятел.

— Да не би да си Ерис?

Свистенето престана.

— Откъде знаеш името ми? — изръмжа гласът.

Реших да го подразня със собствените му номера.

— Винаги познавам имената на онез, що търсят си белята — изтананиках.

Тишина.

Дали не бях отишла твърде далеч?

Пред нас започна да се материализира фигура, подобна на огромно бебе, само че с мустаци, загърната в сив плащ, изпод който се подаваха боси крака.

— Значи Ерис си търси белята, а? — изтръгна се изпод мустаците с тих, заплашителен тон.

— Астрея Прайн ти изпраща поздрави — вдигнах вълшебната пръчка пред себе си.

Веждите се повдигнаха над черните като маслини очи.

— А, така било значи. Е, на добър час в мъглата. Да видим докъде ще оцелеете с тази пръчица.

Но аз бях сигурна, че ще намеря изход. Това място, макар и тъмно и непрогледно, поне не притежаваше влудяващата потиснатост на Втория кръг. Астрея бе споменала за нещо, способно да ни помогне да разсеем мрака. Но какво беше то? А, да!

— Реджойнда, кукоси — изрекох и с плавно движение придвижих пръчката към себе си, сякаш теглех нещо.

Минаха няколко секунди и ето че в далечината затрептя искрица светлина. Тя растеше и ставаше все по-ярка, докато трябваше да сведа очи, за да не ме заслепи.

— Проклети гадинки! — изкрещя Ерис.

Сега влажният въздух се озари като от лятно слънце, пред което и последните сенки отстъпваха. Скоро се оказахме заобиколени от кукоси — малки, подобни на птички създания, чиито крилца пърхаха и разпръсваха сияние наоколо. Окраската им бе пъстроцветна, сякаш носеха върху себе си късчета от дъгата. Вдигнах показалец и едно от тях кацна на него. Усетих как ме облива вълна от ведро настроение.

Петра протегна ръка и тя начаса бе покрита от поне половин дузина кукоси. Лицето й се озари от лъчезарна усмивка.

— Никога не съм се чувствала толкова добре — каза.

Кимнах, защото и аз изпитвах същото. Като че ли цялата мощ и доброта на слънцето се бяха спуснали, за да сразят мрака и унинието.

— Е, къде се дянаха сега твоите кавги и раздори? — обърнах се подигравателно към Ерис. Едва не се разсмях на глас, когато той разтърси пред мен тлъстичък юмрук и после изчезна.

Върнахме се да вземем и останалите. Превозвах ги един по един, първо до върха на платото, а после надолу до отвъдната му страна. При вида на рояка от кукоси Лакланд и Делф започнаха да се държат като пощръклели малчугани, да тичат напред-назад подир топчиците светлина и да ги оставят да кацат по главите и раменете им.

— Никога не съм подозирал, че тук можело да бъде и забавно — рече Делф.

Продължихме напред с бодра крачка и изминахме дълъг път, преди отново да спрем и да разпънем лагер. Докато се хранехме, разказах с повече подробности случилото се с Ерис, а Петра ентусиазирано разкрасяваше историята, обсипвайки ме с толкова много похвали, че накрая се почувствах неудобно. Делф и Лакланд се смяха от сърце на моята имитация на разгневения Ерис.

И тогава чух приближаващия тътен.

— Джабити! — изкрещях.

Земята се затресе под краката ни, съскането прониза тъпанчетата ни. Едва после дойдоха писъците, за които се знаеше, че могат заличат всеки както от сетните останки кураж, така и от здравия му разум.

— Къде са те, по дяволите? — викна Лакланд, разкрачил широко нозе и уловил с две ръце дръжката на меча. Не можех да кажа, че винаги съм го харесвала, но поне смелостта му беше безспорна.

Петра бе вдигнала арбалета, Делф — своята брадва. Хари Две, както обикновено, стоеше до коляното ми. Земята вече се тресеше толкова силно, сякаш насреща ни се носеше цяло стадо от чудовищата. Присвих очи и се взрях пред себе си, но макар теренът да бе равен и открит, не виждах нищо.

— Кристиладо магнифика — изрекох.

И веднага ми се дощя да не го бях правила.

Джабитът, за щастие, се оказа само един.

Но хубавото свършваше дотук. Защото този конкретен джабит бе по-едър дори от колос.

Той бе извил тяло, издигайки се на трийсетметрова височина непосредствено пред нас. Змийските глави по него бяха толкова много, че нямаше как да се преброят — положително не и за времето, което ни оставаше да живеем. Приличаше на гигантско дърво с хиляди отровни клони, които при това се движеха с главозамайваща бързина.

Погледнах към Лакланд и видях как цялата кръв се отцежда от лицето му. Той вдигна меча, но бе наясно, че със същия успех може да размахва маргаритка пред пълчище от еринии.

Делф замахна с всичка сила и запокити брадвата. Тя профуча покрай мен и улучи чудовището, но едва одраска дебелата му кожа.

В следващия миг то нападна.

— Ембатлементо!

Джабитът, който тъкмо се спускаше върху Лакланд, се стовари върху магичния ми щит и тежестта на туловището му бе такава, че го отмести назад. Последва гръмка експлозия и Лакланд остана да лежи в несвяст на земята. Звярът се изправи отново, видя ме и се нахвърли върху мен.

— Пас-пусе — тупнах се с пръчката по крака. Секунда по-късно тоновете люспеста плът се врязаха в мястото, където бях стояла и изровиха двуметрова канавка.

Петра притича и пусна стрела в едно от очите на влечугото. Проблемът бе, че то имаше още стотици други.

Хари Две впи зъби в опашката му. За щастие, Делф се случи наблизо и успя да го дръпне, преди някоя от отровните глави да го е ухапала. Звярът се извъртя раздразнен и запрати и двамата като топки във въздуха.

— Импакто! — опитах поредното заклинание. Джабитът бе толкова голям, че не постигнах нищо повече от това да смажа две от главите в долната част на тялото му. Бесът му обаче нямаше граници. Последва нова мълниеносна атака, но аз пак го изпреварих и изчезнах от мястото. Този път той се изправи от пръстта леко замаян, което ме наведе на мисълта, че мога да приложа същата тактика както на Дуелума в Горчилище. Да използвам собствената сила и ярост на чудовището като оръжие срещу него.

То напада още три пъти, а аз всеки път се местех преди удара. Накрая се изправи, олюляващо се като пияно, вторачило в мен стотиците си очи. Застанах непоколебимо срещу него и си дадох сметка, че вече не се боя чак толкова. Току-виж, бях успяла да спечеля и този двубой.

Но тогава коварният звяр стори нещо, което напълно ме изненада.

Втурна се по посока на Лакланд. Той тъкмо идваше на себе си и хвърли меча по нападателя, но ръждивото оръжие просто отскочи, без да му причини дори драскотина.

— Не! — изкрещях, чудейки се какво да предприема. — Реджойнда, Лакланд.

И ето че брадатият ми спътник полетя с уплашени вопли право към мен и щеше да ме събори, ако в последния момент не се бях привела. Изправих се, отупах праха от дрехите си и реших, че вече е време да сложа точка. Събрах всяка капка сила на духа, тялото и съзнанието си, насочих пръчката и произнесох твърдо:

— Ригаморте.

Черната светлина улучи звяра, който отново се обръщаше към мен, право в гърдите. За няколко дълги секунди той просто остана да се полюлява напред-назад, като махало на часовник. Вече си мислех, че убийствената ми магия не му е подействала. Ако и това най-силно заклинание не успееше, значи нямаше да мога да го победя.

Но ето че той започна бавно да се накланя към мен.

— Пас-пусе — потупах крака си с пръчката още веднъж. И точно навреме, защото от мястото, където бях стояла, се вдигна облак пушилка, причинена от падащия мъртъв джабит. Аз самата бях отнесена от въздушната вълна, а пръчката изхвръкна от ръката ми.

Претърколих се и се озовах рамо до рамо с проснатия на земята Лакланд.

— Съжалявам, че трябваше да го направя — казах, повдигайки се на лакът.

И тогава забелязах, че очите му са затворени, а дишането — плитко и учестено. Едната страна на лицето му бе отекла и зачервена. Върху кожата там имаше леко охлузване, а до него — капка жълтеникава течност.

Джабитска отрова. Значи, докато Лакланд е прелитал покрай чудовището, то бе успяло да го… ухапе.

Коленичих и го разтърсих.

— Лакланд! Лак, чуваш ли ме?

Докоснах ръката му. Беше хладна като мрамор. Гърдите ми се свиха от паника, обаче си наложих да мисля ясно. Целебният камък! Посегнах към джоба си, ала той не беше там. Делф! Бях го дала на него.

— Делф! — изкрещях и го видях как се надига от прахоляка недалеч, но сетне залита и пада отново. — Делф, трябва ми Камъкът. Веднага! — Реджойнда, Камък — изрекох, но после осъзнах, че пръчката не е у мен.

Делф с усилие се изправи и взе да тършува из джобовете си. После коленичи и заопипва с длани земята около себе си. Очевидно бе изгубил вълшебния предмет.

Петра също притича до мен и улови Лакланд за ръката.

— Лак? Лак, дръж се, моля те! — Сетне погледна трескаво към мен. — Не можеш ли да му помогнеш с нещо?

Не разбирах какво се случва. Отровата от джабит убиваше моментално. Огледах по-внимателно раната. Това охлузване не можеше да е причинено от ухапване. То трябваше да остави малки, кръгли отвърстия. Вероятно някой от оголените зъби на чудовището само го бе одраскал по лицето. Но ето че пред ужасените ми очи жълтеникавата капка започна да пропива в кожата му.

— Не! — изкрещях, но беше твърде късно.

Лакланд се загърчи в конвулсии, а после, което бе още по-страшно, застина неподвижно. Дишането му почти спря, а клепките едва доловимо потрепваха.

— Лак! — простена Петра. — Не ни напускай!

Едва сдържайки сълзите си, се заозъртах припряно за нещо, каквото и да било, с което да го спася. Но не разполагах с нищо. Нищо. Къде беше пръчката ми? Камъкът? В пръстите на дясната ми ръка се появи пощипващ сърбеж. Сякаш по своя собствена воля тя посегна към джоба на наметката ми.

И го извади.

Сребърния рог на еднорога.

Без да се замислям, го притиснах към лицето на Лакланд.

Той изведнъж омекна като восък и бе всмукан, точно както отровата преди него, в кожата на ранения. Лакланд потръпна, задави се и изведнъж приседна толкова рязко, че главите ни едва не се удариха. Отскочих назад, а той ме гледаше като пиян — очите му сякаш плуваха в гнездата си.

— Какво стана, Вега? Убихме ли оная гадина, а?

С радостен писък Петра се хвърли и го прегърна толкова силно, че едва не го събори отново.

Когато най-сетне го пусна, видях, че бузата му все още е отекла и зачервена. Делф дотича запъхтян, заедно с Хари Две.

— Намерих го — каза, протягайки ми Целебния камък. — А също и пръчката.

Грабнах ги от ръцете му и прокарах Камъка над лицето на Лакланд. Кожата зарасна, но продължаваше да изглежда доста зле.

Направих лекуваща магия и тя даде известен резултат, оставяйки само малък белег.

— Не бой се, Лак — казах. — Скоро пак ще станеш хубавец като преди.

— Няма проблем — усмихна се той. — Това си е нещо като почетен медал. А и един Мъжки не бива да е прекалено красив, нали, Пет?

— Ами една Женска? — въздъхна престорено тя, показвайки обгорената си ръка.

— Стига сте мрънкали, все е по-добре, отколкото да сте мъртви — заключи Делф.

Всички се засмяхме с облекчение.

— Е — изправих се аз, изпълнена с нова увереност. — Мисля, че Четвъртият кръг ни зове.

Не биваше да съм толкова самонадеяна.

Четвъртият кръг бе мястото, където щях да умра.

QUADRAGINTA TRES

РУБЕС

Теренът в Четвъртият кръг бе странен — равнинен на места, издигащ се рязко на други. Забелязваха се остри хребети и зъбери, стърчащи от нищото. Над главите ни нямаше звезди, нито луна. Използвах пръчката, за да осветявам пътя ни.

Вървяхме докъдето ни стигнаха силите и после направихме лагер под няколко високи върби. Постоянно се оглеждах да зърна тънкото русло на река Обол, която знаех, че тече оттук, но тя не се виждаше никъде.

След вечеря Лакланд предложи да поеме първата стража. Петра и Делф скоро се унесоха в сън, но аз, както обикновено, не можах — поне не веднага.

Бръкнах в торбата си и извадих картата на Мочурището, оставена ми от Куентин Хърмс на моето дърво още в Горчилище. Някои елементи от нея бяха удивително точни, но други изобщо не съответстваха на действителността. Върнах се мислено към нишката от събития, благодарение на които се бе озовала в ръцете ми. Аз бях горе на дървото си, когато чух лая на кучетата, преследващи някого. После видях Куентин да бяга към Мочурището. Когато отидох на работа в Комините, заварих съобщение от него, заръчващо ми вечерта отново да се кача на дървото. И открих заковано върху дънера допълнително стъпало, в което бе скрита нагънатата карта.

Смръщих замислено вежди. Това стъпало не бе там сутринта, докато гонеха Куентин. Значи по някое време, след бягството си, но преди да се прибера от работа, той трябва да се е върнал от Мочурището и да го е заковал.

Тогава в главата ми изникна въпрос, който не си бях задавала преди. Защо изобщо Съветът преследваше Куентин? Несъмнено е имало причина. Беше ни казано, че той е нарушил някакви закони, но така и не бе уточнено какви. А както Моригон, така и Тансий пазеха загадъчно мълчание по въпроса.

Извадих пръстена от джоба на наметката си и го повъртях в ръка. Той бе открит в дома на Куентин, от което следваше, че моят дядо навярно му го е дал. Но защо на него, а не на баща ми, своя единствен син?

Какво качество притежаваше Куентин, та да спре избора си върху него? Дали е бил просто посредник, изпълняващ заръките на дядо ми, снабдяващ ме с неща, от които ще се нуждая? И ако да, то с каква цел?

Извадих пергамента, почуках с пръчката и призовах Силен.

Образът му се появи незабавно сред обърканите писмена.

— Къде си сега? — попита сериозно той.

— В Четвъртия кръг.

— А, река Обол.

— Да, макар още да не съм я открила. Нито лодкаря Рубес. Какво можеш да ми кажеш за него?

— Боя се, че нищо.

— Астрея спомена, че щял да иска някакво заплащане, за да ни превози през реката.

— Аз самият, естествено, никога не съм я прекосявал. А и не съм чувал за някой, който да го е правил.

— Чудесно — промърморих. — А знаеш ли поне дали отвъд нея се намира последният, Пети кръг?

— Уви — поклати глава старецът. — Това също е обгърнато в мистерия.

— Но щом има река, предполагам, че в нея има и някакви водни обитатели?

— Не бих се учудил.

— Ето значи ролята на лодката. По-разумно е да избегнеш срещата с тях.

— Надали ще е толкова просто, колкото си го представяш.

— Защо?

— Защото цената на превоза може да се окаже по-висока, отколкото си склонна да платиш, Вега. И тогава от теб ще зависи да вземеш решение. Така е устроено това място. Да иска от теб непосилни неща.

И с това злокобно предзнаменование Силен изчезна.

Бавно сгънах пергамента и го прибрах. Каква ли непосилна цена можеше да ми бъде поискана за прекосяването на Обол?

Петра стана, за да застъпи на стража, и аз, след като изчаках, докато се уверя, че Делф и Лакланд са заспали дълбоко, се промъкнах до нейната торба. Знаех, че постъпката ми в много отношения е нередна, но знаех също и че не мога повече да пребивавам в неведение.

Насочих пръчката и едва чуто промълвих:

— Кристиладо магнифика.

Съдържанието на торбата се разкри пред мен като на длан. И аз видях онова, което очаквах. Следващото заклинание се отрони също така тихо от устните ми:

— Реджойнда, пръчка.

Тя излетя от торбата и се озова в дланта ми. Когато усетих допира й върху кожата си, ми дойде наум — твърде късно, разбира се, — че може да ме изгори, но тя не го стори. Навярно щеше, ако бях опитала да направя магия с нея.

— Илюмина — осветих я със своята собствена пръчка, за да я разгледам. Беше направена от тъмно, почти черно дърво. Хрумна ми, че чичото на Петра всъщност не й я е дал, както ставаше обичайно. Тя сама я бе взела след смъртта му. Но някой трябваше да я е дал на него. Може би баща му? Потърсих в основата й вградена частица от предишния собственик и я видях — нокът, ясно открояващ се на фона на дървото.

Озъртайки се като крадец, я пъхнах в джоба си и отидох да си легна. Вярно, Петра бе спасила живота ми, но не бях сигурна дали не таи враждебни намерения. А ако бе така, не исках да притежава предмет, способен да убие както мен, така и Делф. Но все пак се чувствах гузна. Това място наистина не предлагаше леки решения.

На сутринта — чието настъпване не бе лесно да се определи, тъй като слънцето тук не изгряваше — събрахме багажа и потеглихме. Наблюдавах внимателно Петра, докато вземаше торбата си, но тя така и не надзърна вътре.

Не се съмнявах, че щом открие липсата, веднага ще заподозре мен. А и как иначе? Нали бях единствената, знаеща за магичните опити с чичо й. Но тя не ми бе признала, че притежава пръчка, затова се съмнявах да ме обвини открито — поне не и пред Лакланд и Делф. Явно никак не й се щеше да разкрива тайната си. Тактиката, която използвах срещу нея, бе доста подла, но точно в момента не можех да си позволя повече изненади.

Още три дни и нощи бродихме през мрачната, безрадостна местност. Веднъж над главите ни прелетя инфиций и се наложи да търсим убежище в една пещера. Друг път се натъкнахме на глутница фрекове, водещи битка със стадо непознати за мен същества. Накрая фрековете надделяха и е вой и ръмжене се нахвърлиха върху телата на жертвите. Докато те се наслаждаваха на плодовете на своята победа, ние си плюхме на петите и скоро се отдалечихме на безопасно разстояние.

На четвъртата вечер стоях на пост край лагера. Уморена от еднообразието, вдигнах пръчката и измърморих:

— Кристиладо магнифика.

Бях го правила и преди, без особен резултат. Но този път бе писано да е различно.

Нямаше да се изненадам особено, ако бях видяла някой звяр.

Но вместо това пред очите ми изникнаха Делф и Петра. По някаква причина заклинанието ми показваше какво се случва не отпред, а зад мен.

Те бяха склонили глави и разговаряха с тихи гласове, които не можех да доловя. Напоследък все по-често прекарваха заедно, независимо дали по време на преходите, или край скромния ни лагерен огън. Също и спяха един до друг.

Но това видение?

Обърнах се и безшумно закрачих към мястото, където смътно тлееше догарящата жар.

На известно разстояние спрях и ги загледах.

Делф правеше движения с Целебният камък над ранената ръка на Петра. Не се и съмнявах, че мисли за прекрасни неща. После тя се усмихна и го докосна по бузата.

Стиснах зъби и се върнах обратно на поста си. Главата ми бе приведена, очите — приковани в прашните ботуши. Делф е най-добрият ми приятел, мина ми през ума. Приятелите не се държат по този начин. Това не е… не е…

Не е какво, Вега?

Не е онова, което на теб ти се иска?

Но животът на Делф не е твой, а си е негов. Щом харесва Петра повече от теб, ще трябва да го преглътнеш.

Някакъв шум ме изтръгна от мрачните размисли.

Шумът на ромоляща вода.

Изтичах да известя останалите.

Всички вкупом забързахме нататък, докато не стигнахме място, откъдето започваше широка низина.

И тук бе тя — река Обол. Дълга и виеща се като змия. Завой след завой, докато не се губеше от погледа и от двете страни. Беше по-широка, отколкото предполагах. Не можеше да се види какво има на отсрещния бряг, но аз и бездруго знаех. Там се простираше последният, Пети кръг. Единственото, което ни делеше от него, бе тази водна преграда.

— Погледнете това — посочи Лакланд.

Вляво от нас имаше стар пристан, поклащащ се от течението върху прогнилите си подпори.

До него бе забит килнат дървен стълб, на който бе закована табела. Въпреки сумрака и двайсетината крачки, които ни деляха от нея, червеният надпис личеше ясно, сякаш изписан с огнени букви.

— Кеят на отвъдното — прочетох на глас.

— Вега Джейн — произнесе Делф с тон, какъвто не го бях чувала да използва преди.

— Какво? — извърнах се сепнато. Но всъщност нямаше нужда да питам.

Откъм завоя на реката се задаваше малка, черна лодка. На кърмата, с дълго весло в ръце, стоеше загърната фигура. Лодката се плъзгаше по повърхността на реката с такава лекота, сякаш се носеше по въздуха.

Щом приближи до нас, фигурата с ловко движение я завъртя и тя спря, едва докосвайки вехтия пристан.

На носа й бе прикрепен прът със закачен върху него фенер. Смътната му светлина едва ни позволи да различим лицето на лодкаря, щом той сне своята качулка.

Всички неволно отстъпихме назад. В първия момент Рубес ми се видя като скелет, на когото просто са пропуснали да кажат, че вече не е жив. Всичко у него бе кухо, безплътно и мъртво.

И все пак очите му излъчваха свирепо червеникаво сияние, доста наподобяващо това на буквите върху табелата. Той отвори уста и заговори, протягайки същевременно дългата си костелива ръка към нас в подканящ жест:

— Нека онези, които желаят да прекосят Обол, дойдат насам. — Гласът му излизаше като дълбоко, гърлено ръмжене. — Рубес ще се радва да ви услужи.

Приближихме по паянтовите дъски и подпорите отдолу със скърцане се наклониха под тежестта ни. Вече мислех, че пристанът ще се срине и всички ще изпопадаме във водата, когато той изведнъж от само себе си се изправи и аз се озовах едва на крачка от лодката. Понечих да се прехвърля през борда й, но Рубес ми прегради пътя с веслото. То бе цялото мокро и покрито със зеленикава тиня.

— Какво има? — дръпнах се назад. — Нали сам каза, че ще се радваш да ни услужиш?

— Първо Рубес трябва да получи своето — изрече дрезгавият глас.

— Добре, каква е цената? — вторачих се в него.

Вместо отговор той отмести взор към дъното на малката лодка, а после отново към нас.

— Имам място за четирима не повече.

— Но ние сме петима — огледах своите спътници.

— Четирима и не повече — пот ори той.

Извадих пръчката.

— А аз пък ти казвам, че сме петима. Разбирам, че искаш да ти се плати, и съм готова да го сторя. Но всички трябва да прекосим реката.

Лодкарят се усмихна и забелязах, че зъбите му са кървавочервени. Освен това, едва сега ми направи впечатление, че ръката му, подаваща се изпод наметката, е цялата покрита е тъмни люспи, подобно на тялото на риба.

Той вдигна веслото и го насочи никъде над главата ми.

В следващия момент Делф изпищя. Обърнах се и го видях на колене, уловил слепоочията си с длани. Лицето му бе разкривено в агония. Сграбчих го за раменете, но той ме отблъсна, падна ничком и започна да се гърчи.

— Делф! Делф!

Петра и Лакланд също се впуснаха към него, но бяха възпрени от невидима сила.

Опитах да направя заклинание, което да облекчи страданията му, но нещо сякаш удържаше пръчката ми и не можех да я насоча.

Извърнах се към Рубес. Той продължаваше да стои по същия начин, с високо вдигнато весло, и аз разбрах, че то е източникът на мъките на Делф.

— Престани! — извиках. — Престани, умолявам те!

Лодкарят бавно свали ръце и Делф веднага спря да се гърчи, но остана проснат върху кея, поемайки конвулсивни глътки въздух.

Приклекнах до него и опитах да го обърна по гръб.

— Д-добре съм, Вега Джейн — изстена той. — Болката… си отиде.

— Защо, по дяволите, направи това? — процедих злостно към Рубес.

— Четирима в лодката. Не повече.

— Добре, да направим следното — първо трима, а после още двама. Така ще спазим проклетото ти правило.

Усмивката му изчезна и той вдигна костелив показалец.

— Едно пътуване. Не две.

Застанах насреща му и изправих рамене.

— Каква в крайна сметка е таксата ти? — Наистина не разбирах какво иска от нас.

Лодкарят обгърна с жест тъмните води.

— Един от вас трябва да плува, ако искате да стигнете отвъд. Ето това е таксата ми. Ако не я приемете, може всички да си останете тук. И да бъдете живи още няколко минути. — Взорът му се зарея в далечината. — Тя вече идва.

— Кой идва? — попитах рязко.

Очите му се впериха в моите като два съсирека пламтяща кръв.

— Смъртта — просъска едва чуто, но този звук ме изпълни с по-вледеняващ ужас дори от писъка на джабитите.

Реката продължаваше кротко да се плиска под нас, а отсрещният й бряг оставаше все така невидим.

— Наистина ли няма друг начин? — попитах със свито гърло.

— Само един.

— Какъв? — трепна у мен искрица надежда.

— Мога да превърна петима ви в четирима. Тогава — добави свирепо, като насочи заплашително веслото — ще кача всички ви в лодката, заедно с тленните останки на петия. Е, кой да бъде? Кой?

— Чакай! — Разперих ръце. — Аз ще плувам.

— Вега Джейн — изправи се Делф на разтрепераните си нозе. — Ти не си чак толкова добра плувкиня.

Хари Две вдигна предните си лапи към мен, сякаш да покаже колко са силни и пригодени за употреба във водата.

— Не — казах. — Аз ще го направя.

— Стига, Вега Джейн, не може все ти да се излагаш на опасност.

— Защо да не пуснем кучето? — предложи Лакланд.

— Млъкни, Лак — срязах го аз.

— Какво ще кажеш — дръпна ме настрана Делф — да му се нахвърлим всички едновременно и да му отнемем проклетата лодка?

— Забрави ли какво ти причини преди малко? — прошепнах. — А и пръчката ми очевидно е безсилна срещу неговото весло.

— Ако питате мен — обади се Петра, — бих гласувала за Лак.

Лакланд тихо изруга.

— Защо пък за мен?

— Ами… Вега с нейните магии ще ни е нужна, за да стигнем до края, нали?

— Много умно, няма що. А какво ще кажеш за Делф? Или твърде много си хлътнала по него?

Петра видимо се сконфузи, но преди да успее да отвърне нещо, Делф се намеси:

— Наистина е най-добре аз да отида. Сили не ми липсват, а и Петра е права, че Вега е необходима на всички ни.

— Не, Делф — отсече Петра. — Никъде няма да ходиш. По дяволите, аз ще го направя!

— Вижте — вметна Лакланд. — Ще ми обясни ли някой защо просто не пуснем проклетото куче? В крайна сметка то е само едно животно.

— Ти пък какво разбираш — блъсна го Делф. — Хари Две струва колкото петима като теб.

— Престанете! — креснах. — Казах ви вече, че аз ще плувам.

— Но ти ни трябваш, за да… — отвори уста Петра.

Насочих пръчката към тях.

Делф се досети какво се каня да направя и посегна да ме улови за ръката.

Хари Две излая и скокна към мен с разширени в тревога разноцветни очи.

— Субсервио!

Глъчката моментално утихна и всички застанаха покорно пред мен. Посочих с пръчката към лодката и те един по един се качиха в нея, включително и кучето ми.

Поех си дълбоко дъх и хвърлих поглед към Делф и Хари Две. Нима това щеше да е последното, което щяха да запомнят от мен? Как съм ги изиграла? Изпълниха ме дълбоко съжаление и срам, но сега нямах време да се отдавам на подобни емоции.

Обърнах се към Рубес, който стоеше в очакване.

— Има ли нещо, което да ми кажеш, преди да вляза във водата? — попитах хладно.

Той отправи към мен продължителен, оценяващ взор.

— Загадката на дълбините трябва да се реши. Дали ти ще успееш? Само от теб зависи. — Лодкарят сви рамене и устните му отново се разкривиха в противна усмивка, от която кръвта ми кипна. Зарекох се да сторя всичко възможно да оцелея, та ако ще и само за да го срещна пак и да го изпепеля.

После той отблъсна лодката от кея и тя плавно пое навътре. Мина ми мисълта, че може би никога повече няма да видя Делф и Хари Две. Вероятно трябваше да заплача, да изпитам някакви чувства, но в гърдите ми цареше само безкрайна, ужасяваща празнота. Сякаш всичко, което някога бях имала, си бе отишло.

Те скоро се изгубиха в пелената от мъгла, стелеща се над водата. Продължих да чувам единствено плясъка на веслото, с което Рубес откарваше моите спътници.

Заклинанието ми щеше да спре да действа, след като се отдалечаха, но дотогава вече щеше да е твърде късно, за да ме спрат.

Помахах самотно с ръка и промълвих:

— Довиждане.

Сетне отидох до ръба на кея и се взрях надолу в мътните води на река Обол. Делф имаше право — аз не бях много опитен плувец. В Горчилище просто нямаше къде да се упражнявам.

Можех само да предполагам какво ме очаква в дълбините, но ако стоях и се маех, нямаше да ми стане по-леко.

Затова стиснах здраво пръчката, поех си дълбоко дъх и скочих.

QUADRAGINTA QUATTUOR

СМЪРТТА Й ПРИЛИЧА

Когато докоснах с плясък водата, мислех, че ще е студена и неприятна, но всъщност се оказа тъкмо обратното. Тя бе топла и успокояваща.

Но щом се показах на повърхността, цветът й се бе изменил.

Поех си дъх. Или поне опитах. Щом въздухът нахлу в гърлото ми, целият ми мозък сякаш щеше да експлодира. Започнах да се мятам, хриптейки, и накрая, когато вече губех съзнание, сторих единственото, което ми идваше наум. Гмурнах се под водата.

След като на повърхността едва не се бях задушила, гърдите ми конвулсивно, от само себе си се разшириха. Знаех, че щом течността изпълни дробовете, ме чака само едно — смърт.

И все пак не умрях. Болката в главата ми изчезна и аз жадно вдишвах и вдишвах. Водата нахлуваше и пак излизаше през устата и ноздрите ми, оказвайки странно освежаващ ефект. Запалих пръчката и се огледах. Беше толкова мътно, че дори нейната ярка светлина даваше видимост от едва метър-два. Започнах да плувам, което ми се удаде без всякакво усилие. След известно време реших да се уверя, че се движа в правилната посока, и се издигнах нагоре. Но над реката цареше плътен мрак, а болката експлодира в черепа ми с такава сила, че незабавно трябваше да се гмурна отново.

Леден студ обхвана вътрешностите ми, макар топлата вода отвън да галеше приятно кожата.

Ако не мога да дишам отвън, как изобщо ще изляза на брега? Нима това бе цената, искана от Рубес, саможертвата, която малцина биха склонили да направят?

Да остана завинаги пленница на река Обол?

Прогоних тези ужасяващи мисли и продължих да се плъзгам напред с надеждата, че приближавам целта.

Рубес беше споменал за загадка, която трябва да се реши. Нямах представа какво бе имал предвид. Може би зверове, които с коварство ще се мъчат да ме убият и които трябва да надхитря. Във всички случаи не пречеше да съм подготвена.

— Кристиладо магнифика — замахнах с пръчката.

Очаквах да видя насреща си водни демони, неотстъпващи по уродливост и кръвожадна свирепост на събратята си, бродещи по сушата. Това поне щях да разбера. Да се изправя срещу някой от тях, да се бия и може би да спечеля. Но пред мен се разкри съвсем друга картина.

— Неее! — простенах. Спрях да плувам и започнах да потъвам към дъното на зловещата река.

Наоколо се простираше бойното поле, сред което бях получила Мълнията от Алис Адронис и сама едва не бях загинала. Но този път аз бях част от битката. Виждах себе си, облечена в блестяща ризница и яздеща мускулест жребец. Моят образ се носеше през небето и държеше в десница огромно копие, досущ като Алис.

Бях сънувала това по-рано и затова знаех какво ще последва. Страховит удар попадна в гърдите на образа ми и го изхвърли от седлото. И докато той падаше, се случи онова, от което се боях.

Ние се сляхме. И двете падахме от висините с главозамайваща бързина. Погледнах към гърдите си и видях там раната, дълбока и кървава. Болката ме пронизваше и аз изкрещях, при което устата ми се напълни, вече не с вода, а с кръв. Моята кръв. После не усещах нищо.

И това ме уплаши повече от всичко досега.

Защото на света има само една причина раненият да престане да усеща болка.

Това не беше сън, не беше въображаем образ.

Това бе моята смърт.

На мен, Вега Джейн.

Вече не съществувах.

Докоснах дъното на онова, което смятах за река Обол, и тогава се случи нещо удивително.

Продължих да падам. Сякаш речното легло се бе разтворило, наносите и тинята се бяха отместили встрани, позволявайки ми да продължа надолу, към неведоми дълбини.

С изчерпването на последните останки от смелостта ми бях стиснала клепачи. Но сега се наложи да ги отворя. Чух потропване на тежък жезъл по каменен под. Вдигнах поглед и съзрях пред себе си висока, изпита, почти мъртвешка фигура.

Беше Орко. С дългия си закривен нос с три ноздри и чернете като катран очи, вперени в мен. Противната му уста се отвори и измежду черните зъби се стрелна дълъг език с три заострени върха. Той просъска и отново удари по пода с жезъла си.

Това ме накара да скоча на крака и да застана лице в лице с него. Опипах дрехите си. Те бяха напълно сухи, сякаш изобщо не бях влизала във водата.

Отстрани се простираше вече познатата ми стена на мъртвите — с отворените им усти и немигащите очи. От устите не излизаше нито звук, но в очите се четеше повече злочестина, отколкото думите можеха да опишат.

Когато погледнах отново към Орко, видях, че се усмихва доволно. И не беше трудно да отгатна защо.

На гърдите ми продължаваше да зее ужасната рана, под която неподвижно бе замряло сърцето ми. Понечих да я докосна, но после отдръпнах ръка, несигурна дали бих могла да понеса допира с нея.

— Керте — просъска триумфиращо Орко.

Нима наистина бях умряла? Но как бе възможно? Та аз реално дори не бях стъпвала на онова бойно поле, за да получа фаталната рана.

— Не съм мъртва — изрекох твърдо.

В отговор той само посочи с ноктест показалец към гърдите ми.

— Керте.

Тръснах упорито глава:

— Не съм мъртва.

Орко вдигна жезъла и направи движение по посока на стената. Усетих как краката ми се отлепят от пода и бях запокитена във въздуха към нея. Вече чувах ясно словата, отронващи се от клетите зазидани души.

Следващото, което се случи, бе по-ужасно от всичко.

Ударих се в стената и започнах да потъвам, да се разтварям в нея. Имах чувството, че… изчезвам, че части от самото ми същество се откъсват от мен. Озърнах се обезумяло наоколо, осъзнавайки по някакъв начин, че след като останат единствено очите и устата, ще бъда изгубена, пленена за вечни времена.

Мислите ми неволно се устремиха към Делф и Хари Две.

Дори към Петра и Лакланд.

И тогава, докато потъвах все по-дълбоко в камъка, в главата ми се разнесе глас.

Той не идваше от мъртвешката стена.

Идваше от собственото ми съзнание.

Вега, смъртта е просто страх. Без страх няма смърт. Без смърт няма прегради. Без прегради има единствено свобода.

При други обстоятелства глас, говорещ от нищото, щеше да ме хвърли в див ужас. Но не и сега. Сега, по някаква необяснима причина, той ми вдъхна спокойствие. А после и нещо много, много по-ценно. Може би най-ценното от всичко.

Вдъхна ми надежда.

Погледнах към ръката си, която все още не бе изчезнала. Пръстите й продължаваха да стискат вълшебната пръчка.

И си спомних как при първата ни среща Орко бе показал, че се бои от нея.

Което, естествено, означаваше, че се бои от мен — Вега Джейн.

Аз бях магьосница. Имах пръчка и бях в отчаяна нужда. Значи, според поуките на Силен, можех да сътворя магия, с която да удовлетворя тази нужда. Точните слова на заклинанието нямаха значение. Важни бяха духът, тялото и съзнанието, както неведнъж ми бе повтаряла Астрея. Нима в нейната къща не бях изрекла спонтанно заклинание, за да си помогна, без дори да притежавам пръчка?

Цялата ми същност се концентрира в едно. Направих разсичащо замахване с пръчката и изкрещях с целия си останал дъх:

— Не съм мъртва!

Разнесе се оглушителен трясък, подобен на гръмотевица, и цялата стена се разцепи през средата.

Освободена от нейната хватка, пристъпих сред отломките, вдигнала високо пръчката.

За първи път не изпитвах страх в присъствието на Орко. Преградите на моя затвор наистина бяха строшени. И с огромно удовлетворение забелязах как в катранените ями на неговите зловещи очи пропълзява неувереност.

Двамата започнахме да се дебнем и обикаляме един друг. На няколко пъти той вдигна жезъла, но аз държах пръчката в готовност, решена да отразя всяка евентуална атака. Видях, че на няколко пъти поглежда към гърдите ми, и се възползвах от един кратък промеждутък, за да сторя същото.

И ахнах от почуда. Раната бе изчезнала.

Жестокото, мъртвешко лице се разкриви в злобна гримаса.

Не можах да се сдържа и просъсках собствената му любима дума:

— Керте.

И изведнъж се понесох стремглаво нагоре, през камъни и пръст, пробих ги, докато не се озовах във вода. Навлязох в нея с устрем, който ми се стори, че ще пръсне тъпанчетата ми. В следващия миг започнах да кашлям и да плюя. Ужасих се, че ще се удавя, докато не си дадох сметка, че отново дишам въздух, а не вода.

Огледах се над повърхността във всички посоки, но всичко изглеждаше еднакво и нямах и най-малка представа накъде да плувам. Направих няколко маха с ръце, внезапно обхваната от безкрайна умора след подземните премеждия. Един-два пъти потънах и едва успях отново да изляза на повърхността. Не знаех дали ще намеря сили да продължа да се боря.

Нещо ме сграбчи и аз се замятах като риба на сухо в отчаян опит да се освободя. Пробвах да насоча пръчката, но лактите ми бяха като приковани към тялото. Сетне главата ми се показа над водата и аз зяпнах втрещена.

— Делф! — Лицето му бе едва на педя от моето, а силните му ръце ме крепяха. — Какво правиш тук?

— На какво, по дяволите, ти прилича, Вега Джейн? Спасявам те, разбира се.

Той се обърна по гръб и заплува, като поддържаше брадичката ми над повърхността.

— Знаеш ли поне посоката? — попитах, безмерно облекчена от присъствието му.

— Запалихме сигнален огън на брега. Насочваме се право към него.

— Съжалявам, задето се наложи да ви омагьосам.

— Да, предположих, че това си направила, щом дойдох на себе си.

— Дълго ли се наложи да ме търсиш?

— Достатъчно дълго.

Накрая краката ми докоснаха нещо твърдо и разбрах, че сме стигнали плитчините. Делф ми помогна да се изправя. Обърнах се тъкмо навреме, за да видя как Рубес преминава покрай нас в черната си ладия.

Погледите ни се кръстосаха, но след срещата с Орко това същество вече трудно можеше да ме уплаши.

— Ей, Рубес — викнах му, като посочих към мътното течение на реката. — Мисля, че реших загадката. Благодаря!

Изражението му бе същинска маска на омраза и презрение.

Все едно някой го беше грижа!

Продължихме, докато не стъпихме на брега и там нещо се хвърли отгоре ми.

Беше Хари Две, който тикаше муцуна в мен и възторжено ме ближеше по бузите.

След него Делф ме сграбчи в смазващата си прегръдка.

— Взе пак успя! — каза, галейки ме с дъха си. От всяка фибра на тялото му струеше облекчение.

— Успях, да — отвърнах тихо. — Къде са останалите?

— Чакат ни край огъня.

— Е — попита той, докато крачехме нататък. — Много зле ли беше плуването?

Погледнах щастливото му широко лице.

— Не, Делф. Съвсем не беше толкова зле.

QUADRAGINTA QUINQUE

ИЗГУБЕНИТЕ ДУШИ

Намирахме се в последния пети кръг. Близко бе до ума, че тук ни очаква най-тежкото изпитание, но се надявах поне да бъде последното.

Петра бе предложила да застане първа на пост. Лакланд и Делф вече спяха, а аз лежах върху твърдото импровизирано легло с Хари Две до себе си.

Не бях разказала на другите за преживяното под водите на Обол. Не виждах смисъл, а и как можех да им го опиша?

Та значи, аз умрях от проклетото пронизваме в гърдите, но ето че сега вече съм възкръснала от мъртвите и всичко е страхотно. Искате ли да видите белега от смъртоносната ми рана? Направо ще паднете!

Простенах и закрих лицето си с длан. После бавно посегнах с другата ръка към гърдите си. Знаех, че рано или късно ще трябва да го сторя, колкото и да се боях какво ще открия там. Помнех точно къде се намираше раната. Бръкнах под дрехите си, очаквайки с трепет да се натъкна на някаква противна следа от нея, но пръстите ми напипаха единствено гладка кожа.

И все пак у мен оставаше усещането, че съм някак омърсена, променена завинаги. И — което бе най-тежко от всичко — безкрайно различна от своите другари.

Делф и аз бяхме изживели рамо до рамо всякакви премеждия, но не и това. През него бях минала сама. И слава богу, че беше така.

Извадих пергамента от наметката си и призовах Силен. Той се появи само след миг.

— Прекосихме река Обол — изрекох тихо. — Вече сме в Петия кръг.

— А плащането на лодкаря Рубес? — попита той.

Описах му с няколко думи какво ми се бе случило.

— Аз бях умряла, Силен. Вече се превръщах в част от онази стена.

— Но си намерила кураж да се бориш и си извоювала свободата си. Това е огромно достижение, Вега. Никога не го забравяй.

— Астрея каза, че й е известно много малко за Петия кръг, като изключим това, че е създаден от мой прародител на име Джаспър Джейн. Който очевидно се увличал по черна магия. Все пак спомена, че може да е обиталище на изгубени души.

Старецът доби угрижен вид.

— Изгубените души са тънък лед, Вега. Много тънък.

— Но как може една душа да бъде изгубена? Винаги съм смятала, че щом тялото умре, душата си отива заедно с него.

— О, не. Тленната обвивка е крехка, докато душата, за разлика от нея, е доста издръжлива. Душата може да живее без тяло. Всъщност, ако трябва да сме точни, тялото също може да живее без душа, макар да се надявам никога да не срещна бездушно тяло. Съмнявам се, че подобна среща би била забавна. Виж, безтелесната душа може да е доста приятна и сговорчива. В някои отношения аз самият спадам към тази категория.

— Е, това поне е известно утешение.

— Но нито за миг не се заблуждавай, че всички души, разделени от телата си, са цвете за мирисане.

— В смисъл?

— Една зла душа си остава такава независимо дали е обвита в плът, или не. Загубата на физическата същност не я променя, дори е възможно да я направи още по-зла. Препоръчвам ти да подхождаш със здравословен скептицизъм към всички души, докато не се убедиш със сигурност към кой тип принадлежат.

— А как да позная? — попитах смутено.

— Една добра индикация е дали ще се опитат да те убият, или не.

Осенена от внезапна идея, извадих пръчката на Петра.

— Нали спомена, че лесно би познал дали една пръчка е маладонска?

— Докосни с нея пергамента — каза старецът.

Поех си дълбоко дъх и го сторих.

Образът му моментално изчезна от страницата.

Почуках по нея със собствената си пръчка и той се появи отново.

— Е, маладонска ли е?

— Без капка съмнение.

Сбогувах се с него и прибрах свитъка, изпълнена с мрачни предчувствия.

След като поех стражата и Петра си легна, отидох да сръчкам Делф.

— Събуди се, трябва да поговорим.

— За какво, Вега Джейн? — попита сънено той.

— За Петра.

Лицето му веднага доби леко гузен вид.

— Но ние сме просто приятели. Нали вече ти казах, че ми е жал за нея.

— Не ме е грижа дали я харесваш, или не, Делф. Тя е красива, упорита, има силен дух и изобщо е… удивителна.

— Тоест нещо като теб?

Вече се готвех да мина по същество, но думите му ми дойдоха като гръм от ясно небе.

— М-моля? — заекнах.

— Искам да кажа, че и ти притежаваш тези качества, Вега Джейн, дори повече от тях. Но в други отношения двете сте много различни.

— Например?

— Например ти винаги гледаш да помогнеш на другите. Ето, и у дома в Горчилище посещаваше майка си и баща си, грижеше се за брат си. Стана моя приятелка, докато всички други ми се подиграваха. Докато Петра, когато се разправяхме с оня проклетник Рубес, бе готова да жертва Лакланд, защото знаеше, че ти си по-необходима за начинанието ни. Ти никога не би сторила това.

Погледите ни се срещнаха. Двамата едновременно се пресегнахме и ръцете ни се вплетоха. Аз исках да направя и нещо повече. Исках да го целуна, но той ме прекъсна с думите:

— Та какво искаше да ми кажеш за Петра?

Бавно измъкнах пръсти от неговите.

— Може да почака засега. Извинявай, че те събудих.

Отидох да сменя Петра на поста, потънала в размисли.

Тя можеше да е също така откъсната от своето минало, както и аз. Но относно душата й — ако използвах думите на Силен — рано или късно трябваше да се убедя към кой тип принадлежи.

Надявах се само отговорът на този въпрос да не ми коства живота.

QUADRAGINTA SEX

ИЗЧЕЗНАЛИ

Слънцето, за наша всеобща радост, най-сетне изгря.

Бяхме вървели едва към километър, когато гората свърши и то се показа пред очите ни.

Пред нас се издигаше планината, видяна от мен и Делф още първата вечер в Мочурището — откогато ми се струваше, че са изминали векове. Сега тя бе много по-близо отпреди и ясно се забелязваха острите ридове с дълбоки клисури помежду им, които се издигаха стръмно от подножието и подобно на змии, се устремяваха към високия хребет.

— Май ни предстои малко катерене обърнах се към Делф, който внимателно изучаваше всички възможни подходи. От това разстояние билото на планината изглеждаше все така синкаво и лишено от растителност, но вече се забелязваше, че полите й са гъсто обрасли със зеленина. И все пак в цялото място нямаше нищо привлекателно за нас. След всичко, което бяхме преживели, виждахме в него единствено мрачна, смъртоносна заплаха.

Избрахме маршрут, който изглеждаше малко по-полегат, и поехме нагоре из урвите. Напредвахме бавно, защото храсталаците и коренищата на дърветата бяха коварни и гъсто преплетени и трябваше непрестанно да внимаваме къде стъпваме.

На няколко пъти падахме, а Лакланд с меча си и Делф със своята брадва плувнаха в пот, сечейки безбройните стъбла. Накрая се наложи да използвам пръчката, за да разчистя пътека.

След няколко часа достигнахме отвесен пролом, на дъното на който се простираше плоска долина, широка над километър. Застанах на ръба му и погледнах наляво, после надясно. Не виждах никакъв начин да продължим пеша. Нима бе възможно достъпът да свършва дотук?

— Май пак ще трябва да прибегнем към веригата, Вега Джейн — изправи се до мен Делф.

— Да, ще ви сваля един по един. Искаш ли ти да бъдеш пръв? — обърнах се към Лакланд. Знаех, че не е любител на летенето, и ще предпочете по-бързо да приключи с него.

— Да, няма проблем. — Той пристегна меча към кръста си и улови по-здраво торбата.

Застегнах го с кожените ремъци, преброих до три и двамата скочихме. Или, по-точно казано, скочих аз, повличайки треперещия и пребледнял Лакланд след себе си. Пътем трябваше да избегна две или три стърчащи дървета, но накрая се приземих меко и той с въздишка на благодарност стъпи отново на твърда земя.

Върнах се отново за Петра, а след това и за Делф.

Хари Две остана за най-накрая. Когато кацнах за последен път и го освободих от сбруята, се озърнах наоколо.

Край мен нямаше никого.

— Делф?

Кучето ми джафна и взе да души озадачено въздуха.

— Петра? Лакланд? Ако сте се наговорили да ми скроите някоя глупава шега…

Но знаех, че не е така. Те никога не биха сторили нещо подобно. Заедно с Хари Две се защурахме насам-натам, проверявахме зад дървета, скали и храсти, но от спътниците ни нямаше и следа.

Стомахът ми се сви от тревога. После ме осени една идея и вдигнах пръчката.

— Реджойнда, Делф — изрекох и се приготвих да се наведа, щом едрото му тяло полети към мен, но всичко наоколо оставаше тихо и безмълвно.

Пробвах същото заклинание с Лакланд и Петра.

Нищо.

— Кристиладо магнифика!

Ако заклинанието даде някакъв резултат, то бе само да ми покаже храсталаците отблизо, без нито едно живо същество сред тях. Изпълнена с хладен ужас, сведох очи към Хари Две. Бяхме напълно сами и аз нямах идея какво да предприема. Затичах се наоколо, крещейки като обезумяла имената на останалите.

После нова мисъл ме изпълни с още по-силна паника.

Това бе място на изгубени души. Според Силен душата, била тя добра или лоша, можеше да се отделя от тялото. Ами ако някой ги бе отвлякъл и лишил от душите им? Но в такъв случай къде бяха телата?

Престани, Вега.

Държах се така, сякаш със сигурност ги смятах за мъртви. Не биваше да разсъждавам по този начин. Трябваше час по-скоро да ги открия.

— Хайде, Хари Две — извиках.

Той скочи на гърдите ми и след като го пристегнах добре с ремъците, двамата излетяхме. Издигнах се високо, като правех дълги, полегати виражи наляво и надясно, оглеждайки местността за някакви признаци на живот. Тя обаче бе все така безлюдна и аз усетих как самообладанието ме напуска. С всяка изминала минута ми се струваше все по-вероятно спътниците ми да са изчезнали завинаги. Бях толкова уплашена, че не можех да плача, дори дишането ми се удаваше трудно.

И тогава небето пред мен започна да притъмнява. Отначало помислих, че се задава поредната буря, понеже от доста време се намирах във въздуха. Но после видях, че е нещо, пред което и най-свирепата буря бе за предпочитане.

Насреща ми се носеха безброй летящи създания. По форма наподобяваха инфиции, но много по-дребни, горе-долу с размерите на Хари Две. Трябва да бяха хиляди, всяко от тях с остри нокти на сгъвките на крилете и надаващо пронизителен писък.

Пикирах стръмно надолу, но те ме следваха по петите, дори усетих как едно от тях закачи края на наметката ми. Пробих гъстия купол от листа, като се молех да не ме последват сред дърветата.

Молитвите ми обаче не бяха чути.

Когато докоснах земята, те също се спуснаха, като гъст черен рояк.

— Енгълфиадо — извиках, насочвайки пръчката назад.

Надигналата се могъща водна вълна се стовари върху тях, помете мнозина и разпръсна останалите.

Но аз знаех, че е само въпрос на време да се прегрупират и нападнат отново.

И тогава я видях пред себе си — масивна каменна постройка с тежки дъбови врати.

Нямах особен избор.

— Ингресио!

Вратите се разтвориха. Вихрушката от противни създания вече се намираше на метри от нас. Ясно различавах закривените нокти, острите като бръснач клюнове и убийствения взор в очите им.

Със сетни сили Хари Две и аз успяхме да прескочим прага.

— Секуриус! — замахнах с пръчката.

Дъбовите крила се захлопнаха и резетата щракнаха.

Част от секундата по-късно се разнесоха десетки тътнещи удари от тела, но, слава богу, пантите и дебелото дърво удържаха.

С конвулсивно повдигащи се гърди оставих Хари Две на пода. Чувствах се точно както навремето в Комините, когато малката врата с пищящ Уъг вместо дръжка ме бе спасила от джабитите.

Но ако тези места се обитаваха от подобни твари, дали те не бяха докопали Делф и останалите? Дали не ги бяха отнесли в своите леговища, за да ги… да ги… не, дори не можех да помисля за това. Сълзите най-сетне се отприщиха и рукнаха по лицето ми. Дълго се разкъсвах от ридания, преди да успея да се успокоя достатъчно, за да огледам наоколо. Обстановката действително напомняше Комините — с високи тавани, каменни стълбища, бели мраморни балюстради и сводести арки, водещи към съседни помещения. Тъкмо поемах нагоре по стъпалата, за да проверя какво има на втория етаж, когато зад гърба ми се разнесе глас:

— Какво търсиш тук?

Застинах като вкаменена и се извърнах назад, за да открия източника му. Отначало погледът ми не се спря върху нищо, но после от един сумрачен ъгъл на преддверието излезе фигура. Всъщност фигура бе силно казано. Тя бе прозрачна като уиндиго и светлината от високите прозорци минаваше почти безпрепятствено през нея.

— Какво търсиш тук? — прозвуча отново въпросът.

Бавно заслизах обратно, но спрях, когато нещото се плъзна към мен. Да, то не вървеше, а именно се плъзгаше. Щом се озовахме един срещу друг, видях, че е образ на Мъжки, висок, но приведен от възрастта. Носеше високи ботуши и дълга, разтворена отпред роба. Под нея имаше метален нагръдник, върху който с трепет различих гравирания символ на трите куки.

— Търся приятелите си — отвърнах припряно. — Бяха трима, но просто изчезнаха. Моля те, помогни ми, ако можеш.

— Приятелите ти са изчезнали? Виж ти, колко неприятно. Наистина съжалявам.

Той ме огледа от глава до пети, после сведе за миг взор и към Хари Две.

— Не съм виждал куче от векове. — И се наведе да го погали, но призрачната му ръка мина през него като сянка. Видях как Хари Две леко потрепери. — По дяволите, все забравям.

— Кой си ти? — попитах. Всъщност повече ми се искаше да го питам какво е.

— Името ми е, или поне беше, Джаспър Джейн.

Сигурно щях да падна, ако нозете ми не бяха залепнали за пода.

— Е, аз пък съм Вега Джейн — успях да промълвя.

— Същата фамилия? — повдигна заинтригувано вежди той. — Познаваме ли се?

— Надали. — Направих кратка пауза и сетне продължих: — Видях къде са те положили. В гробището Улвъркот.

— О, тялото ми е лежи там, да. Но не и душата. Тя е точно тук, пред теб. Всъщност единственото, което ми е останало.

Очите ми се разшириха.

— Но как може душата да се отдели от тялото?

— Има два начина. Аз лично го направих, защото тялото ми умираше, а аз още не исках напълно да потъна в небитието. Затова използвах магия и го откъснах от тленната му обвивка, докато тя изпускаше сетния си дъх.

— Спомена, че имало и друг начин?

— Да, но предпочитам да не го описвам. Прекалено е ужасен.

Тук той съзря пръстена върху ръката ми и възкликна:

— Откъде го взе?

— Принадлежал е на дядо ми. Ще ми обясниш ли какво означава знакът върху него?

— Това е нашата Света Троица, нашата мантра: Мир. Надежда. Свобода. Именно в този ред.

— Виж, трябва да открия приятелите си — казах. — С всяка изминала минута… — не можах да довърша изречението и мъчително преглътнах.

— Хм! Не съм сигурен, че мога да сторя нещо по въпроса. Тъкмо на мен най-малко подобава да помагам на натрапниците, желаещи да преминат оттук.

— Да, знам! Но ето, Астрея промени отношението си. Сама ме обучи, за да успея да избягам. Да поведа наново битката срещу Маладоните.

Думите, излели се като порой от устата ми, явно го поразиха.

— Астрея?… Ти е съдействала да стигнеш дотук? И отново мисли за война? Трудно ми е да повярвам!

Трескаво затърсих в ума си още доводи, с които да го убедя.

— А ето това — вдигнах пръчката — ми беше дадено от друга моя прародителка, Алис Адронис. Тя ми заръча да оцелея. И да се бия. Не се прави, че не осъзнаваш истината, Джаспър.

Той ме гледаше с отворена уста, а ръката му несъзнателно поглаждаше трите куки върху нагръдника.

— Коя истина? — попита едва чуто.

— Че осем века са прекалено дълго време за криене. И че Маладоните рано или късно ще се доберат до нас. Щом са толкова зли, колкото всички твърдят, никога няма да се откажат. Е, аз предпочитам да поема инициативата и да ги намеря първа!

— Наистина ли… Алис ти е дала пръчката?

— Да, също и Мълнията, нейното копие. Има вграден в нея кичур от косата й.

— Алис беше най-храбрата от всички ни. — Той бавно се отпусна на пода и седна там с кръстосани крака. — Това е поразително. Наистина поразително. Разбираш ли, ние имахме план. И сторихме…

— Сторили сте всичко по силите си, знам. Но вече всичко е свършило. Свършило!

— Как стигна до моя замък? — рязко смени темата Джаспър.

— Бях преследвана от ято доста противни хвъркати гадини.

— А, да, дредовете — кимна разсеяно той.

— Кои?

— Дредовете. Мое творение. Щом са те гонили дотук, ще те чакат и когато излезеш. И покажеш ли си носа навън, ще те разкъсат на парчета, заедно с кучето ти. Хванат ли веднъж дирята на някого, не го изпускат. Ужасни създания, оттам и името им[1].

Търпението ми се изчерпи.

— Чудесно. Щом не искаш да ми помогнеш, ще се справя и сама. — Обърнах се и тръгнах към вратата.

— Но дредовете!

— Не ме е грижа — креснах. — Мога да летя, значи все ще имам някакъв шанс. Няма да стоя тук, когато приятелите ми се нуждаят от мен. Готова съм да умра за тях. А ти можеш да вървиш по дяволите!

Още преди да довърша, той внезапно изчезна.

С други думи — прав ти път!

Застанах пред масивните дъбови крила, зад които, по неговите думи, се спотайваха крилатите демони. Знаех, че това навярно ще бъде краят ми.

Коленичих и прегърнах Хари Две, зарових лице в козината му, вдъхнах мириса му.

— Обичам те — казах. — И ти благодаря за всичко, което си направил за мен.

Той ме близна по бузата и в предания поглед на чудесните му разноцветни очи се четеше, че е готов да стои до мен докрай, дори да умре, ако се наложи.

Изправих се, стиснала здраво пръчката. Но преди да успея да изрека заклинанието, тежката двойна врата се разтвори сама. Очаквах насреща ми да връхлетят пълчища от дредове, но там нямаше нищо.

В този момент се приведох, защото над главата ми профуча смътна сянка.

Беше Джаспър. Възседнал крилат жребец, прозрачен като него самия.

Той се обърна и ми махна с ръка да го последвам.

Пристегнах бързо Хари Две с ремъците, скочих и полетях край седлото му.

— Къде отиваме? — попитах, след като известно време се носихме над смрачения пейзаж.

— Да намерим приятелите ти.

— Това значи ли, че ще ми помогнеш?

— Очевидно. — Той ми хвърли угрижен поглед. — Добре е, че имаш магични способности, но нали не си от онези… бавно схващащите?

— Смяташ ли, че щях да стигна дотук, ако бях?

— Предполагам, че не.

— Между другото — отбелязах, — ако летя твърде дълго из тези места, се надига буря и ме изхвърля от небето.

— Не и когато си с мен.

— Можеш ли да я спреш?

— Това е Петия кръг. Аз съм го създал и мога да правя почти всичко в него. Почти.

Нощта край нас постепенно избледня и се превърна в ден, после пак в нощ и отново в ден. Беше напълно сюрреалистично и макар да знаех, че е невъзможно, скоро го приех и престанах да му обръщам внимание.

— Ето там — рече изведнъж Джаспър и започна бързо да се снижава. Последвах го и минута по-късно двамата стояхме върху твърда земя.

— Приготви си пръчката, Вега.

Незабавно се подчиних. Джаспър Джейн не правеше впечатление на боязлив, но сега явно бе напрегнат. И същевременно, както със задоволство отбелязах — защото все пак бяхме роднини, — изпълнен с непреклонна решимост.

Пред нас, сред дърветата, се открояваше сграда, наподобяваща Катедралата в Горчилище, но направена от най-тъмното дърво, което бях виждала. Имаше дори камбанария и високи прозорци с витражи, но върху тези витражи бяха изобразени ужасяващи създания. И докато шпилът на Катедралата бе увенчан с кръст, върху този тук имаше нещо друго. Различих го по-ясно едва когато приближихме съвсем и неволно потръпнах отвратена. Беше тяло, разцепено на две.

— Какво… е това място — прошепнах.

— Храмът на крадците на души — отвърна Джаспър. — Тук властва първожрецът Безил. Наистина зло създание.

— Чакай, нали ти си сътворил всичко това? Значи си създал и него.

— Трябваше да предотвратя всяко влизане или излизане от тези места, Вега. Нямаше как да го постигна, без да създам тъмни сили, достатъчно могъщи за целта. А после, естествено, те продължиха да еволюират. Имаха осем века на разположение, за да станат наистина демонични. Способността им е насилствено да отделят душата от тялото на всеки, проявил неблагоразумието да се изпречи на пътя им. С плътта се хранят, а душата пускат да броди безцелно вовеки веков. Това е вторият начин, за който ти споменах.

— Но как ти е хрумнало нещо толкова кошмарно?

Той извърна лице.

— Вземах пример от Маладоните.

По кожата ми полазиха тръпки на ужас и отвращение.

— Приятелите ти положително са там вътре — продължи Джаспър. — Ако си размислила, само кажи. Ще ги оставим на участта им и ще се върнем обратно. — Изражението му, строго и преценяващо, ми напомни начина, по който ме гледаше Астрея.

— Вече ти казах. Твърдо съм решена да ги спася.

— Е, чудесно.

— Но как ще победим тези същества?

— Аз лично не мога да им сторя нищо.

— Моля? Защо тогава дойде?

— За да ти покажа пътя. Оттук нататък ще се справяш сама.

Това ми дойде като леден душ.

— Не можеш ли поне да ми дадеш някакъв съвет?

— Ще трябва да се осланяш на инстинктите си, Вега. И да следваш сърцето си. Навремето, в битката срещу Маладоните, тази тактика не ни помогна, но това не означава, че е лоша. В крайна сметка сърцето е единственото, което ние имаме, а те — не. Успех!

— Чакай, само още един въпрос. — Той ме изгледа изчаквателно. — Защо промени решението си?

— Ако има някой, на когото да съм вярвал през целия си живот, това е Алис Адронис. Щом тя ти е заръчала да оцелееш и да подновиш борбата, няма да заставам на пътя ти.

И с тихо пропукване Джаспър Джейн изчезна.

[1] Dread (англ.). — Ужас. — Б.пр. ↑

QUADRAGINTA SEPTEM

ВЯРНО СЪРЦЕ

Застанах загледана в дървената постройка, чиито греди чернееха, сякаш бяха горели на клада. Хари Две стоеше до мен, без да издава и звук, но с навирена опашка. Просто бе сериозен и нащрек. Видът му ми придаде малкото увереност, от която отчаяно се нуждаех.

Бавно приближихме огромния портал и спряхме пред него. Озърнах се на всички страни, после вдигнах пръчката и произнесох:

— Ингресио.

Тежките крила безшумно се разтвориха. Макар това да бе целта на заклинанието, не се почувствах изпълнена с желание да вляза. Замахнах отново с думите:

— Кристиладо магнифика.

За първи път нищо не се случи. Никакви увеличени образи не изникнаха пред очите ни. Предпазливо прекрачихме прага и порталът моментално се захлопна зад гърба ни. Трясъкът бе силен, но не той ме стресна толкова, колкото ужасяващата вътрешност на храма.

Всеки сантиметър от стените и витражните прозорци бе покрит с изображения на поквара, убийства и хаос. Сякаш съзнанието на някой маниак бе отворено и разпръснато навред, подобно на кръв.

По пода, както и в Катедралата в Горчилище, имаше редици от пейки, но те не призоваваха към кротко смирение, напротив — бяха целите изпъстрени с резбовани изображения на мъчения, изтезания и смърт. Зловещи същества убиваха други същества и после ги изяждаха. Най-потресаващи бяха лицата на жертвите, застинали завинаги в безмълвен ужас. Докато гледах, ми се стори, че фигурите започват леко да помръдват, сякаш пълчищата от злодеи и злощастната им плячка внезапно бяха оживели.

Лесно можех да се досетя, че целта на всичко това е да всели ужас в душата ми. И трябва да призная, че успяваше. Но това още не означаваше, че не бях готова да се бия.

— Ембатлементо! — изкрещях в следващия миг, защото изпод тъмните сводове към мен се стрелна крилато същество, цялото обсипано с ноктести израстъци. То се блъсна в магичния щит и от силата на удара тупна на земята в безформена — и, за щастие, мъртва — купчина.

Право пред нас се появи силует, облечен в черно от глава до пети. Хари Две изръмжа и козината му настръхна.

— Не! — извиках, но той вече се бе хвърлил върху него и впил зъби дълбоко в шията му. Силуетът се свлече, а на пода се образува локва от зеленикава кръв.

Кучето ми веднага се върна при мен и аз го потупах между ушите. После отидох до съществото и от любопитство снех качулката от главата му.

По-добре да не го бях правила. Лицето, разкрило се пред мен, сякаш бе излязло от някакъв огнен ад. Кожата, почерняла и напукана, изглеждаше по-зле и от обгорената ръка на Делф. А изпъкналите очи, обагрени в противен жълто-червен оттенък, продължаваха да се взират в мен с ненавист дори и в смъртта.

С потреперване спуснах отново качулката, изправих се и забързах нататък.

Пред олтара се извисяваше чудовищна статуя, издялана от масивна скала. Реших, че това трябва да е Безил. Имаше черно наметало, овъглена кожа, бръсната глава и злобни, горящи очи. В ръцете си държеше някакъв предмет. Щом доближих, видях, че е мъртво дете.

Подминах предпазливо статуята, очаквайки всеки момент да оживее и да ме нападне, но тя не го стори. Зад нея дверите на олтара бяха резбовани със същите противни фигури, както и скамейките.

Поех си дъх, насочих пръчката и изрекох:

— Ингресио.

Знаех, че ми предстои да се изправя срещу онези, които ще се опитат да разделят душата от тялото ми. Знаех, че ще е страшно, но не знаех точно колко.

Дверите се разтвориха и ние минахме през тях. От опита си досега бях установила, че когато се разправяш с противни твари, е най-добре да не се маеш, а да пристъпваш напред смело и решително.

Така сторих и сега.

И изпищях.

Делф, Петра и Лакланд бяха потопени в три отделни басейна. Водата в тях обаче не бе бистра, а тъмна, пенеста, воняща и изглеждаше, че в дълбините й плуват някакви същества. Над повърхността се подаваха единствено главите на моите приятели. Очите им бяха затворени, а плътта — избледняла и прозирна. Край басейните стояха фигури в черни наметки с качулки, които разбъркваха течността с дълги сребърни пръти. Едва когато доближих видях, че прътите всъщност са прозрачни, а сребристият цвят идва от водата и постепенно ги изпълва, подобно на мастило.

Това трябваше да са душите им! Ето значи в какво се състоеше вторият начин, споменат от Джаспър.

Писъкът ми сепна забулените същества. Те се обърнаха едновременно и снеха качулки, разкривайки противните си овъглени и белязани лица. Видях, че встрани има още един, празен басейн. Мина ми през ума, че навярно е предназначен за мен.

Преди да успея да помръдна, половин дузина от тях скочиха насреща ми с умопомрачителна ловкост и бързина. Хари Две се оказа по-чевръст от мен. Пресрещна един от нападателите още във въздуха и яките му челюсти се впиха в гръкляна му. Аз вдигнах пръчката, но други двама вече бяха отгоре ми, търсещи да ме докопат с ноктестите си ръце.

— Импакто!

Те отхвръкнаха назад, прелетяха през помещението и се стовариха върху още двама от своите събратя. Всички заедно изпопадаха в басейна на Лакланд.

Още четирима обаче напираха на тяхно място. Хари Две успя да се справи с единия.

— Джагада — извиках аз и още двама се озоваха на пода, покрити с дълбоки рани.

Не дочаках да видя какво ще стори четвъртият. Обърнах се към него и просто произнесох:

— Ригаморте.

Той тупна мъртъв в краката ми.

Тогава насочих пръчката към басейна, в който се намираше Делф.

— Реджойнда, Делф.

Той излетя от водата и профуча към мен, събаряйки пътем още двама крадци на души, които тъкмо нахлуваха в стаята.

— Събуди се — започнах да го разтърсвам за рамото. — Ела на себе си, моля те!

Чух вдясно от себе си жалостиво квичене и видях, че две от съществата са уловили Хари Две и го влачат нанякъде.

— Енгълфиадо! — изкрещях. Надигна се мощен поток от вода и запрати нападателите в стената с такава сила, че ги уби на място.

— Реджойнда, Петра.

Петра също изскочи от водния плен, но в същия момент още двама от злодеите ме нападнаха, размахвайки дългите си сребристи пръти. Един от тях ме улучи в лицето и от носа ми рукна кръв.

— Ембатлементо.

Прътите се разбиха на парчета от удара в щита и ето че Делф и Петра изведнъж дойдоха на себе си.

— Какво, по дяволите… — започна Делф.

Петра само мълчаливо се изправи на крака, оцени ситуацията и впери очи в мен. Лакланд потъваше все по-дълбоко в своя басейн и главата му вече почти не се виждаше. Забулената фигура над него, вместо да участва в схватката, продължаваше упорито да разбърква противната течност.

През друг вход нахълтаха още дузина крадци на души, въоръжени до зъби.

Погледът ми мимолетно срещна този на Петра, но краткият миг стигаше, за да разбера безмълвната й молба. Тя знаеше, че съм взела магичната й пръчка. Част от мен не искаше да й я връща, но друг изход нямаше. Извадих я от джоба си и я метнах към нея. Тя я улови още във въздуха и се обърна да посрещне пълчището от демони.

— Импакто — изкрещях аз с рязък замах.

Почти едновременно тя произнесе същото заклинание.

Общите ни усилия произведоха магия с неподозирана мощ.

Крадците на души не просто бяха пометени от нея — те се разпаднаха.

Обърнах се тържествуващо към Петра, но тя ми отвърна само с немощна усмивка.

После се понесе като парцалена кукла през стаята и цопна обратно в своя басейн, където водата веднага я засмука.

Докато разбера какво става, също се отлепих от пода и попаднах в четвъртия басейн. Отначало течността ме покри цялата. Беше противна и воняща, но дори през нея можех да видя кой се е надвесил над мен.

И гледката никак не ме зарадва.

Това беше Безил, жрецът от статуята. Наметката му сега бе кървавочервена, а около врата му висеше масивна верига, с окачен на нея метален диск. Символът, гравиран върху диска, бе същият като онзи на върха на камбанарията — тяло, разкъсано на две. Едва сега си дадох сметка, че той символизира отделянето на душата от плътта.

Във всяка от ръцете си държеше нож, а изражението му бе убийствено. Аз самата бях изпуснала магичната си пръчка и отчаяно я търсех опипом под водата. Внезапно една ръка улови Безил за веригата и го дръпна рязко назад.

Успях да открия пръчката си и с помощта на Дестин изскочих от басейна обратно в помещението, кашляща и плюеща като удавник.

Делф блъскаше жреца с огромните си юмруци, но Безил бе далеч по-силен, отколкото изглеждаше, и само с едно замахване го просна по гръб на земята.

Нямаше как да му се притека на помощ, защото още двама крадци на души ме атакуваха. Докато се отбранявах от тях, не изпусках Делф и Безил от поглед. Те водеха титанична битка, запокитваха се един друг в стените и сипеха удар след удар.

Тъкмо се освобождавах от последния си противник, когато Делф успя да отнеме единия от ножовете на Безил и с рязък замах го нарани. Демонът отскочи назад при вида на рукналата зелена кръв. Делф не го изчака да се окопити, а се нахвърли отгоре му като гарм върху своята жертва. Нанесе му две чудовищни крошета в главата, от които въздухът сякаш се разтресе. Очите на първожреца се затвориха, а тялото му омекна. Делф го сграбчи и хвърли в един от басейните, където той бързо потъна.

— Браво, Делф! — изпищях от радост.

Той ме погледна, с насинено лице, но ухилен до уши.

Петра в това време измъкна Лакланд от водата и също счупи пръта, изсмукващ неговата душа.

Той бе силно пребледнял и едва стоеше на крака, но инак изглеждаше невредим.

Спечелихме, помислих си. Докато не видях, че Делф с увиснала челюст се е вторачил някъде над рамото ми.

Обърнах се и сърцето ми слезе в петите. Безил бе излязъл от водата и стоеше край едно от противните изображения на каменната стена. Ръцете му се разпериха широко, а от устата му излезе порой неразбираеми слова. Миг по-късно стената се разтвори и от нея нахлуха поне сто крадци на души, въоръжени с мечове, копия, брадви и ножове, с неутолима жажда за кръв в очите.

Нямаше как да победим всичките, дори и с две магически пръчки.

— Хари Две! — извиках и се потупах по гърдите. Той скочи и аз бързо го пристегнах с ремъците.

— Делф, хвани ме за ръката! Лакланд, ти се улови за Делф, а Петра за Лакланд!

Така образувахме верига, като Петра и аз се намирахме в двата й края, с извадени пръчки. Те щяха да ни потрябват.

Със смразяващи викове Безил и крадците на души се впуснаха в атака.

Прицелих се в основата на една от двете гигантски каменни колони, поддържащи свода на храма. С крайчеца на окото си видях как Петра прави същото към другата.

— Северус.

— Северус — повтори като ехо тя.

Разнесе се оглушителен грохот и по цялата височина на колоните плъзнаха пукнатини. После те започнаха да поддават. Дотогава и четиримата вече се намирахме във въздуха. Подобно на жив гирлянд, се понесохме към изхода от помещението, а стените рухваха около нас. Едва успяхме да се измъкнем, когато централният свод се срина, погребвайки Безил и неговите поддръжници под развалините си. Колко подходящо място за тях!

Останалата част от храма обаче продължаваше да се руши, заплашвайки да пресече пътя ни за бягство. Устремихме се с всички сили към външния портал и се изстреляхме навън като куршуми миг преди цялата постройка да се срути сред облаци прахоляк. Издигахме се все по-нагоре и по-нагоре, докато накрая силите не ми изневериха. Тогава се спуснахме под стръмен ъгъл, приземихме се тежко върху меката, кална земя и се отъркаляхме като круши един върху друг.

Пред очите ни и последните останки от Храма на крадците на души се превръщаха в купчина развалини. После всичко утихна.

— Вече си мислех, че сме мъртъвци — промърмори Делф, изправяйки се с мъка на крака.

— То ние си бяхме почти такива — отвърнах аз.

Освободих Хари Две от сбруята му и отидох при Петра, докато Делф помагаше на Лакланд. Видях, че още здраво стиска пръчката в ръката си.

— Съжалявам, задето ти я отнех — казах с тих глас, който само тя можеше да чуе.

— Разбирам защо го направи — отвърна тя.

— Пет! — възкликна Лакланд. — Откъде, по дяволите, се сдоби с това нещо?

Петра повъртя пръчката между пръстите си, явно несигурна какво да отговори.

— Аз й я дадох — притекох й се на помощ, спечелвайки си недоверчив поглед от страна на Делф. — Имах резервна.

— А, ясно — рече Лакланд. — Дай боже всекиму такива резерви!

С учудване осъзнах, че вече се намираме в самото подножие на Синята планина. Предполагах, че прехвърлим ли я веднъж, ще се озовем в края на Мочурището.

— Как изобщо ни откри? — попита Делф.

— С малко помощ. От един приятел.

— Е — подхвърли Лакланд, — дали да не продължаваме нататък?

Вдигнах очи към планината, изпълнена с неведоми изпитания и опасности, а сетне ги сведох към пръчката си. Тя изглеждаше толкова малка и незначителна, но все пак ми бе служила вярно през всичките кръгове. Оставаше само да се надявам, че в нея има достатъчно останала магия, за да стигне до самия край.

QUADRAGINTA OCTO

ПОСЛЕДНИЯТ

До края на деня изминахме седем-осем километра в почти отвесно катерене. Накрая бяхме толкова изтощени, че едва движехме ръце и крака. Спряхме за нощувка на малко плато, откъдето се разкриваше гледка над цялото Мочурище. Или поне трябваше да се разкрива.

До момента, устремена постоянно напред, почти не бях обръщала внимание какво има зад гърба ни. Сега обаче се обърнах и погледнах назад.

Все още бе светло, но долу, в низините, цареше единствено чернота. Сякаш се взирахме към небето в тъмна, безлунна нощ. Неволно потръпнах.

Недалеч от мен Делф помагаше на Петра да приготви вечерята. И двамата носеха белези по телата от пребиваването ни тук. Без съмнение и съзнанията им бяха белязани — също както и моето. С леко убождане на ревност забелязах колко добре работят заедно, сякаш предугаждаха мислите си.

Подкрепихме се с оскъдната си храна и вода. Никой не говореше. Сякаш битката с крадците на души ни бе отнела нещо важно и ние тепърва се опитвахме да разберем какво.

Лакланд потъркваше разсеяно израненото си лице. Делф бе навил ръкава си и разглеждаше обгорената ръка. Единствено вниманието на Петра бе изцяло обсебено от магическата й пръчка. Знаех добре как се чувства. Притежанието на подобен предмет носеше със себе си очаквания и отговорности — бреме, сравнимо може би единствено с тежестта на планината, която изкачвахме.

След вечеря Делф и Лакланд легнаха да спят, а Петра пое първата стража. Отидох при нея на поста и понеже съм практична Женска, реших да мина направо по същество.

— Колко магии знаеш? — я попитах.

Тя се постъписа, но аз нямах намерение да се съобразявам с чувствата й. Тъкмо сега не бе време за любезности.

— Заклинанието Ригаморте не е нещо, което ти се удава от първия път. А при останалите, макар и да повтаряше думите след мен, движенията ти с пръчката бяха точни и уверени. Затова ми кажи — колко магии знаеш? Важно е да знам.

Все едно се опитвах да установя с колко точно патрони разполага отрядът ни, за да даде отпор на неприятеля. Нито за миг не се заблуждавах, че Петият кръг е приключил с нас. Магическите способности на Петра ни бяха помогнали да се изплъзнем на крадците на души. Знаех, че ще ни се наложи отново да прибегнем до тях.

— Какво значение има? — сопна се тя. — Всеки трябва да защитава близките си от зверовете с каквото може.

Посочих към нокътя, вграден в тъмното дърво.

— Това е частица от чичо ти, нали? Значи пръчката не е била негова. Той я е изработил специално за теб. Когато направи магия с моята, тя те нарани, докато с тази си служиш с лекота. Не ми казвай, че не си го правила и преди.

— И какво, ако съм? Добре, може и да знам някое и друго заклинание, освен онези, които вече използвахме заедно. Чичо ми искаше да ме научи и на още, но не успя. В нощта, когато върколаците нападнаха селото, с него бяхме излезли за вода. Един гарм ни нападна и го уби. — Тя ме погледна свирепо. — А аз убих него. Тогава за пръв път използвах смъртоносното заклинание. Той ми беше казал, че за целта трябва да чувствам…

— Нещо повече от омраза и отвращение? И да го чувстваш с целия си дух, тяло и съзнание?

Петра кимна сковано.

Стори ми се знаменателно, че и двете бяхме направили първата си убийствена магия именно срещу гарм.

— Ти обаче умееш много повече неща от мен — промълви тя.

— Защото съм получила подобаващо обучение.

В очите й се появи нетърпелив блясък.

— Можеш ли да обучиш и мен?

Очаквах подобна молба, но все още не бях сигурна как да й отговоря.

Погледнах към далечното било на планината.

— Насочи пръчката си натам. Заклинанието е същото, което си ме чувала да изричам и преди. Кристиладо магнифика.

Показах й движението с пръчката и й напомних да концентрира духа, тялото и съзнанието си. Изведнъж се почувствах почти като Астрея Прайн!

Петра изпълни старателно инструкциите ми, първите няколко пъти без успех. За разлика от мен по време на обучението ми тя обаче не показа никакъв признак на раздразнение. Само зададе няколко уточняващи въпроса и ето че на шестия опит пейзажът, намиращ се на километри разстояние, се озова на няколко педи от очите ни.

Тя се обърна към мен, грейнала в триумф. Отвърнах на усмивката й, макар и не чак с такъв ентусиазъм. После двете се взряхме внимателно в онова, което ни очакваше на следващия ден.

— Струва ми се, че на върха се вие някакъв дим — отбеляза тя.

Присвих очи, защото картината бе някак замъглена и подробностите не се виждаха ясно. Може би Петра не беше изпълнила заклинанието съвсем правилно.

— Да, така изглежда — отвърнах. — А това тук сякаш е къщурката, от която излиза димът.

— Смяташ, че някой живее там горе?

Напълно споделях удивлението й. Действително, кой би се заселил в място като Петия кръг?

— Скоро ни предстои да разберем. Впрочем има вероятност да не се наложи да изкачваме върха. Мисля да използвам Дестин за целта.

— Но нали небето тук не те пускаше да летиш?

— Вече може и да ме пусне. Както бе казал някой, в Мочурището всичко е възможно.

Станах да си вървя, но се спрях.

— Петра, известно ли ти е понятието Маладон?

Исках да видя първата й, неподправена реакция.

— Не — отвърна спокойно тя. — Какво означава?

— Нищо, забрави.

На следващата сутрин събрахме багажа и аз пристегнах Хари Две на гърдите си. Този път нямаше да превозвам другарите си един по един. Не и след неотдавнашната случка. Нищо чудно наоколо все още да се навъртаха крадци на души. Каквото и да става, вече щяхме да стоим заедно. Да оцелеем или да умрем заедно. Не сами. Никога повече.

Уловихме се във верига, както предния ден в храма, аз отскочих от земята и всички тромаво се издигнахме във въздуха. Петра завършваше редицата, държейки в готовност пръчката със свободната си ръка.

Трябва да призная, че гледката отвисоко бе впечатляваща. Синята планина се разстилаше величествено под нас. Части от нея бяха покрити с растителност, докато други представляваха гола скала, върху която по някаква причина не растеше дори тревичка.

Засега наоколо не се струпваха никакви облаци, а въздухът бе ясен и спокоен. Скоро се появи и струята дим, която Петра и аз бяхме забелязали предната вечер с помощта на заклинанието. Сега детайлите се открояваха по-ясно и можеше да се види, че къщурката, над чийто комин се виеше тя, е направена изцяло от син камък.

Снижих се, за да я разгледам по-добре. Пръстта наоколо също беше със син цвят, а сред дърветата към нея се движеше дребна фигура, помъкнала огромен наръч дърва. Те явно бяха горивото за огъня, от който идваше пушекът. Фигурата беше облечена е вехти панталони и карирана риза, а на главата си носеше червена шапчица с преметнат настрани пискюл.

Не очаквах да срещнем още същества в Петия кръг. Надявах се просто да прелетим до върха на планината.

Едва си бях помислила това, когато бурята се стовари отгоре ни с такава сила, че бе невъзможно дори да си поема дъх. Спътниците ми нададоха тревожни викове. Небосводът се разтресе от гръмотевици, а светкавиците преминаваха толкова близо до нас, че се уплаших да не ни овъглят. Усетих как пръстите на Делф започват да се изплъзват от моите. И тогава до ушите ми достигна нов, пронизителен писък.

Обърнах се и видях, че Петра пада, премятайки се, към земята.

— Дръжте се! — изкрещях и пикирах стръмно надолу. Ръката ми, върху която висяха Делф и Лакланд, се изви болезнено назад и ми се стори, че малко остава да се изтръгне от рамото.

Видях, че няма да настигна Петра навреме, но не се и налагаше.

— Ласадо!

От пръчката ми се изстреля тънка нишка светлина, обви се около талията й и я дръпна към нас. Лакланд се пресегна и я улови за крака.

— Май е в безсъзнание — извика в следващия момент. — Очите й са затворени.

— Виж дали диша — отвърнах. Първата ми догадка беше, че е улучена от някоя мълния.

— Не знам… Струва ми се, че не.

Спуснахме се светкавично сред ревящата стихия. Кацането ни бе доста твърдо, но аз бързо се окопитих и коленичих до Петра. Тя лежеше по гръб, със стиснати клепачи и разкривени от болка черти.

— Петра? Петра! — Шляпнах я през лицето.

Тя отвори очи и се озърна диво наоколо.

— Къде съм? Какво става?

Делф и Лакланд надничаха тревожно през рамото ми, но като се изключи объркването и уплахата, тя изглеждаше напълно невредима.

— Всичко е наред — казах. — Падна, но успяхме да те хванем навреме.

Тя бавно се надигна и се докосна по челото.

— Явно… съм припаднала. Последното, което помня, беше…

— Ехо!

Всички като един се обърнахме по посока на гласа.

Той принадлежеше на дребосъка с червената шапка. Бяхме се приземили недалеч от къщата му, чийто комин продължаваше все така да пуши.

— Кой си ти? — попитах, а той ме погледна с изключително радушно изражение на меките си кафяви очи, което веднага ме накара да застана нащрек. Радушно отношение тук не съществуваше, вече добре знаех това. Коварно и убийствено, да, но не и радушно.

— Казвам се Асъртър от Мъспел — бе тънкият, писклив отговор.

— Мъспел? Така ли се нарича това място?

— Така го наричам аз — каза Асъртър, който стигаше едва до пояса ми. На ръст беше приблизително колкото стария ми познайник Еон от Горчилище, но кожата му имаше наситен червеникав цвят.

— И какво правиш тук? — поинтересува се Делф.

— Сека дърва, за да поддържам огъня си.

— Времето е доста топло — отбелязах. — За какво ти е огън?

— Постоянно ми трябва. Искате ли да влезете и да се подкрепите?

Спогледахме се помежду си. Небето отново се бе прояснило, но аз знаех, че ще трябва да довършим изморителния път пеша, затова казах:

— Да, много мило, благодаря ти.

Щом Асъртър ни обърна гръб, дадох знак на спътниците си да внимават. Гостоприемството му можеше да е истинско, но можеше и да не е.

Минахме покрай чудовищна купчина дърва, всичките акуратно нарязани и нацепени. Домакинът ни взе наръч от тях и ни поведе към вратата. Отвътре къщурката имаше същия скромен вид, както и отвън. Каменната зидария бе неизмазана, подът — направен от утъпкана пръст, а цялата мебелировка се свеждаше до грубо издялани маса и стол. Цяла една стена обаче, от пода до тавана, бе заета от огромно огнище и още с влизането ни лъхна такава топлина, че по челото ми изби пот. Трябваше да заслоня очите си с ръка от яркото сияние на пламъците.

Погледнах към приятелите си и видях, че тяхната реакция е същата. Не можех да доближа на повече от няколко крачки от огнището, но Асъртър невъзмутимо се наведе право в зейналата му паст и хвърли вътре дървата. Бушуващите езици моментално изригнаха на почти триметрова височина.

Ако постоянно правеше това, нищо чудно, че кожата му бе толкова червена, мина ми през ума.

— А сега нека ви нахраня и напоя — рече той, посочвайки към масата. И действително, там се бяха появили ястия и бокали с вода. Но храната бе овъглена, а когато посегнах към един от бокалите, трябваше веднага да го пусна, защото металът пареше, а течността вътре кипеше.

Асъртър, сякаш без да забелязва това, излезе навън, върна се с още един наръч дърва и отново ги метна в огъня.

В очите на спътниците ми се появи тревога, а Делф многозначително посочи с пръст към вратата.

— Е, Асъртър, благодарим ти, но вече е време да тръгваме — казах аз.

— Да тръгвате? Че къде ще вървите?

Преди да успея да отворя уста, Лакланд ме изпревари:

— През планината и по-надалеч от това място, ето къде.

Веднага усетих как нещо започва да се надига, точно както при двубоя ми с Лейдън на Дуелума в Горчилище. Но този път набиращата сила енергия бе хилядократно по-могъща.

— Бягайте! — изкрещях и се хвърлих към вратата.

Асъртър вече не беше дребосък. Всъщност растеше толкова бързо, че скоро главата и раменете му пробиха покрива на къщурката. Видът му също се промени. Сега той бе гигант, с дълга коса и брада, стигаща до пояса. И ако преди бе просто червен, сега бе огнен. Наистина огнен, с пламтящи брада и коси.

Втурнахме се напосоки, а когато се обърнах, през рамо видях, че Асъртър е израснал до трийсетметрова височина. Онова, което направи после, накара кръвта да се вледени в жилите ми. Той се наведе и улови нещо, което изглеждаше забито в земята.

Измъкна го и то се оказа огнен меч, дълъг наполовина на неговия ръст. Щом се изправи отново, гледката бе наистина потресаваща. Лицето му представляваше ослепителна, лумнала маска, а когато отвори уста, викът, изтръгнал се от нея, можеше да разтопи скалите.

Добре че запазих достатъчно присъствие на духа, за да изкрещя:

— Ембатлементо.

Пламъците се удариха в щита и за щастие заклинанието удържа. Въздухът наоколо се нажежи и аз усетих горещата вълна в лицето си, макар да се намирах на поне десет метра разстояние.

Триумфът ми обаче бе краткотраен.

Асъртър замахна с меча и нанесе яростен удар по земята. Тя моментално пламна и пред ужасените ни очи се издигна огнена стена, помитаща всичко по пътя си. Тя започна да се движи все по-бързо и по-бързо от мястото, където стояхме, по посока на билото на Синята планина. Усетих как от скоростта й главата ми се замайва, а дъхът секва в гърдите ми.

И тогава се случи немислимото.

Върхът на планината изригна със сила, несравнима с нищо, което бях виждала досега. Намирахме се на много километри от него, но експлозията ни помете като перушинки, а земята под краката ни започна да се надига и тресе като лодка, подмятана от бурно море.

Когато най-сетне успяхме да се изправим, видяхме надолу по склона с оглушителен рев да приближава вълна от нажежена лава. Навярно бе триста метра висока и много километри на ширина. Това бе непреодолима, съкрушителна стихия. И се носеше право към нас.

Петият кръг току-що бе спечелил.

QUADRAGINTA NOVEM

ЧЕТИРИМАТА ОСТАВАЩИ

— Да се махаме, Вега Джейн! — викна Делф, дърпайки ме за ръката.

Но аз дори не се обърнах. С крайчеца на окото си видях как Лакланд се втурна надолу по склона, като пътем крещи да го последваме.

Петра просто бе коленичила със сведена глава, очаквайки покорно участта си. Хари Две стоеше до мен и правеше същото, което и аз — гледаше огнената смърт, приближаваща с главоломна бързина.

Пръчката бе в ръката ми, но аз си давах сметка, че силата й, макар и значителна, този път няма да ми стигне. Пламъкът от устата на Асъртър почти бе преодолял заклинанието Енгълфиадо. Онова, пред което бяхме изправени сега, бе милион пъти по-могъщо. То просто щеше да превърне в прах магичния ми щит.

Дестин бе около кръста ми, но тя не можеше да ни издигне на достатъчна височина, за да избегнем пламъците. Докато стоях така и наблюдавах, с мен се случи нещо удивително.

Паниката изчезна и ме обзе безметежно спокойствие. Нямах представа дали е просто примирение пред факта, че животът ми скоро ще приключи, или нещо съвсем различно.

Делф продължаваше да ме тегли настрани, но краката ми сякаш бяха сраснали със земята.

Това бе последната битка. И аз щях да умра в нея. Или да оцелея. Едно от двете. Трети вариант нямаше.

Пъхнах ръка в джоба на наметката си и извадих Фин. Не знам кое точно ме накара да се сетя за нея — толкова много мисли препускаха в главата ми в момента.

Бях завързала отново трите възела и докато гледах връвчицата, се чудех какво ли ще стане, ако изпълня онова, което възнамерявах.

Развързах първия възел.

Стената от пламъци удари къщурката на Асъртър и тя се изпари на мига.

Развързах втория възел.

Стената връхлетя самия трийсетметров гигант и го помете в небитието.

Вече нищо не стоеше между нас и кремацията.

— Вега! — изкрещя Делф.

Но аз не го слушах. Само наблюдавах как смъртта ни приближава с невъобразима бързина и свирепост.

Развързах третия и последен възел на Фин — единственият, който не бях развързвала досега. И когато пръстите ми освободиха връвта, не знаех кое е по-лошо — пламъците…

Или онова, което току-що бях освободила.

Бях катапултирана право в небето със сила, от която дробовете ми се свиха, мозъкът ми омекна, а кожата едва не се смъкна от тялото ми. Фин бе изтръгната от ръката ми. Вятърът, който ме носеше, образува титанична вълна и пресрещна стената от пламъци в катаклизъм, в който нищо не можеше да оцелее. Ако все още се намирах на земята, положително щях да се разпадна на прах в мелачката на тази катастрофа на катастрофите. Трябваше да затворя очи поради вихъра, в който се носех. Боях се, че съзнанието ми просто ще откаже да възприеме случващото се, ще ми изневери, ако не спра да гледам.

Но накрая все пак трябваше да отворя очи. Погледнах под себе си и замръзнах. Не само че дърветата бяха прекършени като сламки, а скалите — станали на прах. Не само че пламтящата стихия бе потушена.

Вярно, всички тези неща се бяха случили.

Но се беше случило и друго.

Цялата Синя планина бе изчезнала. На нейното място се простираше равнина, плоска като дланта ми.

От огъня не бе останало нищо, нито дори струйка дим. Въздухът бе чист и кристално ясен.

Разполагах с прекрасен птичи поглед над местността, защото се намирах поне на километър височина. И това нямаше нищо общо с Дестин, защото и останалите — Делф, Лакланд, Петра и Хари Две също бяха горе заедно с мен. Всички висяхме в небето като окачени на невидими върви, а торбите ни плаваха около нас.

С развързването на третия възел на Фин целият пейзаж на Петия кръг бе изчезнал под напора на нейната сила, сякаш някой го бе навил на руло и отнесъл.

Но ето че могъщият вихър, издигнал ни дотук, спря също така внезапно, както се бе появил.

Невидимите върви се прекъснаха и ние започнахме да падаме.

Трябва да призная, че от неописуемото зрелище, разиграло се пред очите ми, бях изпаднала в нещо като транс. Но сега, виждайки как смъртта се носи насреща ни, бързо излязох от него.

Преобърнах се във въздуха, стрелнах се надясно и сграбчих Хари Две. Пристегнах го с ремъците и се устремих към Делф, който се намираше най-близо до мен.

— Лакадо — извиках, улових го с нишката светлина, а после, без да губя време, сторих същото и с Петра. Сега оставаше единствено Лакланд. Направих вираж и тъкмо набирах скорост към него, когато нещо отдолу ярко проблесна.

Спрях сепнато и забелязах, че Асъртър се е надигнал от опустошената земя. Как бе оцелял в сблъсъка на Фин с огнената стена, оставаше пълна загадка за мен. Все пак бе претърпял сериозни поражения. Ръстът му продължаваше да е великански, но вече не излъчваше пламъци. Представляваше по-скоро овъглена руина.

Но явно още бе способен да хвърля огнени стрели.

— Ембатлементо — изкрещях в последния момент, за да се предпазя с щита, а после насочих пръчката към Асъртър и добавих: — Импакто.

Почернялото тяло на гиганта се пръсна на хиляди парчета.

Едва тогава чух отчаян вопъл и се обърнах тъкмо навреме, за да видя как премятащият се Лакланд с глух удар тупва на земята. И остава неподвижен.

Приземих се толкова рязко, че всички се натъркаляхме наоколо. Все още е Хари Две на гърдите, скочих на крака и първа стигнах до него.

Тялото му лежеше в неестествена поза, но той все още дишаше. Отвори клепачи и по устните му заигра странна усмивка.

— Добре се справихме, а? — успя да промълви.

Трескаво затърсих из джобовете си Целебния камък.

— Дръж се, Лак!

— Добре се справихме… — откъсна се още по-тихо от устните му.

Намерих Камъка и го вдигнах над него.

— Ще се оправиш!

— Добре… се… — той замлъкна.

Призовах хубави мисли, най-хубавите, които ми идваха наум. Отново и отново прокарвах Камъка над изпотрошеното му тяло. Продължих дори когато Делф и Петра дотичаха и коленичиха край нас.

— Лак! — простена потресено Петра.

— Ще се оправи! — отсякох. — Целебният камък е у мен.

Делф погледна към Лакланд и ме улови за рамото.

— Ще се оправи — повторих, а по лицето ми се затъркаляха сълзи.

— Вега Джейн — каза меко той.

Още малко, Вега. Продължавай с хубавите мисли. Няма начин да не успееш.

Очите ми се замъглиха и не видях как Петра се пресяга и затваря клепачите на Лакланд.

Не видях как Хари Две е тихо скимтене тика муцуна в неподвижната му длан.

Не видях как Делф измъква Камъка измежду пръстите ми.

От отчаяние ми идеше и сама да легна и повече никога да не мръдна от това място.

Да умра до Лакланд. Който току-що бе издъхнал.

Затова и Камъкът нямаше ефект над него. Винаги бях знаела, че той не може да вдига мъртъвци.

Делф внимателно ме изправи на крака и ме дръпна встрани от тялото.

— Ще се погрижим за него, Вега Джейн. Ще направим всичко както подобава.

Седнах на земята с гръб към спътниците си, докато те копаеха гроба и полагаха в него Лакланд Сайфърс. Хари Две дойде и се прислони до мен, но аз, за разлика от обикновено, не го погалих.

Ето че фаталният удар най-сетне ни бе нанесен. Смъртта ни съпровождаше от самото начало, постоянно витаеше около нас, но ние всеки път успявахме да й се измъкнем. Още Астрея ни бе предупредила, че шансовете ни да преминем живи през Мочурището са безкрайно малки. Не че не го разбирахме и без нея.

Познанството ми с Лакланд бе сравнително кратко, но въпреки това се чувствах покрусена. Не исках да приема безвъзвратната загуба.

Когато и последната буца пръст бе хвърлена над останките му, Делф и Петра се върнаха при мен.

— Готово е — каза тихо Делф. — Няма какво повече да сторим.

Погледнах към него, а после към Петра. Изпоцапаните им лица бяха мокри от сълзи.

Станах, отидох бавно до прясната могила и направих заклинание. Един овъглен къс дърво прелетя и се заби в земята, подобно на надгробен знак. С помощта на пръчката изписах върху него следните слова: Тук почива Лакланд Сайфърс, добър приятел до самия край.

После издигнах магичен щит, който да пази необезпокояван вечния му сън.

Обърнах взор към хоризонта. Сега, когато планината вече не препречваше пътя ни, той изглеждаше равен и лесен. Макар че нищо тук не бе такова, каквото изглежда.

Взех торбата си от земята и я метнах на рамо.

Минах покрай Делф, Петра и Хари Две.

Вече бях променена. Различна. Чувствах го с всяка частица от съзнанието си. Аз бях водачката на своите другари. Отначало колеблива, неуверена. После, трупайки победа след победа, преодолявайки кръг след кръг, бях добила увереност. А ето че сега се бе случила катастрофата. Един от онези, които водех, които ми бяха доверили живота си, лежеше мъртъв. Да, аз бях променена напълно. И завинаги.

С магичната пръчка в ръка поех отново напред.

Към края.

Към проклетия край, за който бяхме платили толкова скъпо.

QUINQUA GINTA

БЯГСТВОТО

Нещо ми подсказваше, че ако пожелая, вече мога да се издигна във въздуха и без заплаха от буря, която да ме спре. Но въпреки това реших да изминем последната част от Мочурището пеша. По някаква причина ми се струваше подобаващо да сторим именно така.

Крачехме мълчаливо. Бях благодарна на Делф и Петра, задето не се опитват да ме утешават. Ако бях малко по-бърза, сега и петимата щяхме да завършваме своето пътешествие. Вината за смъртта на Лакланд бе моя и единствено моя. Както и за загубата на краката на Дъф Делфия навремето.

В този момент усетих парене в ръката. Погледнах я и се вцепених.

Върху опакото на дланта ми се образуваше нещо.

Ръката ми започна да трепери толкова силно, че изпуснах пръчката. После пронизваща болка се стрелна нагоре чак до рамото. Изпищях и се свлякох на земята, като се мятах и скърцах със зъби. Нещо ме сграбчи и аз започнах да ритам, за да се освободя.

После, също толкова неочаквано, както се бе появила, болката изчезна. Отворих очи и видях, че Делф и Петра са ме уловили и се мъчат да ме успокоят, стъписани от внезапния ми пристъп.

— Мътните го взели, Вега Джейн, какво е това? — извика Делф.

Бавно приседнах и погледнах ръката си там, където допреди секунда имах чувството, че ме е захапал гарм.

— Божичко! — възкликна и Петра, вторачила очи в мястото.

Върху кожата ми се бе появило изображение на трите куки.

Символът на Мира, Надеждата и Свободата.

Преди те се намираха върху ръката на дядо ми. А сега бяха върху моята собствена.

И не изписани с мастило, което лесно да се заличи, а татуирани, или по-скоро жигосани, по всяка вероятност отвътре навън. Не изпитвах и капка съмнение, че ще си останат там до края на живота ми.

Изправих се на разтреперани крака и вдигнах пръчката, която се въргаляше встрани.

— Просто някакъв белег — казах с възможно най-небрежен тон.

— Но, Вега Джейн… — започна Делф.

— Добре съм! — прекъснах го рязко, а после, вече по-спокойно, повторих: — Добре съм. Нима очаквахте, че ще се измъкна оттук без драскотина? Ето, вие и двамата имате белези. А също и Хари Две.

Помъчих се да звуча шеговито, но знаех, че трудно ще ги заблудя. Това не беше обикновена рана, нито изгаряне, а нещо повече. Много повече.

Чувствах се като добитък, на когото са поставили клеймо. Без дори да го питат. Мразех това място. Мразех всеки квадратен сантиметър от него.

— Хайде, да вървим — рекох. — Да приключваме час по-скоро.

В продължение на три дни се придвижвахме през необятна равнина. Трудно ми бе да повярвам, че на нейното място в продължение на осем века се е издигала величествена планина, която е била издухана като купчинка прах от развързаните възли на една връвчица, оставяйки само плоска, еднообразна пустош.

На четвъртата вечер видях пред нас нещо, което ме накара да забавя крачка.

Потрепващо сияние, сякаш вечерната светлина се отразяваше в лъскава повърхност.

Когато приближихме още, гледката ни накара да затаим предпазливо дъх. Не искахме, след всичко преживяно, да се натъкнем на неведома опасност пред самия край.

Делф пръв наруши тишината, надвиснала над нас като погребален саван:

— Какво според вас е това?

Никоя от нас не можеше да отговори. Със сгъстяването на мрака сиянието не отслабна. Следователно светлината, която го причиняваше, не идваше от небето.

И тогава отговорът сам изникна в съзнанието ми.

Тя идваше от отвъдната страна.

Което, с трепет осъзнах, означаваше, че най-сетне сме стигнали края на Мочурището.

Погледнах към Петра. Тя кимна и стисна здраво пръчката.

— Не толкова силно — казах. — Нали вече е част от теб.

Пръстите й се поотпуснаха, но чертите й останаха все така напрегнати.

— Какво има? — попитах.

— Щеше ми се и Лакланд да е тук — промълви тя, забила поглед в обувките си.

— Грешката беше моя. Аз съм водачката.

— Не — отсече Петра. — Всичко стана по моя вина.

— Какво?

— Ти беше заета да ни пазиш от оня огнен злодей. А аз можех да го спася. Пръчката ми беше в ръцете. Но се паникьосах, не си мръднах и пръста. И ето че сега той е мъртъв. Заради мен.

Тя приседна на земята и раменете й се разтресоха в ридания. Делф ни хвърли притеснен поглед, но аз му дадох знак да стои настрана. После седнах до нея, мъчейки се да се сетя за нещо, каквото и да е, за да я успокоя.

— Знаеш ли защо изобщо влязох в Мочурището? — попитах накрая.

Хлипанията й поспряха и тя отвърна колебливо:

— За да избягаш, да се махнеш?

— Не. Просто исках да разбера истината. Там, където живеех, истина нямаше. Надявах се, че ще я открия тук.

— И защо истината е толкова важна? — повдигна вежди тя.

— Тя е по-важна от всичко, Петра. Без нея за нас нищо няма смисъл. Всичко е безсмислено. — Изправих се и й подадох ръка. — Неотдавна ти ме спаси. Спаси всички ни. Това е истината. А сега ни остава единствено да продължим напред. Лакланд би искал същото. Мисля, че го знаеш не по-зле от мен.

Тя бавно се пресегна, пое ръката ми и стана от земята.

Поехме отново по посока на сиянието. Всеки нерв и мускул в телата ни беше нащрек.

И пред очите ни то постепенно се превърна в нещо по-осезаемо. В стена. В проклета стена. Също като у дома, в Горчилище.

Тази тук бе почти прозрачна, но аз знаех: това означаваше единствено, че е стократно по-здрава и непроницаема от камъните и дървото.

Какво ми бе казала Астрея? Напрегнах памет да си спомня думите, произнесени на смъртния й одър, преди да се подмлади отново:

Строим стени, защото се страхуваме. Не обичаме промените. Неприятно ни е, когато някой, който не изглежда или не мисли като нас, се появи и започне да променя нещата. Тогава ние бягаме. Или, още по-лошо, нападаме.

Спрях и се замислих. Тази стена явно бе издигната с две цели — да държи нас вътре, а тях — отвън. Да разделя две раси, сражавали се някога в безмилостна война.

Едната от тях се криеше. А другата я преследваше.

Дали дядо ми беше там, отвъд? И моите родители? Как можех да ги открия? Как можехме ние да спомогнем за делото, което трябваше да се извърши?

Сведох очи към пръчката си. Тук, в Мочурището, бях показала сила и находчивост, удивявали често дори мен самата. Сред безброй опасности и коварни същества, мъчещи се да ме убият, бях посрещнала достойно предизвикателствата и с подкрепата на приятелите си бях оцеляла, побеждавайки врагове, които по всички правила на логиката трябваше с лекота да ни погубят.

И все пак досега не ми се бе налагало да се бия срещу Маладон, роден и обучен в света на магията. Вярно, Астрея бе казала, че притежавам изключителни заложби, но аз добре си давах сметка за цялата си младост и неопитност. Които рано или късно можеха да ни изиграят лоша шега.

Делф и Петра приближиха до мен. В очите и на двамата се четеше въпрос.

— И какво ще правим сега, Вега Джейн? — попита Делф.

Вдигнах пръчката по посока на стената и произнесох заклинанието за увеличаване на образа. Но точно както и в Храма на крадците на души не се случи нищо. Гледката остана непроменена, каквато я виждахме и с просто око — лъскава, трептяща повърхност, отразяваща като огледало нашите изображения и околната местност.

Опитах и други заклинания, отново без ефект. Петра се присъедини към мен с надеждата, че обединените ни сили ще постигнат нещо повече. Магиите обаче просто се удряха в стената и се разпадаха. За един злощастен миг повярвах, че сме изминали целия този път, подложили сме се на всички безумни опасности, изгубили сме един от другарите си само за да бъдем спрени от това последно, непреодолимо препятствие. Ако дори вълшебните ни пръчки не можеха да му въздействат, какво, по дяволите, оставаше да сторим?

В отчаянието си пристегнах здраво Дестин и излетях — високо, по-високо, отколкото някога се бях издигала. Насочих ръце напред и се впуснах към стената с цялата скорост, на която бях способна. Тя ме отхвърли като гумена топка, така че се премятах поне петдесет метра, преди да успея да възстановя равновесието си.

Сведох поглед надолу, откъдето останалите ме наблюдаваха с вирнати глави.

— Отстъпете назад! — извиках.

После увеличих Мълнията до пълния й размер и я запратих по упоритата преграда. Златистото копие се плъзна по нейната повърхност, направи полегата дъга и се върна обратно в ръката ми.

Доколкото виждах, беше невредимо.

Но също така невредима бе и стената.

Не помнех Мълнията някога да ми е изневерявала. И все пак току-що го бе сторила.

Нямах повече магии, които да използвам. Нито оръжия, с които да се боря. Не ми бе останало нищо, което да изпробвам срещу дяволското нещо.

Бавно се върнах при останалите и застанах с отпуснати ръце.

— Някакви идеи? — подметнах към Делф и Петра, давайки им ясно да разберат, че моите са изчерпани. Те само поклатиха глави.

Щеше ми се поне Лакланд да е тук, да ме нахока или да ми се подиграе за моята безпомощност. А Алис Адронис ме бе сметнала за достойна да подновя битката срещу Маладоните! Явно бях достойна единствено за мизерния си живот у дома, в Горчилище.

Никога не бях изпитвала подобна угнетеност. Не можех да мисля, не можех дори да дишам. В ума ми се въртяха единствено думите на дядо ми — че всичко е толкова сбъркано, колкото сбърканото изобщо е възможно. По изражението на Делф се познаваше, че разбира точно как се чувствам. За съжаление, колкото и да искаше, нямаше начин да ми помогне.

Въпреки цялата си покруса неволно се усмихнах, когато Хари Две ме близна по ръката. Погалих го, но той ме близна още веднъж. После леко захапа пръстена ми със зъби. Накрая седна и излая веднъж.

— Тихо, тихо — смъмри го Делф, но аз вдигнах ръка.

— Чакай, той се опитва да ми каже нещо.

Погледнах към стената, а после към пръстена.

Заминавайки, дядо ми по някаква причина го беше оставил.

Джаспър от своя страна ми бе обяснил, че куките представляват нашата Света Троица, нашата мантра. Че са могъщ символ, може би по-могъщ, отколкото подозирах.

Пръстенът бе способен да ме прави невидима. Дали не притежаваше и други качества?

Направих няколко колебливи стъпки, после продължих напред, докато не стигнах стената. Протегнах ръка и я докоснах със знака, прясно жигосан върху кожата ми.

Затаих дъх. Нищо не се случи.

Обърнах се през рамо и видях, че Петра и Делф ме гледат така, сякаш съм побъркана.

Тогава опитах друго. Докоснах стената с пръстена.

Този път дори нямах време да затая дъх.

Тя моментално поддаде под натиска ми. Започна да трепти и пулсира, сякаш се бе втечнила.

И после пред мен се появи тясна цепнатина. Промуших пръсти в нея и дръпнах рязко встрани. Тя се раздели така, сякаш отварях чифт завеси. Без да се замисля, минах през пролуката и се озовах от другата страна.

Миг по-късно Делф, Петра и Хари Две ме последваха.

Преди да разберем какво става, стената се затвори отново зад гърбовете ни.

— Да пукна дано! — прошепна Делф.

Коленичих и прегърнах кучето си, заравяйки лице в чудесната му мека козина.

— Ти си великолепен, Хари Две — прошепнах в единственото му здраво ухо. — Абсолютно великолепен!

Огледахме се добре наоколо. Бяхме обкръжени от обикновен, скучен пейзаж, все едно се намирахме в покрайнините на Горчилище. В него липсваше стаената, невидима заплаха, която постоянно се усещаше в Мочурището. И все пак тук вероятно се криеха опасности, по-сериозни дори от досегашните.

— Направихме го — промълвих, потресена от чудовищната значимост на момента. — Свободни сме от Мочурището. — Част от мен не можеше да повярва, че действително изговарям тези думи.

В лицата на спътниците ми се четяха щастие и облекчение, но също и неувереност и страх. Знаех, че те навярно присъстват и в собствените ми черти.

Инстинктивно пристъпихме един към друг и се прегърнахме. Телата ни се тресяха от емоцията на това, че най-сетне сме постигнали целта, господствала над мислите ни от толкова време насам, целта, коствала ни един безценен живот. Хари Две се примъкна до мен и отърка муцуна в бедрото ми, а аз го погалих по главата.

Разделихме се, но продължавахме да се гледаме един друг.

— Да, Вега Джейн — каза Делф. — Свободни сме от Мочурището благодарение на теб.

— Не, благодарение на всички нас — отвърнах. — И благодарение на Лакланд.

Петра кимна и ме дари с едва забележима усмивка.

— Изглежда малко като… Горчилище — отбеляза Делф. — Имам предвид не самото село, но местата около него.

— Вярно, но надали ще е същото — поклатих глава.

— Как така? — прошепна Делф.

Насочих пръчката към група далечни светлинки и произнесох:

— Кристиладо магнифика.

Пред нас начаса изникнаха къщи, чиито обитатели навярно спяха дълбоко в този късен час. Някои от постройките приличаха на уъгски, други — не. Улиците бяха павирани, но по малко по-различен начин. Чу се биене на часовник, мяукане на котка. И други, глухи звуци, чийто източник ми беше неизвестен.

Въпреки мирната и сънна обстановка можех да доловя във въздуха нещо съвсем не толкова невинно.

Помни, Вега, най-кошмарното място от всички е онова…

— Вега! — просъска Петра.

Но аз вече го бях чула.

Нещо приближаваше.

Някой приближаваше.

Потупах се по гърдите и Хари Две моментално скочи в ремъците. Пристегнах го и като замахнах с пръчката първо към Делф, а после към Петра, тихо изрекох:

— Лакадо.

Нишките от светлина се обвиха около талиите им и ги придърпаха към мен. Звуците вече се чуваха почти до нас и Делф, който бе грабнал торбите ни, трескаво прошепна:

— Ако ще правиш нещо, Вега Джейн, по-добре го прави веднага.

Завъртях дядовия си пръстен така, че символът с трите куки да сочи навътре. И онова, на което се надявах, наистина се случи. Понеже бяхме свързани от заклинанието, силата му се разпростря и върху трима ни.

Вече бяхме невидими.

С Петра и Делф от двете си страни се отблъснах от земята и ние се издигнахме във въздуха, докато под нас се разнасяха стъпки, придружени от гласове. Тихи и заплашителни.

— Тук някъде беше, мога да се закълна. Съвсем наблизо. Това място винаги е било… странно. Знаеш, че е така.

— Но как е възможно? — отвърна другият, който ми се стори още по-зловещ. — Казвам ти, че не може да бъде. След всички тези векове…

Е, рекох си, не само е възможно, но е самата истина. Ние избягахме от Мочурището. И сега сме тук. Каквото и да означава това.

Набрахме още височина, а после се насочихме към далечните светлини. Към всички неведоми неща, които ни очакваха занапред.

Джаспър Джейн бе казал: Мир. Надежда. Свобода. Точно в този ред. Е, по ирония на съдбата ние трябваше да постигнем първо последното, за да се насладим на останалите две. А те, както и всичко останало, щяха да изискват борба.

Но след като бях оцеляла в Мочурището, се чувствах напълно готова да се впусна в нея. Нашата кауза. Нашето време. Нашето бъдеще. Точно в този ред.

РЕЧНИК ЗА ГОРЧИЛИЩЕ И МОЧУРИЩЕТО

Адар — Същество от Горчилище, често използвано като вестоносец и обучавано да изпълнява задачи по въздуха. Макар на земята да изглеждат тромави, във въздуха адарите са грациозни и красиви, най-вече поради широкия размах на крилете си. Една от забележителните им черти е, че разбират уъгски език и дори могат да се научат да говорят.

Амарок — Свиреп и кръвожаден звяр от Мочурището, известен със способността си да убива по много начини. Амароците имат кучешки зъби, дълги по една педя, и според слуховете могат да пръскат отрова от очите си. Ако бъдат убити, от кожите им се изработват качествени дрехи и ботуши.

Атеркоп — Вид отровен паяк, обитаващ Мочурището.

Вархал — Затворът на Горчилище, разположен на публично място в центъра на селото.

Върколак — Звяр от Мочурището. Висок, с яко телосложение и покрит с козина. Ходи на два крака и има остри зъби и нокти, с които напада жертвите си. Ухапването му ги превръща в подобни на него.

Гарм — Едър звяр от Мочурището, около четири метра на дължина и половин тон на тежина. Противен на вид, с постоянно окървавена гръд, задушаващ мирис и търбух, пълен с огън, който може да изпепели жертвата от няколко крачки разстояние. Според едни легенди в Горчилище гармовете преследват душите на мъртвите, а според други — охраняват дверите на Пъклото.

Главната улица — Павирана улица в Горчилище, покрай която има магазини, продаващи необходими за Уъгмортите стоки, като храна, облекло и целебни билки.

Гном — Уъгоподобно създание от Мочурището с дълги, остри нокти, които му позволяват да прокопава дори твърда скала. Има мъртвешки бледа кожа, сбръчкано като стафида лице и зъби с мръсножълт цвят.

Гръб — миролюбиво същество, обитаващо Мочурището. Ненадминато в способността да прокопава тунели. Два пъти по-едър по размери от крет, гръбът има здрава и разтеглива кожа, дълъг и хлъзгав език, огромни остри зъби, а цветът на очите варира от син при мъжките до жълт при женските екземпляри.

Джабит — Огромно влечуго с двеста и петдесет глави, растящи по цялата дължина на тялото, всяка от които пълна с отровни зъби, способни да повалят крет. Рядко напуска Мочурището, но са извести нападения над Уъгове. Нищо не може да спре атаката му, ако веднъж надуши кървава следа.

Довършител(ка) — Работник, натоварен със задачата да „довършва“ изделията, изработвани в Комините. Довършителите трябва да покажат творчески заложби още по време на Обучението си, тъй като изискванията към изделията, предназначени за богатите жители на Горчилище, често са високи.

Допелганг — Опасно същество от Мочурището, отличаващо се със зловещ набор остри, черни зъби, способно да се превръща във всичко, което види. Основната му сила се крие в способността да кара жертвата да се наранява или дори да се самоубие, тъй като, ако се опита да навреди на звяра в изменената му форма, тя вреди сама на себе си.

Дред — Черно летящо създание в Петия кръг, създадено от Джаспър Джейн. С големината на куче, издава пронизителни писъци и има криле с ноктести израстъци, служещи му да разкъсва жертвата на парчета.

Дуелум — Съревнование, редовно провеждано в Горчилище, на което силни Мъжки на възраст от петнайсет до двайсет и четири сесии се изправят в двубои един срещу друг. Разглежда се от мнозина Уъгове като ритуал на съзряване, но често може да бъде брутално.

Дъх на Доминичи — Растение с дълго стебло и цвят с големината на юмрук, което излъчва мирис на слепски тор. Расте само в гнездата на усойници.

Еднорог — Благородно животно, подобно на слеп, със снежнобяла козина, златиста грива и блестящи черни очи. На челото му расте мек рог, способен да изцелява всички отрови. Може да бъде взет само ако еднорогът бъде убит или убеден да го дари доброволно.

Екос — Дребно уъгоподобно същество в Мочурището, с тревисто окосмение по главата, крайниците и лицето. Екосите имат малки, набръчкани лица и големи, изпъкнали червени очи.

Екскалибур — Рядък вид вълшебник, притежаващ по рождение изключителни магически способности и задълбочено познаване на уъгската история. Осъзнаването на тези вътрешни качества може да отнеме продължително време.

Еринии — Смъртоносни обитателки на Мочурището. Характеризират се със змии вместо коси и вечно кървящи очи. Хипнотизиращите движения на змиите върху главите им могат да докарат гледащия ги до самоубийство.

Жар-птица — Огромно летящо създание на Мочурището, известно с пъстрата си окраска, както и с острите нокти и клюн. Перата му са толкова ярки, че дават светлина и топлина. В някои случаи жар-птицата може да е предвестник на трагедия.

Инфиций — Едър, злонравен звяр от Мочурището, способен да изпуска газ, смъртоносен за всяко същество, което го вдиша. Има два масивни, ноктести крака и издължено люспесто тяло с мощни ципести криле. Шията е змиевидна, а главата — малка, със злобни очи и остри като бръснач зъби.

Катедралата — Място, където повечето Уъгморти ходят ежеседмично да слушат проповеди.

Ковач — Работник в Комините, чиято работа включва оформяне на метални изделия с чук и клещи.

Колос — Древна раса страховити воини, като цяло непозната за редовия Уъгморт. Средният им ръст е около двайсет метра, а теглото — три тона и половина.

Комините Крет — Голяма тухлена фабрика в Горчилище, където се произвеждат различни стоки и изделия.

Крет — Едър добитък, ползван от Фермерите в Горчилище за оран, както и за превоз на чували с брашно от Мелницата. Тежи над половин тон и се характеризира с рога, кръстосващи се пред муцуната, както и с копита с размерите на чинии.

Кръвник — Според слуховете — двукраки същества от Мочурището, които могат да се преструват на Уъгове, а също да обсебват съзнанията и да контролират телата им.

Кукоси — Дребни, подобни на птички, създания, обитаващи Третия кръг на Мочурището. С ярко, искрящо оперение, наподобяващо късчета дъга. Крилцата им излъчват сияние, което може да осветява околното пространство.

Маладони — Буквално — „ужасна смърт“. Древна раса, чието най-висше призвание е да причинява ужасна смърт на другите. Преди осем века войната между нея и Уъгмортите е принудила последните да потърсят убежище в село Горчилище. Посредством магия около него е изградено за защита Мочурището.

Маниак — Зъл дух, способен да паразитира върху тялото и душата и да обсебва Уъговете до лудост с най-лошите им страхове.

Мантикор — Бърз, коварен звяр от Мочурището. Има глава на лъв, опашка на влечуго и тяло на коза. Освен с огромните си размери е опасен със способностите да чете мисли и да бълва огън.

Мелницата — Място в Горчилище, където се мелят жито и други зърнени храни.

Морта — Дългоцевно или късоцевно огнестрелно оръжие.

Мочурището — Местност, обкръжаваща село Горчилище, пълна с всевъзможни свирепи създания. Сред Уъгмортите е широко разпространено схващането, че отвъд него не съществува нищо.

Общежитието — Пансион за Уъгове с ниски доходи на Главната улица.

Приюта — Място, където се пращат да живеят болни Уъгове, за които Знахарите в болницата не могат да сторят нищо повече.

Пророческо око — Инструмент, ползван от магьосниците за виждане надалеч. Представлява маса, върху която, след разливане на горяща течност, се появява движеща се картина на желаното място.

Сесия — Период, равен на триста шейсет и пет дни.

Слеп — Великолепно животно от Горчилище, с благородна глава, дълга опашка, шест крака и красива козина. Говори се, че слеповете някога са умеели да летят, свидетелство за което са и леките издатини, забелязващи се и до днес зад плешките им.

Случка — Мистериозно събитие в Горчилище, винаги без свидетели, при което Уъгморти безследно изчезват от селото заедно с дрехите.

Съветът — Управляващият орган на Горчилище. Прокарва закони, укази и наредби, които всички Уъгморти трябва да спазват.

Уиндиго — Зъл дух, добиващ формата на жертвите си. Това призрачно, полупрозрачно създание се среща из цялото Мочурище, но най-вече в Глухо бърдо. Признаци за близостта му са смътното чувство на страх и появата на чужди спомени в паметта.

Уист — Едри, бързоноги хрътки, отглеждани в Горчилище.

Училището — Институцията, която младите Уъгове посещават, докато навършат дванайсет сесии. Там те придобиват уменията, необходими за бъдещата им работа в Горчилище.

Уъгморт (накратко Уъг) — Жител на Горчилище.

Фин — Магична стихия, заключена в късче дърво с намотана върху него връв с възли на три места. Развързването на всеки от възлите предизвиква вятър с все по-голяма сила, като при третия всичко се изравнява с лицето на земята.

Фрек — Едър, кръвожаден звяр от Мочурището, отличаващ се с дълга муцуна и остри кучешки зъби. За ухапването му се знае, че предизвиква у жертвата лудост.

Фурини — Уъгоподобна раса, населяваща Мочурището и почти изтребена в резултат на атаките на зверовете. Фурините са потомци на група Уъгове и Маладони, останала в капан в Мочурището при изтеглянето на сражаващите се сили след великата битка.

Хипербор — Летящо същество със синя кожа, обитаващо Мочурището. Хиперборите имат здрави, мускулести тела и рядко оперение по главите. Могат да бъдат както съюзници, така и врагове; откликват положително на уважението и добротата. При битка се спускат върху врага на ята, бият го с яките си криле и го разкъсват с нокти. Живеят в гнезда високо по дърветата.

Хоб — Същество от Мочурището, наполовина на уъгския ръст, с набито тяло, здрави челюсти, сплеснат нос, дълги и щръкнали уши, източени пръсти на ръцете и големи космати стъпала. Обичайно дружелюбно, говори уъгски и е склонно да оказва услуги срещу дребни подаръци.

Чонту — Летящо същество от Мочурището, състоящо се единствено от глава. Напада свирепо жертвите си с надеждата да се сдобие с онези телесни части, които му липсват. В резултат от дълги векове кръстоска между различни видове то се характеризира с грозно лице, демонични очи, стърчащи зъби и пламъци вместо коси. Среща се най-вече в Глухо бърдо.

БЛАГОДАРНОСТИ

Един роман не се появява на бял свят единствено от ръката (и въображението) на писателя. „Пазителката“, както и „Довършителката“ преди нея, не правят изключение от това правило. Много талантливи хора взеха участие, за да може пътешествието на Вега Джейн да стане достояние на световната публика. И тук е мястото, където имам удоволствието да им благодаря.

На Рейчъл Грифитс, Дейвид Левитан, Кели Аштън, Джули Амити, Чарис Мелото, Дик Робинсън, Ели Бъргър, Лори Бентън, Дейв Ашър, Лорън Феста, Емили Мороу, Елизабет Паризи, Рейчъл Хикс, Емили Къмингс, Сю Флин, Ники Мъч и целия екип по продажбите на „Сколастик“, защото повярваха, че един автор на трилъри може да премине в друг жанр и да разкаже добра история.

На Вениша Гослинг, Кат Маккена, Катрин Алпорт, Сара Кларк, Рейчъл Вейл, Аликс Прайс, Трейси Риджуел, Хелън Брей, Триша Джаксън, Джеръми Треватан, Кейти Джеймс, Лий Дибъл, Сара Маклийн, Шарлът Уилямс, Стейси Хамилтън, Джеф Дъфилд, Лиан Уилямс, Стюарт Дуайър, Ана Бонд, Джонатан Аткинс, Сара Лойдс и Наташа Хардинг от „Пан Макмилан“ затова че ме следват с необуздан ентусиазъм, накъдето и да ме отведат литературните пориви.

На Стивън Маат и целия екип „Бруна“ затова че бяха с мен стъпка по стъпка, докато пускахме чисто нова героиня пред нищо неподозиращия свят.

На Арън Прийст, задето изслуша моите загадъчни мърморения на лондонското писателско парти за тази книга, а после, след като я прочетете, ми се обади в неделя вместо в понеделник!

На Арлийн Прийст, Луси Чайлдс Бейкър, Лайза Ербах Ванс, Франсис Джалет-Милър, Джон Ричмънд и Мелиса Едуардс затова че прегърнаха тази серия.

На Марк и Никол Джеймс за всичко, което направиха за мен. Дано да присъстваме заедно на премиерата един ден!

На Каспиан Денис и Санди Вайълет, задето вдигнаха шум до небесата за книгата от другата страна на морето.

На всичките ми други издатели, които рискуваха и ми се довериха, че ще направя това както трябва.

На Хана Мингела, Лорън Ейбрахамс, Мат Толмак и Кейт Чечи от „Сони Калъмбия Пикчърс“, които показаха толкова ентусиазъм в изграждането филмов франчайз около Вега Джейн и нейния свят.

На Ема Фрост, задето седя в продължение на няколко часа с мен в един нюйоркски ресторант за подготовката на страхотен сценарий.

На всички библиотеки, където открих книги, въвели ме в света на фантазиите, както и на всички библиотекари, помогнали на малкото момче да открива все нови истории и оригинални гласове по рафтовете.

На приятелите и семейството ми, които ме подкрепят в течение на вече над трийсет романа.

На Кристен и Наташа, които извършиха своя собствена магия, за да върви всичко гладко при мен и „Каламбъс Роуз“.

И накрая, но не на последно място, на Спенсър и Колин, които, макар и вече възрастни, винаги ми помагат да запазвам детинското удивление към живота, позволяващ ми да върша онова, което обичам.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Unus. Мочурището

Duo. Кралството на катафилите

Tres. Зверско угощение

Quattuor. Решетки от кости

Quinque. Кръв и камък

Sex. Полетът на краля

Septem. Люк проговаря

Octo. Гръбски неволи

Novem. Тайната на краля

Decem. Нищо от нещо

Undecim. Бягството

Duodecim. Шеймъс

Tredecim. На гости у Астрея Прайн

Quattuordecim. Стая с изглед

Quindkcim. Въпрос на врати

Sedecim. Пазителката

Septendecim. Отново заедно

Duode viginti. В клопка

Undeviginti. Поглед назад

Viginti. Думите

Vigintuinus. Знакът

Vigintiduo. Другата Медния

Vigintitres. Моето обучение

Viginti quattuor. Нещо като магьосница

Viginti quinque. Предупреждението

Viginti sex. Уроци от ада

Viginti septem. За възрастта

Viginti octo. Предателство

Viginti novem. Сбогуване

Triginta. Изненада

Triginta unis. Орко

Triginta duo. Първият кръг

Triginta tres. Среща с Фурините

Triginta quattuor. Съюзът

Triginta quinque. Пергаментът

Triginta sex. Хиперборите

Triginta septem. Могъщата Фин

Triginta octo. Врагът до мен

Triginta novem. Неочакван посетител

Quadraginta. Втора магьосница

Quadraginta unus. Едно добро дело

Quadraginta duo. Ерис

Quadraginta tres. Рубес

Quadraginta quattuor. Смъртта й прилича

Quadraginta quinque. Изгубените души

Quadraginta sex. Изчезнали

Quadraginta septem. Вярно сърце

Quadraginta octo. Последният

Quadraginta novem. Четиримата оставащи

Quinqua ginta. Бягството

Речник за Горчилище и Мочурището

Благодарности

Заслуги