БЪРНАРД КОРНУЕЛ

БЛЕДИЯТ КОННИК

Част 2 от „Последното кралство“

Превод от английски: Деян Кючуков, 2015

chitanka.info

БЛЕДИЯТ КОННИК

е за

Джордж Макдоналд Фрейзър,

с поклон

Ac her forþ berað; fugelas singað, gylleð græghama.

Защото тук започва война, лешояди пеят и сиви вълци вият.

Из „Битката при Финсбург“

ГЕОГРАФСКИ ИМЕНА

Изписването на имената на местностите от англосаксонската епоха е сложен въпрос, тъй като липсват съгласуваност и единомислие дори по отношение на самото име. Така Лондон може да се срещне като Лундония, Лунденберг, Лунденне, Лундене, Лунденуик, Лунденсестър и Лундрес. Някои читатели несъмнено ще предпочетат други версии на имената, изброени по-долу. Най-често съм ползвал правописа, цитиран от Оксфордския речник на английските географски наименования за или около периода на управление на Алфред (871–899 г.), но дори това решение не е застраховано от неточности. Остров Хейлинг през 956 г. например се е изписвал както Хейлинкиге, така и Хеглингайге. Самият аз също не съм бил докрай последователен — предпочел съм съвременното Англия пред Енглаланд и вместо Нортумбралонд съм използвал Нортумбрия, за да се избегне предположението, че границите на древното кралство съвпадат с тези на съвременния Нортъмбърланд. Тъй че този списък, както и самите имена, е плод на интерпретация.

Андефера — Андоувър, Уилтшър

Афен — Река Ейвън, Уилтшър

Батум — Бат, Ейвън

Бебанбург — Замъкът Бамбъро, Нортъмбърланд

Брант — Брент Нол, Съмърсет

Бру — Река Бру, Съмърсет

Гевеск — Заливът Уош

Гифъл — Йоувил, Съмърсет

Глевесестър — Глостър, Глостършър

Гливисинг — Уелско кралство, обхващащо приблизително Гламорган и Гуент

Дерентмора — Дартмур, Девън

Дефереал — Кингстън Девърил, Уилтшър

Дефнашир — Девъншър

Дифед — Югоизточен Уелс, предимно днешен Пембрукшър

Дифлин — Дъблин, Ирландия

Дорнуарасестър — Дорчестър, Дорсет

Дрейндинас — „Крепост от тръни“, измислена, разположена в Корнуол

Дънхолм — Дърам, графство Дърам

Ексаминстър — Ексминстър, Девън

Ексансестър — Ексетър, Девън

Еск Хил — Ашдаун, Бъркшър

Етандун — Едингтън, Уилтшър

Етелингег — Атълни, Съмърсет

Йоферуик — Йорк (също датското Йорвик)

Контварабург — Кентърбъри, Кент

Корнуолум — Корнуол

Кракгелад — Криклейд, Уилтшър

Кридиантон — Кредитън, Девън

Линдисфарена — Линдисфарн (Светият остров), Нортъмбърланд

Лундене — Лондон

Лунди — Остров Лънди, Девън

Мерлеборг — Марлбъро, Уилтшър

Окмунтун — Оукхамптън, Девън

Палфлеот — Полет, Съмърсет

Педредан — Река Парет

Пенуит — Ландс Енд, Корнуол

Редингум — Рединг, Бъркшър

Сеферн — Реката и заливът Севърн

Силанс — Островите Сили

Синуит — Крепостта Синуит край Канингтън, Съмърсет

Сипанхам — Чипънхам, Уилтшър

Скепиг — Остров Шепи, Кент

Скирбурнан — Шърборн, Дорсет

Сопан Бирг — Чипинг Содбъри, Глостършър

Сут Сеакса — Съсекс (Южни саксонци)

Съморсете — Съмърсет

Тамур — Река Теймър

Темес — Река Темза

Тон — Река Тоун, Съмърсет

Торнсета — Дорсет

Уерхам — Уеърхам, Дорсет

Уилиг — Река Уайли

Уилтуншър — Уилтшър

Уинбурнан — Уимборн Минстър, Дорсет

Уинтансестър — Уинчестър, Хампшър

Уиск — Река Екс

Хамптоншир — Хампшър

Хамтун — Саутхемптън, Хампшър

ЧАСТ ПЪРВА

ВИКИНГ

ГЛАВА ПЪРВА

Днес, когато гледам двайсетгодишните, си мисля, че са още неоперени младоци, едва отбити от гръдта на майка си, но когато самият аз бях на двайсет, се считах за напълно възмъжал. Вече имах дете, бях се сражавал в стена от щитове и не желаех да приемам заповеди от когото и да било. Накратко казано, бях арогантен, глупав и твърдоглав. Ето защо, след нашата победа при Синуит, направих погрешната стъпка.

Бяхме се опълчили на датчаните край океана, там, където реката тече откъм обширните мочурища, а водите на залива Сеферн се плискат в калните брегове, и ги бяхме победили. Устроихме порядъчна касапница, за която и аз, Утред от Бебанбург, допринесох с каквото трябваше. Всъщност дори с повече, защото към края на сражението, когато великият Лотброксон, най-страховитият от всички датски водачи, се вряза в редиците ни с огромната си бойна брадва, аз се изправих срещу него, надвих го и го изпратих да се присъедини към „ейнхеряр“ — армията от мъртви бойци, гуляещи в залата за пиршества на Один.

Това, което трябваше да сторя тогава, бе да послушам съвета на Леофрик и да препусна с всички сили към Ексансестър, където Алфред, кралят на западносаксонците, обсаждаше Гутрум. Трябваше да пристигна в късна доба, да вдигна краля от постелята и да положа в нозете му бойния флаг на Уба с черния гарван върху него и огромната му, още кървава брадва. Трябваше да му предам вестта, че датската армия е разбита, че само шепа оцелели са избягали на увенчаните си с драконови глави кораби, че Уесекс е спасен и че аз, Утред от Бебанбург, съм постигнал всички тези неща.

А вместо това се впуснах да намеря жената и детето си.

На двайсет години предпочитах да ора между бедрата на Милдрит, вместо да пожъна плодовете на добрия си късмет и това бе грешка, макар че сега, гледайки назад, не съжалявам особено. Съдбата е неумолима, а Милдрит, за която навремето се ожених против волята си, се оказа прекрасно поле за оране.

И така, в съботния ден в късната пролет на 877-ма година, аз яздех не към своя крал, а към Кридиантон. Водех със себе си двайсет мъже и обещах на Леофрик, че до неделя на обяд ще бъдем в Ексансестър, където ще разправим на Алфред как сме спечелили битката и сме спасили кралството му.

— Ода Младия ще ни изпревари — предупреди ме Леофрик. Той бе почти два пъти по-възрастен от мен, опитен воин, закоравял в сражения с датчаните. — Чу ли ме? — попита, когато не отвърнах нищо. — Ода Младия ще ни изпревари, а той е миризлива фъшкия, която спокойно ще си припише цялата заслуга.

— Истината не може да се скрие — подхвърлих високомерно, а той изсумтя. Леофрик бе мой приятел, нисък, набит и силен като бик, който трябваше да поеме командването на западносаксонската флота, но се размина с него заради ниския си произход. Вместо това Алфред неохотно го повери на мен, защото бях благородник, а позицията подобаваше да се заеме единствено от такъв, макар нашите дванайсет кораба да бяха жалка сила в сравнение с пълчището от датски съдове, пристигнали край западния бряг на Уесекс.

— Понякога — изръмжа Леофрик — си същински ерслинг. — Това бе една от любимите чу обиди, означаваща „малък задник“.

— Утре ще се видим с Алфред.

— А Ода Младия — продължи настойчиво Леофрик — ще го види още днес. Ода Младия бе синът на Ода Стария. Преди да се оженим, Милдрит бе живяла в дома на баща му и синът искаше сам да разоре нивата й, което бе достатъчна причина, за да не ме харесва. Освен това, както каза Леофрик, наистина беше миризлива фъшкия, хлъзгава и подла, което бе достатъчна причина и аз да не го харесвам.

— Утре ще се видим с Алфред — повторих и на сутринта всички потеглихме към Ексансестър, в това число и Милдрит с малкия ни син и неговата бавачка. Открихме Алфред от северната страна на Ексансестър, където зелено-белият драконов флаг се извисяваше над неговата шатра. На влажния вятър плющяха и други знамена, пъстроцветно множество от кръстове, зверове, светци и оръжия, възвестяващи, че великите мъже на Уесекс са тук, редом със своя крал. На едно от тях бе изобразен черен елен, потвърждавайки правотата на Леофрик, че Ода Младия е вече тук, в южен Дефнашир. Южно от лагера, между него и стените на града, се виждаше голям навес, направен от изпънато върху колове корабно платно — знак, който ми подсказа, че вместо да се бие с Гутрум, Алфред е решил да преговаря с него. Очевидно обсъждаха условията за мир, макар и не тъкмо днес, защото беше неделя, денят, в който кралят избягваше да прави каквото и да било, освен да се моли. За целта под друг импровизиран навес бе пригодена църква и той коленичеше в нея, заобиколен от тановете и благородниците си. При звука от копитата ни част от тях обърнаха глави, включително и Ода Младия, по чието тясно лице се изписа тревога.

Епископът, провеждащ службата, направи пауза, защото бе ред на паството да каже „амин“ и това даде на Ода повод да отвърне поглед от мен. Той беше коленичил близо до Алфред, твърде близо, което ясно говореше, че се радва на благоволението му. Не се съмнявах, че е донесъл гарвановия флаг и бойната брадва на мъртвия Уба в Ексансестър и си е приписал всички заслуги за битката край морето.

— Някой ден — казах на Леофрик — ще разпоря това копеле от чатала до брадичката и ще танцувам върху карантиите му.

— Трябваше да го направиш вчера.

Един от многобройните свещеници, които винаги обкръжаваха Алфред, ме видя от мястото си край олтара и пропълзя заднишком колкото можеше по-незабележимо, докато накрая не успя да се изправи на крака и да забърза към мен. Имаше червена коса, кривогледи очи, парализа на лявата ръка и израз на радостно удивление върху грозното лице.

— Утред! Мислехме те за мъртъв!

— Откъде-накъде? — ухилих се в отговор.

— Нали беше заложник!

Действително, аз бях сред дузината английски заложници в Уерхам, но докато останалите бяха избити от Гутрум, моят живот бе пощаден заради ърл Рагнар — датски предводител, с когото бяхме близки като братя.

— Както виждаш, жив съм, отче — казах на свещеника, чието име беше Беока — и съм учуден, че не го знаеш.

— Откъде можех да го знам?

— Ода Младия, когото забелязвам там, е можел да ти каже, че съм участвал в битката при Синуит и съм оцелял.

— Сражавал си се при Синуит? — попита притеснено той, доловил заплахата в гласа ми.

— Значи Ода Младия не ти е казал нищо?

— Не.

— Така ли? — сръчках хълбоците на коня, придвижвайки го между коленичилите мъже, по-близо до Ода. Беока опита да ме спре, но аз отблъснах ръката му от юздата. Леофрик, проявявайки повече разум от мен, остана назад, но аз навлязох сред редовете на молещите се, докато гъстотата на множеството не направи по-нататъшното ми придвижване невъзможно. Тогава, вторачвайки се в Ода, продължих да говоря на Беока.

— И не ви е описал смъртта на Уба?

— Разказа, че Уба е умрял в стената от щитове — просъска Беока с нисък шепот, за да не смущава литургията — и че мнозина са допринесли за гибелта му.

— Само толкова?

— Каза още, че самият той се изправил срещу него — допълни отчето.

— И кой според мъжете е убил Уба Лотброксон? — настоях. Беока усети задаващите се неприятности и опита да ме успокои.

— Можем да обсъдим тези неща по-късно — рече. — А сега, Утред, присъедини се към нас в богослужението. — Обръщаше се към мен по име, а не с „милорд“, защото ме познаваше от дете. И той бе нортумбриец като мен и навремето бе свещеник на баща ми, но когато датчаните завзеха земите ни, дойде в Уесекс, за да се присъедини към онези саксонци, които още се съпротивляваха на нашествениците. — Това е време за молитви, не за разпри.

Но аз бях в настроение за разпра.

— Кой според мъжете е убил Уба Лотброксон? — повторих.

— Всички просто благодарим на Господа, че езичникът е мъртъв — избягна въпроса ми той, като с парализираната си лява ръка ми правеше трескави знаци да мълча.

— Кой според теб е убил Уба? — попитах го директно и като не получих отговор, го изрекох сам. — Мислиш, че това е дело на Ода Младия, нали? — По изражението му разбрах, че е така, и гневът кипна в мен. — Уба и аз влязохме в двубой — казах, вече на висок глас. — Само двамата, гърди срещу гърди. Моят меч срещу неговата брадва. И когато двубоят започна, отче, той беше невредим, а в неговия край бе мъртъв. Пратих го при братята му във Валхала. — Вече бях бесен и гласът ми се извиси до вик, тъй че цялото разтревожено паство се обърна към мен. Водещият службата, в когото разпознах епископа на Ексансестър, същият, който ме бе оженил за Милдрит, смръщи тревожно чело. Единствено Алфред не изглеждаше смутен от прекъсването. Той се изправи и се обърна към мен, докато жена му, приличащата на невестулка Елсуит, шептеше нещо в ухото му.

— Има ли някой тук — продължих да викам — който да отрече, че аз, Утред от Бебанбург, убих Уба Лотброксон в честен двубой?

Настана тишина. Не бях имал намерение да смущавам службата, но чудовищната ми гордост и напиращият гняв ме бяха довели до изстъпление. Лицата ме гледаха вторачено, знамената се полюшваха на вятъра, а от края на платнения навес покапваше ситен дъжд. Все още никой не ми отговаряше, но присъстващите виждаха, че гледам Ода Младия и някои се обърнаха към него за отговор, а той мълчеше като риба.

— Кой уби Уба? — креснах му.

— Това не е пристойно — рече сърдито Алфред.

— Ето кой го уби! — заявих, изтегляйки Змийския дъх. И това беше следващата ми грешка.

През зимата, докато съм бил затворен в Уерхам като заложник на Гутрум, в Уесекс бе прокаран нов закон, постановяващ, че никой няма право да вади оръжие в присъствието на краля, освен личната му гвардия. Неговата цел бе не само да предпази Алфред, но и да предотврати свадите между неговите приближени да вземат смъртоносен обрат. Изваждайки Змийски дъх, аз несъзнателно бях нарушил този закон и сега стражата се спусна към мен от всички страни с оголени мечове и насочени копия, докато Алфред, гологлав и с червена мантия на раменете, не викна на всички да останат по местата си.

После приближи към мен с гневен поглед. Лицето му беше тясно, с издължени нос и брадичка, високо чело и тънки устни. Обикновено ходеше гладко избръснат, но сега по страните му бе набола тъмна брада, която го състаряваше. Още нямаше и трийсет години, но изглеждаше по-скоро на четирийсет. Беше болезнено слаб, а честите неразположения му придаваха кисел вид. Приличаше повече на свещеник, отколкото на крал на западносаксонците, защото притежаваше бледото, раздразнително изражение на човек, който прекарва твърде много време на закрито, приведен над книгите, но очите му определено всяваха респект. Те бяха много светли, сиви като стомана, непрощаващи.

— Ти наруши спокойствието ни — каза — и смути светата литургия. — Междувременно бях върнал Змийски дъх в ножницата, главно защото Беока ми шептеше да не се държа като проклет глупак и да прибера меча. В същото време ме теглеше за десния крак, за да ме накара да сляза от седлото и да коленича пред владетеля, когото обожаваше.

— Той трябва да бъде наказан — извика Елсуит, жената на Алфред, гледайки ме с нескрито презрение.

— Отиди ей-там — посочи ми кралят към една от шатрите — и чакай, докато реша какво да правя с теб.

Нямах друг избор, освен да се подчиня, затова оставих телохранителите му, всичките облечени в ризници и шлемове, да ме отведат до шатрата. Там слязох от коня и се шмугнах под платнището. Въздухът вътре бе влажен, миришещ на спарена трева. По покрива потропваше дъжд и част от него се процеждаше над олтара, съдържащ разпятие и два празни свещника. Очевидно това бе личният параклис на Алфред и той ме накара да чакам там дълго време. Службата свърши, дъждът спря и между облаците проникна плаха светлина. Някъде засвири арфа, вероятно услаждайки кралската трапеза. В шатрата влезе куче, изгледа ме, после препика олтара и си отиде. Слънцето се скри зад облак, отново започна да ръми и едва тогава край входа се разнесе шум и влязоха двама мъже. Единият беше Етелуолд, племенникът на краля. Той трябваше по право да наследи уесекския престол след смъртта на баща си, но го счетоха за твърде млад и вместо него коронясаха чичо му. Сега ме дари с глуповата усмивка и стори път на другия, който беше едър, брадат и с десетина години по-възрастен от него. Той кихна вместо поздрав, изсекна се в шепа и избърса сопола в кожената си туника.

— И това ми било пролет — изръмжа и ме изгледа кръвнишки. — Проклетият дъжд никога не спира. Знаеш ли кой съм аз?

— Улфхер — отвърнах. — Лордът на Уилтуншър. — Той бе братовчед на краля и видна фигура в Уесекс. Новодошлият кимна и посочи към Етелуолд, който дължеше бял платнен вързоп.

— А този малоумник знаеш ли кой е?

— Познаваме се — отвърнах. Етелуолд беше само с около месец по-малък от мен и имаше късмет, че чичо му е толкова примерен християнин, инак до сега трябваше да бъде заклан някоя нощ в леглото си. Изглеждаше много по-красив от Алфред, но беше глупав, лекомислен и обикновено пиян, макар че в тази неделна сутрин още не беше успял да се накваси.

— Сега аз отговарям за Етелуолд — каза Улфхер — както и за теб. И кралят ме изпрати да те накажа. — Той размисли за секунда, преди да продължи. — Ако слушах жена му, трябваше да ти извадя червата през миризливия задник и да ги хвърля на прасетата. Знаеш ли изобщо какво е наказанието за вадене на меч в присъствието на краля?

— Глоба? — предположих.

— Смърт, глупако, смърт. Има нов закон, от миналата зима.

— И откъде се очаква да го знам?

— Но Алфред е в милостиво настроение — игнорира въпроса ми Улфхер — тъй че няма да ти се наложи да висиш от бесилото. Във всеки случай, не днес. Но държи да е сигурен, че няма повече да нарушаваш спокойствието.

— Чие спокойствие?

— Неговото, естествено. Кралят иска от нас да се бием с датчаните, а не един с друг. Тъй че за момента трябва да се закълнеш, че ще пазиш примерно поведение.

— За момента?

— За момента — потвърди с равен глас Улфхер и аз само свих рамене, което той прие за съгласие. — Значи ти уби Уба?

— Да.

— И аз това чувам. — Той кихна отново. — Познаваш ли Едор?

— Познавам го — казах. — Едор беше един от военачалниците на лорд Ода, дефнаширски боец, редом с когото се бяхме сражавали при Синуит.

— Едор ми разправи какво се е случило, но само защото ми има доверие. За бога, момче, спри да се повърташ! — последната реплика бе адресирана към Етелуолд, който ровеше под ленената покривка на олтара, вероятно в търсене на нещо ценно. Вместо да убие своя племенник, Алфред явно бе решил да го отегчи до смърт. Беше му забранил да участва в сражения, за да не си изгради слава и репутация, а вместо това го караше да заляга над буквите, което той мразеше, затова си пилееше времето в лов, пиене, ходене по курви и мусене задето не е наследил престола.

— Разправил ти е, защото ти има доверие? — извиках, неспособен да скрия възмущението в гласа си. — Да не би случилото се в Синуит да е някаква тайна? Хиляда мъже ме видяха да убивам Уба!

— Но Ода Младия си приписа заслугите — каза Улфхер — а баща му е зле ранен и ако умре, той ще стане един от най-богатите хора в Уесекс. Ще води повече войска и ще плаща на повече свещеници, отколкото ти някога можеш да мечтаеш. Затова никой не иска да го засегне, нали? Ще се преструват, че му вярват, за да поддържат щедростта му. А кралят бездруго му вярва, и защо не? Той пристигна тук със знамето и бойната брадва на Уба Лотброксон. Положи ги в краката му, после коленичи, отдаде възхвала на Бога и обеща да построи църква и манастир в Синуит. А ти какво направи? Нахълта на кон посред богослужението и размаха проклетия си меч. Не беше най-умната постъпка за пред Алфред.

Усмихнах се накриво, защото Улфхер имаше право. Алфред се отличаваше с изключителна набожност и най-сигурният начин да се издигнеш в Уесекс бе като я възхваляваш, подражаваш й, и приписваш всеки свой успех на Господ.

— Ода е копеле — изръмжа за мое учудване Улфхер — но сега е копеле на Алфред и няма как да промениш това.

— Но аз убих…

— Да, знам! — прекъсна ме Улфхер. — И Алфред вероятно подозира, че казваш истината, но вярва, че се е случило благодарение на Ода. Че двамата заедно сте победили Уба. Но дори да не сте си мръднали и пръста, за него е важно единствено, че той е мъртъв. Това е добра вест и не друг, а Ода я донесе, затова сега дори от задника му блика благодат, а ти, ако искаш да увиснеш от някой клон, върви и се карай с него. Разбра ли ме?

— Да.

— И Леофрик каза, че ще ти дойде умът в главата, стига да те блъскам достатъчно дълго по нея — въздъхна Улфхер.

— Къде е Леофрик? Искам да го видя.

— Не можеш. Той е изпратен обратно в Хамтун, където му е мястото, за разлика от теб. Флотата ще бъде поверена на някой друг, а ти оставаш тук, за да се подложиш на покаяние.

— Да се подложа на какво? — За миг помислих, че ми се е причуло.

— На пълзене по корем — обади се за пръв път Етелуолд, като се ухили. С него не бяхме точно приятели, но често бяхме пили заедно и той изглежда ме харесваше. — Ще се облечеш като момиче — продължи — ще стоиш на колене и ще се оставиш да те унижават.

— Да се проваля в пъкъла, ако…

— И без това ще се провалиш там — намеси се Улфхер, после грабна белия вързоп от Етелуолд и го хвърли в краката ми. Оказа се, че това е роба за покаяние и аз я оставих да лежи на земята. — За бога, момче, прояви малко здрав разум. Имаш тук семейство и земя, нали? Какво според теб ще стане, ако се противиш на кралската воля? Да не искаш да те обявят извън закона? Църквата да вземе имота ти, а жена ти да отиде в манастир?

— Не съм сторил нищо — изгледах го потресено. — Само убих Уба и казах истината.

— Виж — въздъхна Улфхер. — Ти си нортумбриец. Не знам как са нещата там при вас, но тук е алфредовият Уесекс. Можеш да правиш каквото си искаш, но не и да пикаеш по църквата му. А ти направи именно това, синко. Изпика се върху нея, затова сега тя ще опикае теб.

Дъждът затрополи по-силно върху изпънатото платно на шатрата и той се намръщи, забил поглед в разрастващата се локва точно пред входа. Дълго време остана мълчалив, преди да се обърне и да ми хвърли странен поглед.

— Смяташ ли, че това всъщност има някакво значение? — попита с тих, пропит с горчивина глас. Въпросът ме изненада и не намерих какво да му отговоря. — Смяташ ли, че смъртта на Уба променя нещо? Че дори Гутрум да поиска мир, ние ще спечелим? — Масивното му лице изведнъж доби свирепо изражение. — Колко още Алфред ще бъде крал? Колко остава, преди датчаните да ни завладеят?

Продължавах да мълча, но виждах, че Етелуолд слуша напрегнато. Той копнееше да вземе престола, но нямаше последователи, а ролята на Улфхер явно бе да го пази да не създава неприятности. Но според казаното от него току-що, неприятностите така или иначе щяха да дойдат.

— Просто направи каквото иска Алфред — посъветва ме лордът — и после се опитай да продължиш да живееш. Никой от нас не може да стори повече. Ако Уесекс падне, всички ще търсим начин да оцелеем, но междувременно надявай проклетата роба и да приключваме.

— И двамата ще го направим — каза Етелуолд и вдигна вързопа, при което видях, че робите всъщност са две, сгънати заедно.

— Ти пък защо? — сопна му се Улфхер. — Да не си пиян?

— Не, но се кая, защото съм пиян. Или по-точно бях пиян, а сега се кая. — И с дяволита усмивка се залови да нахлузва дрехата през главата си. — Ще отида до олтара с Утред — добави със заглушен от плата глас. Улфхер не можеше да го спре, но знаеше, че Етелуолд възнамерява да се подиграе с ритуала. А аз знаех, че го прави като услуга към мен, макар че не помнех да ми дължи услуга. И все пак му бях благодарен, затова последвах примера му и, рамо до рамо с племенника на краля, се отправих към своето унижение.

Аз не значех много за Алфред. Той разполагаше с десетки велики лордове в Уесекс, а отвъд границата с Мерсия имаше и други, които живееха под датско владичество, но охотно щяха да се бият за Уесекс, ако получеха тази възможност. Всички те можеха да му предоставят войници, да свикат под драконовото му знаме безчет мечове и копия, докато аз не можех да му дам нищо освен своя меч, Змийски дъх. Вярно, бях благородник, но от далечната Нортумбрия и не водех със себе си мъже, затова единствената ми стойност за него се криеше в неопределеното бъдеще. Тогава още не го разбирах, но с времето, когато влиянието на Уесекс се разпростреше на север, тя щеше да расте. А засега, през 877-ма година, бях само един гневен двайсетгодишен хлапак и не притежавах нищо, освен собствените си амбиции.

В този ден познах унижението. Дори днес, след цял един живот, добре помня горчилката на покаянието. Защо Алфред ме подложи на него? Аз му бях спечелил велика победа, а той държеше да ме посрами. Дали защото бях смутил църковната служба? Вероятно да, но само отчасти. Той обичаше своя бог, обичаше църквата и страстно вярваше, че оцеляването на Уесекс се крие в подчинението към тях. Затова ги бранеше така яростно, както се сражаваше за страната си. Всяко нещо имаше своето място и той бе убеден, че ако ме прекърши и вкара в лоното божие, ще стана част от любимия му ред. Накратко казано, виждаше ме като непокорна млада хрътка, която се нуждае от един хубав бой с камшик, за да се присъедини към дисциплинираната глутница.

Затова ме накара да пълзя.

А Етелуолд устрои същински цирк.

Не и от началото. Отначало бе самата сериозност. Цялата войска на Алфред, до последния човек, бе строена в две редици под дъжда, за да гледа. В далечния край на редиците, под опънато платнище, чакаха кралят, жена му и група свещеници.

— Падни на колене — каза ми Улфхер. — Трябва да паднеш на колене — повтори с равен глас — и да пълзиш до олтара. Там целуни покривалото и се просни по очи.

— А после какво?

— После ще получиш опрощение от Бога и от краля — отвърна той и зачака. — Просто го направи — изръмжа.

И аз го направих. Паднах на колене и се повлякох през калта, а смълчаните редици от мъже ме наблюдаваха. В този момент Етелуолд, който се намираше непосредствено зад мен, започна да вие, че е грешник. Протегна ръце във въздуха, после се хвърли по лице и занарежда колко много се разкайва. Зрителите отначало се смутиха, а после взеха да се забавляват.

— Изкуших се от жените! — викаше Етелуолд под дъжда. — От лошите жени! Прости ми, Господи! — Алфред беше бесен, но нямаше как да спре човек, решил да се излага пред самия Бог, а може би смяташе, че покаянието на племенника му е искрено. — Загубих им бройката! — биеше се Етелуолд в гърдите с калните си юмруци. — О, Боже, как обичам цици! Обичам голи жени, Боже, смили се над мен! — Надигнаха се смехове, защото всички помнеха, че самият Алфред, преди благочестието да го улови в лепкавата си хватка, се бе славил с женкарството си. — Трябва да ми помогнеш, Господи — продължаваше да вика Етелуолд, докато се придвижвахме педя по педя напред. — Прати ми ангел!

— Защо, за да го опънеш ли? — разнесе се глас от тълпата и смехът се превърна в дружен рев.

Елсуит бързо бе отведена настрани, за да не чуе нещо, неподходящо за нейните уши. Свещениците зашепнаха помежду си, но разкаянието на Етелуолд, макар и чудато, изглеждаше достатъчно истинско. Той ридаеше. Знаех, че всъщност се смее, но виковете, които надаваше, звучаха така, сякаш се разкъсва от терзания.

— Не искам повече цици, Боже! Никакви цици повече! — правеше се на глупак, но нямаше нищо против, понеже хората бездруго го имаха за такъв. — Опази ме от циците, Господи! — извика отново и сега вече Алфред си тръгна, разбирайки, че тържествеността на събитието е съсипана. Повечето свещеници го последваха, тъй че когато Етелуолд и аз най-сетне стигнахме до олтара, край него нямаше никого. Той съблече калната си роба и се облегна на масата. — Мразя този човек — каза тихо, имайки предвид чичо си. — Мразя го, Утред, а сега ти ми дължиш услуга.

— Така е — отвърнах.

— И един ден ще си я поискам.

Ода Младия не си бе тръгнал заедно с Алфред, а стоеше с умислен вид. Моето унижение, на което положително бе очаквал да се наслади, се бе обърнало в забава и той си даваше сметка, че околните го наблюдават, преценявайки честността му, затова се присламчи по-близо до един огромен мъж, явно негов телохранител. Той бе много висок, с широка гръд, но лицето му бе онова, което най-вече приковаваше вниманието. То изглеждаше така, сякаш кожата е изопната прекалено силно върху черепа, правейки го неспособно да изразява каквато и да било емоция, освен чиста омраза и вълчи глад. Насилието витаеше около него като воня около мокър пес и когато очите ни се срещнаха, взорът му бе толкова зверски и бездушен, че инстинктивно разбрах, че това е мъжът, който ще ме убие, ако Ода намери възможност да се докопа до мен. Самият Ода бе нищо — разглезено синче на богат баща, но парите му даваха възможност да разполага със страховити убийци. После той дръпна високия за ръкава, двамата се обърнаха и се отдалечиха.

Отец Беока бе останал край олтара.

— Целуни го сега — ми нареди — и легни по корем.

— Защо не ми целунеш задника, отче — отвърнах, като вместо това се изправих на крака. Бях гневен и той, уплашен от гнева ми, отстъпи назад.

Но аз бях изпълнил желанието на краля. Бях се покаял.

Високият мъж до Ода се казваше Стеапа. Стеапа Снотор, тъй го наричаха мъжете, което ще рече Стеапа Умният.

— Това е шега — обясни ми Улфхер, докато свалях бялата роба и надявах обратно ризницата си.

— В какъв смисъл?

— В такъв, че човекът е тъп като говедо. Има жабешки хайвер вместо мозък. Но иначе е добър боец. Не го ли видя при Синуит?

— Не — отвърнах кратко.

— Тогава защо те интересува?

— Просто така — отвърнах. Бях го попитал кой е телохранителят на Ода, за да знам името на мъжа, който можеше да се опита да ме убие, но това потенциално убийство не му влизаше в работата. Улфхер се поколеба, но реши, че няма да получи по-задоволителен отговор, затова смени темата.

— Когато датчаните дойдат, ти си добре дошъл в моята войска.

Етелуолд, племенникът на Алфред, държеше оръжията ми и сега извади Змийски дъх от ножницата, взирайки се в повтарящия се матов мотив върху острието му.

— Ако наистина дойдат — обърна се той към Улфхер — аз също искам да се бия.

— Но ти не знаеш как.

— Тогава научи ме. — Той плъзна меча обратно в ножницата. — Уесекс се нуждае от крал, който умее да се сражава, а не само да се моли.

— По-добре си дръж езика зад зъбите, момче — сряза го лордът — да не останеш без него. — Сетне дръпна оръжията от Етелуолд и ми ги подаде с думите: — Датчаните ще дойдат. Затова обмисли предложението ми.

Кимнах, но не казах нищо. Когато датчаните дойдеха, планът ми бе да се присъединя към тях. Те ме бяха пленили като десетгодишен и можеха да ме убият, но вместо това ме отгледаха и се държаха добре с мен. Научих техния език, молех се на техните богове, докато накрая вече и сам не знаех какъв съм. Ако ърл Рагнар Стария беше още жив, никога нямаше да ги напусна, но той умря, убит в една нощ на огън и предателство, затова се наложи да избягам на юг, към Уесекс. Но сега исках да се върна обратно. Още щом датчаните напуснеха Ексансестър, щях да се присъединя към сина на бившия си господар, Рагнар Младия, стига да го откриех. Неговият кораб бе плавал заедно с флотата, попаднала в свирепа буря по пътя за насам. Тя бе унищожила десетки съдове, а останалите едва бяха докретали до Ексансестър, където сега биваха изпепелявани от саксонците край пристана на града. Не знаех дали Рагнар е оцелял, но се молех да е така. Ако успееше да избяга от Ексансестър, щях да отида при него, да му предложа меча си и да се бия с него срещу уесекския крал. А после, един ден, щях да облека самия Алфред в бяла роба и да го накарам да пълзи на колене пред олтара на Тор. След което да го убия.

Такива бяха мислите ми, докато яздех към Окстън, имението, което бях получил като зестра от Милдрит. То бе красиво място, но толкова обременено с дългове, че ми носеше повече неприятности, отколкото радост. Земеделските земи се намираха по склоновете на хълмовете, спускащи се на изток към широкото устие на река Уиск, а над тях започваха гъсти гори от дъбови и ясенови дървета. От дъбравите извираха бистри ручеи, преминаващи през полета с ръж, пшеница и ечемик. Самото имение не приличаше на благороднически дом — беше задимена постройка, направена от кирпич и дърво и покрита със слама, толкова ниска и дълга, че наподобяваше зелена, обрасла с мъх могила, от която пушекът се виеше през централното отверстие на покрива. В прилежащия двор имаше прасета, кокошки и огромни купчини тор. Бащата на Милдрит се бе грижил за стопанството подпомаган от управител на име Осуалд, който бе същинска лисица и сега, докато наближавахме фермата, не пропусна да ми създаде още ядове.

Аз бях бесен и изпълнен със злоба и негодувание заради унижението, на което ме бе подложил Алфред и Осуалд имаше лошия късмет да избере тъкмо този неделен следобед да повлече един вековен дъб надолу от гората. Тъкмо обмислях с наслада различни варианти на отмъщение, оставяйки коня си сам да следва пътеката между дърветата, когато видях осем вола да влачат грамадния дънер надолу към реката. Трима мъже крачеха отстрани, ръчкайки животните с остени, докато самият Осуалд бе седнал отгоре му с камшик в ръка. Щом ме зърна, скочи на земята и за миг изглеждаше сякаш ще си плюе на петите, но после си даде сметка, че не може да ми избяга и остана да чака, докато приближим.

— Здравейте, господарю — каза, явно изненадан от появата ми. Вероятно бе решил, че съм убит заедно с останалите заложници и бе забравил всяка предпазливост. Конят ми, нервен заради мириса на кръв от хълбоците на воловете, взе да преде с уши и да пристъпва от крак на крак, докато не го потупах по шията, за да се успокои. Огледах дънера, който беше към дванайсет метра дълъг и дебел колкото човешки бой.

— Хубаво дърво — казах на Осуалд.

Той обърна лице към Милдрит, която се задаваше след мен по пътеката.

— Добър ден, милейди — поздрави я, снемайки вълненото кепе, което носеше върху сплъстената си рижава коса.

— Доста мокър ден, Осуалд. — Управителят бе назначен от баща й и тя хранеше сляпа вяра в неговата почтеност.

— Казвам, хубаво дърво — повторих на висок глас. — Къде е отсечено?

— Горе на баира, милорд — махна неопределено Осуалд, натъпквайки кепето зад колана си.

— В моите земи ли?

Той се поколеба. Несъмнено се изкушаваше да каже, че е от земите на някой съсед, но лъжата можеше лесно да бъде разкрита, затова предпочете да премълчи.

— От моите земи ли е? — попитах отново.

— Да, милорд.

— И къде го карате?

— В работилницата на Уигълф — отвърна неохотно той.

— Той ще го купува ли?

— Ще го бичи на дъски, милорд.

— Не те питах какво ще го прави, а дали ще го купува.

Милдрит, доловила остротата в тона ми, се намеси за да каже, че баща й също понякога е ползвал услугите на Уигълф, но аз й направих знак да мълчи.

— Е, ще го купува ли? — попитах пак Осуалд.

— Нуждаем се от дъски за поправки, милорд, а Уигълф си удържа плащането в дървен материал.

— И си му помъкнал това дърво в неделен ден? — Той нямаше отговор на този въпрос. — Кажи ми — продължих — щом ни трябват дъски за поправки, защо не си ги изработваме сами? Хора ли не ни достигат? Или клинове и брадви?

— Досега винаги Уигълф ги е правил — рече троснато Осуалд.

— Винаги? Този Уигълф в Ексаминстър ли живее?

— Да, милорд. — Ексаминстър бе най-близкото селище, отстоящо едва на километър-два от Окстън.

— А какво ще кажеш, ако сега отида до Ексаминстър и попитам Уигълф колко точно дървета си му доставил през последната година?

Настъпи тишина, нарушавана единствено от дъждовните капки, стичащи се от листата и разпокъсаните трели на някаква птичка в гъстака. Бутнах коня, приближавайки до Осуалд, който стисна дръжката на камшика, сякаш се канеше да ме шибне с него.

— Колко са? — попитах, но той не отвърна нищо. — Колко? — настоях на висок глас.

— Утред! — обади се Милдрит зад мен.

— Тихо! — викнах й аз, докато очите на управителя сновяха между двама ни. — И колко ти плаща Уигълф за хубаво дърво като това? Осем шилинга? Девет?

Гневът, който ме бе накарал да се държа така необмислено на църковната служба на краля, отново се надигна в мен. Беше очевидно, че Осуалд краде дървесина от земята ми и я продава. Правилната стъпка бе да го обвиня и изправя пред съд, където заседателите да решат виновен ли е или не, но аз не бях в настроение за подобни формалности. Просто изтеглих Змийски дъх и впих пети в хълбоците на коня, без да обръщам внимание на протестиращия вик на Милдрит. Осуалд побягна и това беше грешка, защото се превърна в още по-лесна мишена. Настигнах го с лекота, замахнах веднъж и острието разцепи тила му, тъй че видях окървавения му мозък още докато падаше. Той се загърчи сред влажната шума, а аз дръпнах юздите, извъртях се обратно и го пронизах в гърлото.

— Това беше убийство! — изпищя Милдрит.

— Напротив, беше справедливост — изръмжах. — Нещо, което липсва в Уесекс. — Изплюх се върху тялото на Осуалд, което продължаваше да потръпва. — Копелето крадеше от нас.

Милдрит сръчка коня и пое нагоре по пътеката заедно с бавачката, която носеше детето ни. Оставих я да върви.

— Закарайте дънера в имението — заповядах на робите, които водеха воловете. — Ако е твърде тежък, за да го изтеглите по хълма, първо го нацепете тук, на място.

Същата вечер претърсих къщата на Осуалд и намерих петдесет и три шилинга, заровени в пода. Взех среброто, конфискувах гърнета за готвене, железни токи, шишове, ножове и едно наметало от сърнешка кожа, след което прогоних жената и трите му деца от земите си.

Бях се прибрал у дома.

ГЛАВА ВТОРА

Убийството на Осуалд не отслаби гнева ми. Смъртта на един безчестен управител бе слаба утеха за онова, което възприемах като чудовищна несправедливост. За момента Уесекс се намираше в безопасност от датчаните, но единствената причина за тази безопасност бе, че аз бях убил Уба Лотброксон — а за награда бях получил унижение.

Бедната Милдрит. Тя бе миролюбива жена, приятелски настроена към всеки срещнат, а сега се оказа омъжена за негодуващ, гневен воин. Беше уплашена от гнева на Алфред, ужасена, че църквата ще ме накаже за дързостта и притеснена, че роднините на Осуалд ще искат „вергелд“ от мен. И те наистина щяха да го сторят. Вергелд се наричаше цената за кръвта на всеки мъж, жена или дете. Убиеш ли човек, трябваше да платиш тази цена, или сам да умреш. Нямах съмнение, че семейството на Осуалд ще отиде при Ода Младия, който бе обявен за лорд на Дефнашир, след като баща му бе твърде тежко ранен, за да продължи да изпълнява функциите си, и Ода ще възложи на своя рийв[1] да ме призове пред съда, но не давах пет пари за това. Ходех на лов за глигани и елени, тънех в мрачни мисли и чаках новини от преговорите в Ексансестър. Предполагах, че Алфред ще стори това, което бе правил винаги — ще сключи мир с датчаните и ще ги освободи, а когато това станеше, аз щях да отида при Рагнар.

Докато чаках, се сдобих с първия член на свитата си. Той беше роб и го открих на пазара в Ексаминстър през един хубав пролетен ден. По това време се наемаха ратаи за лятото и мъжете търсеха работа като косачи и жътвари. Както във всеки пазарен ден, наоколо имаше музиканти и разказвачи, жонгльори и акробати на кокили. Имаше също един висок, белокос старец със сериозно, прорязано от бръчки лице, който продаваше вълшебни кесии, превръщащи желязото в сребро. Той направи демонстрация пред тълпата, като пъхна в една от тях два обикновени пирона и миг по-късно ги извади сребърни и блестящи. Обясни ни, че за да заработи магията, трябва първо да сложим в кесията сребърно кръстче и да спим една нощ с нея около врата. Купих от него кесия за три шилинга, но вълшебството така и не стана. После го търсих месеци наред, но така и не го открих. Днес, когато попадам из пазарищата на мъже и жени, продаващи подобни торбички или кутийки, заповядвам да ги бият с камшици и да ги гонят от земите ми, но тогава бях още млад и простодушен. Този старец бе събрал порядъчна публика, но още по-голямо бе гъмжилото пред църковната порта, откъдето час по час се разнасяха викове. Бутнах коня натам, получавайки неприязнени погледи от хората, които знаеха за случката с Осуалд. Нито един обаче не се осмели да ме обвини за убийството му, защото носех Змийски дъх и Жилеща оса на кръста си.

Видях млад мъж, босоног и разсъблечен до кръста, около врата на когото имаше въже, чийто край бе завързан за един от стълбовете на портата. В ръката си държеше къса, дебела тояга. Имаше дълга, разпусната руса коса, сини очи, упорито лице и кръв по цялото тяло. Вардеха го трима души, също русокоси и светлооки, които се провикваха със странен акцент:

— Елате и се бийте с езичника! Три пенса, за да накарате копелето да кърви! Елате и се бийте!

— Кой е той? — попитах единия от пазачите му.

— Датчанин, господарю, проклет датчанин — отвърна той, сваляйки шапка, а после отново се обърна към тълпата. — Елате и си отмъстете! Бийте го на воля! Бъдете добри християни! Накажете езичника!

Тримата мъже бяха фризийци. Подозирах, че са участвали във войската на Алфред, а сега, когато той разговаряше с датчаните, наместо да се бие с тях, бяха дезертирали. Фризийците идваха отвъд морето с една-единствена цел — парите. Те по някакъв начин бяха пленили младия датчанин и гледаха да изкарат от него печалба, докато оцелееше. А това можеше да продължи доста, защото него си го биваше. Един як саксонец плати исканите три пенса и получи меч, с който замахна яростно по пленника. Датчанинът обаче успяваше да парира всеки удар, при което от тоягата хвърчаха трески, а когато видя удобен случай, халоса противника си по главата достатъчно силно, за да разкървави ухото му. Саксонецът се олюля, полузамаян, а той го ръгна с края на дървото в корема, изкара му въздуха и после тоягата се извиси за удар, който положително щеше да пукне черепа му като яйце. Фризийците обаче дръпнаха навреме въжето и датчанинът падна заднишком.

— Е, имаме ли друг герой? — провикна се един от тях, докато отвеждаха саксонеца настрани. — Хайде, момци! Покажете силата си! Дайте на езичника да се разбере!

— Аз ще опитам — казах, като слязох от коня и разбутах тълпата. Подадох юздите на едно момче и извадих Змийски дъх. — Три пенса, нали?

— Не, така не бива, господарю — каза фризиецът.

— Защо не?

— Не искаме датчанинът да умре, нали?

— Напротив, искаме! — чуха се гласове наоколо. Местните не ме харесваха особено, но още по-малко харесваха датчаните и с удоволствие щяха да видят един от тях мъртъв.

— Можеш само да го раниш, господарю, и трябва да използваш нашия меч. — Той ми подаде оръжието, аз прокарах палец по тъпото острие и се изплюх.

— Трябва, така ли?

— Само колкото да му пуснеш кръв — сведе поглед фризиецът, който не искаше да спори. Пленникът отметна косата от челото си, държейки ниско тоягата. Виждах, че е притеснен, но в очите му нямаше страх. Вероятно го бяха карали да води стотици такива битки, защото кожата му бе цялата в кръв, синини и отоци, но те бяха причинени от панаирджийски зяпачи, а сега разбираше, че пред него стои истински воин, но въпреки това бе решен да ми даде отпор.

— Как се казваш? — попитах го на датски.

Той само примигна учудено.

— Името ти, момче. — Нарекох го „момче“, макар и да не бе много по-млад от мен.

— Хестен.

— Хестен чий?

— Хестен Сторисон — назова бащиното си име той.

— Стига приказки! Бий се с него! — викна глас от тълпата. Обърнах се, при което викащият начаса се покри, а после замахнах бързо, много бързо със Змийски дъх над главата на датчанина. Той инстинктивно парира и мечът разсече еднометровата ясенова тояга, сякаш бе крехък филиз. Хестен остана само с края й в ръката си, останалото се въргаляше на земята.

— Смърт! — разкрещяха се наоколо.

— Само му пусни малко кръв, господарю — намеси се един от фризийците. — Умоляваме те. Той не е лош като за датчанин. Остави го жив и ние ще ти платим.

— Вдигни го — посочих дървото на Хестен, като същевременно го подритнах встрани.

Той ме погледна неспокойно. За да стигне до него, трябваше да изпъне въжето си докрай, а после да се наведе, излагайки незащитения си гръб. Очите му под мръсния перчем ме прецениха, после явно реши, че няма да го нападна в гръб и отиде до тоягата. Тъкмо преди да се наведе обаче, аз я подритнах още малко встрани.

— Вдигни я — заповядах му отново.

Датчанинът продължаваше да държи отрязаното парче и докато правеше поредната крачка, рязко се извъртя и опита да забие острия му край в корема ми. Беше бърз, но аз донякъде очаквах движението и улових китката му с лявата си ръка. Стиснах я силно, причинявайки му болка.

— Вдигни я — казах за трети път.

Сега той се подчини и се пресегна към нея, изопвайки въжето от усукани кожени ремъци. В този момент аз замахнах със Змийски дъх и разсякох въжето, тъй че приведеният Хестен падна по очи. Поставих крак върху гърба му и го докоснах между плешките с върха на меча.

— Алфред нареди всички датски пленници да се отведат при него — обърнах се към тримата фризийци. Те само ме гледаха мълчаливо. — Защо не сте изпълнили заповедта му?

— Не сме знаели, господарю — отвърна най-сетне единият. — Никой не ни е казал.

Това не беше учудващо, защото Алфред никога не бе издавал такава заповед.

— Сега незабавно ще го отведем при краля — увери ме друг.

— Ще ви спестя разкарването — заявих, отдръпвайки крак от падналия. — Ставай — казах му на датски. Метнах се върху седлото и подхвърлих монета на момчето, което държеше юздите. — Качвай се зад мен — подадох ръка на Хестен.

Фризийциге запротестираха, настъпвайки към мен с извадени мечове, но аз издърпах Жилеща оса от ножницата й и я подадох на датчанина, който още седеше на земята. После обърнах коня към тях и се усмихнах.

— Тези хора — посочих със Змийски дъх към тълпата — вече ме мислят за убиец. Освен това аз съм мъжът, който се срещна с Уба Лотброксон край морето и там го уби. Казвам ви тези неща, за да може после да се хвалите, че сте убили Утред от Бебанбург.

Наклоних меча към най-близкия от фризийците и той отстъпи назад. Другарите му, които не бяха в по-войнствено настроение от него, сториха същото. Тогава Хестен се качи на коня зад мен, аз подкарах през навалицата, а тя неохотно се отдръпна, за да ми стори път.

След като се отдалечихме, накарах Хестен да слезе и да ми върне Жилеща оса. Разпитах го как е паднал в плен и той ми разказа, че е бил на един от корабите на Гутрум, потопени от бурята. Уловил се за някакви отломки и стигнал до брега, където го намерили фризийците.

— Бяхме двама, милорд — каза — но другият умря.

— Е, сега си свободен човек.

— Свободен?

— Да, но ще се закълнеш, че ще ми служиш, а аз ще ти дам меч.

— Защо? — поиска да знае той.

— Защото някога аз самият бях спасен от датчаните и ги харесвам.

Всъщност, Хестен ми трябваше и по друга причина. Нямах доверие на Ода Младия и се боях от неговия главорез, Стеапа Снотор, затова исках да разполагам с малко помощ в Окстън. Милдрит, естествено, не искаше у дома си въоръжени датчани. Предпочиташе да има орачи и свинари, доячки и прислужници, но аз й обясних, че съм лорд, а един лорд трябва да разполага с гвардия.

Защото аз наистина съм такъв — нортумбрийски лорд, Утред от Бебанбург. Предците ми, чието родословие води чак до бог Уоден, наричан от датчаните Один, са били крале в Северна Англия и ако собственият ми чичо не беше откраднал Бебанбург от мен, когато бях десетгодишен, още щях да живея там като лорд, защитен в плисканата от вълните крепост. Датчаните бяха завладели цяла Нортумбрия и марионетният им крал Рикзиг управляваше от Йоферуик, но Бебанбург бе твърде костелив орех за тях. Сега той бе твърдина на чичо ми Елфрик, който се величаеше като лорд Елфрик. Датчаните не го закачаха и той гледаше да не им създава неприятности. Често мечтаех да се върна в Нортумбрия и да взема онова, което ми се полагаше по право, но как? За да превзема Бебанбург, ми трябваше цяла армия, а аз разполагах само с този млад датчанин на име Хестен.

Имах и други врагове в Нортумбрия. Там бяха ърл Кяртан и синът му Свен, който бе изгубил едното си око заради мен. Те с удоволствие щяха да ме убият, а чичо ми би им платил да го сторят, затова в Нортумбрия нямаше място за мен — не и тогава. Но един ден щях да се върна, защото за това копнееше душата ми. Щях да се върна заедно с Рагнар Младия, моят приятел, чийто кораб все пак бе удържал на бурята. Бях го научил от един свещеник, присъствал на преговорите край Ексансестър. Той беше сигурен, че в делегацията на Гутрум е имало датски лорд на име Рагнар.

— Едър мъж, и много шумен — ми го описа и тези думи окончателно ме убедиха, че става въпрос за него. Зарадвах се от сърце, защото знаех, че бъдещето ми ще продължи с него, не с Алфред. Когато преговорите свършеха и се сключеше примирие, датчаните несъмнено щяха да напуснат Ексансестър. Тогава щях да предложа меча си на Рагнар и да го понеса срещу Алфред, който ме мразеше. А аз мразех него.

Казах на Милдрит, че ще напуснем Дефнашир, за да отидем при Рагнар, че ще служа при него и под неговия орлов флаг ще преследвам кръвната си вражда срещу Кяртан и срещу моя чичо, а Милдрит ми отвърна само със сълзи и още сълзи.

Не мога да понасям, когато една жена плаче. Тя бе объркана, наранена, а аз бях гневен и двамата си съскахме един на друг като котки. Дъждът продължаваше да вали, а аз беснеех като звяр в клетка и исках преговорите час по-скоро да приключат. Всички знаеха, че Алфред ще пусне Гутрум да си върви, а едва когато той оставеше Ексансестър зад гърба си, аз можех да се присъединя към датчаните. Не ме беше грижа дали Милдрит ще дойде или не, стига да вземех сина си, който носеше моето име. Дните ми минаваха в ловуване, а нощите — в пиене и мечти за отмъщение, докато една вечер не се прибрах и не заварих отец Уилибалд да ме чака у дома.

Уилибалд беше добър човек. Навремето, когато командвах дванайсетте кораба на Алфред, той служеше като флотски капелан и сега ми каза, че се връщал обратно към Хамтун, но се отбил да ме види, защото решил, че ще искам да зная как са приключили дългите преговори.

— Сключиха мир, господарю — ми каза. — Слава на Бога, имаме мир.

— Слава на Бога — повтори като ехо Милдрит.

Аз тъкмо почиствах кръвта от копието си за глигани и не казах нищо, мислейки си, че Рагнар най-сетне е свободен от обсадата и аз ще мога да се присъединя към него.

— Договорът бе скрепен вчера, с тържествени клетви и от двете страни — продължи Уилибалд.

— Те си дадоха подобни клетви и миналата година — подхвърлих иронично. Тогава Алфред и Гутрум бяха сключили мир при Уерхам, но Гутрум го наруши и изби заложниците, които държеше. От дузината мъже оцелях единствено аз, и то защото Рагнар беше там да ме защити. — И какво се споразумяха? — попитах.

— Датчаните ще трябва да предадат всичките си коне и да се приберат пеша в Мерсия.

Това беше добре, понеже и аз самият смятах да се отправя натам. Не го казах гласно, само попитах подигравателно защо Алфред ги пуска да си ходят, вместо да се бие с тях.

— Защото са твърде много — отвърна Уилибалд. — Това би означавало тежки загуби и за двете страни.

— Не биваше да ги оставя живи.

— Мирът винаги е по-добър от войната — възрази отчето.

— Амин — подкрепи го Милдрит.

Започнах да заточвам копието, прокарвайки бруса по дългото му острие. Струваше ми се, че Алфред проявява абсурдно великодушие. В крайна сметка Гутрум бе единственият по-значим датски лидер, останал жив и той бе хванат в капан, изцяло в негова власт. Ако бях на мястото на краля, нямаше да има никакви условия, а само обсада докрай и датската мощ в Южна Англия щеше да бъде съкрушена. Вместо това, на Гутрум се предоставяше свободен излаз от Ексансестър.

— Всичко е в божиите ръце — каза Уилибалд и аз го погледнах. Беше с няколко години по-възрастен от мен, но младолик, мил и ведър по душа. Отнасяше се съвестно към службата си на флотски капелан, макар че страдаше от морска болест и му призляваше, щом види кръв.

— Значи на Господа дължим мира? — попитах скептично.

— А кой изпрати бурята, потопила корабите на Гутрум? — поде пламенно свещеникът. — Кой спря страховития Уба?

— Аз го спрях — отвърнах, но репликата ми бе подмината без внимание.

— Ние имаме благочестив крал — продължи той — а Бог възнаграждава онези, които му служат вярно. Алфред срази датчаните и те го виждат! Гутрум съзнава божията намеса и дори започна да се интересува от Христос. Мнозина считат, че скоро ще прозре светлината на правата вяра.

Не казах нищо, а той се приведе напред и докосна коляното ми.

— Ние се молихме, господарю. Постихме и се молихме и кралят е убеден, че няма да мине дълго време, преди датчаните да бъдат обърнати в християнство. А когато това стане, ще се възцари вечна благодат.

Отчето явно вярваше на всяка дума от своите бръщолевеници, а те бяха сладка музика за ушите на Милдрит. Тя бе примерна християнка и се осланяше сляпо на Алфред — щом кралят казваше, че Бог ни е дарил победа, значи наистина бе така. На мен всичко това ми звучеше налудничаво, но си премълчах. Един слуга донесе ечемичено пиво, хляб, пушена скумрия и сирене и седнахме да вечеряме.

— Ще имаме свят мир — каза Уилибалд, прекръствайки хляба, преди да отчупи от него — скрепен и със заложници.

— Отново сме дали на Гутрум заложници? — възкликнах поразен.

— Ние не, но той склони да ни даде. Включително шестима ърлове.

— Шестима ърлове? — престанах да точа копието аз и го изгледах.

— Да, в това число и твоят приятел Рагнар! — Уилибалд явно смяташе, че новината ще ме зарадва, но тя вместо това ме ужаси. Ако Рагнар не беше при датчаните, аз също нямаше как да отида при тях. Без неговата защита щях да съм лесна плячка за Кяртан и сина му Свен — нашите общи врагове, които бяха погубили навремето баща му и жадуваха и моята смърт. С една дума, всичките ми планове пропадаха и не можех дори да напусна Уесекс.

— Сигурен ли си, че Рагнар е сред заложниците? — попитах го.

— Естествено, че съм сигурен. Повериха го на лорд Улфхер. Той ще държи всички заложници.

— Докога?

— Докато Алфред не пожелае, или докато Гутрум не се покръсти. А Гутрум се съгласи, че наши свещеници ще могат да проповядват сред хората му. — Уилибалд ми хвърли умолителен поглед. — Трябва да имаме упование в Бога. Да му дадем време да проникне в душите на езичниците. Те вече разбират силата на Господ!

Станах и отидох до вратата. Дръпнах настрани кожената завеса и се взрях надолу към широкото устие на Уиск. Бях в мрачно настроение, защото мразех Алфред и исках да напусна Уесекс, но сега изглеждаше, че съм обречен да остана тук.

— А аз какво да правя? — попитах.

— Кралят ще ти прости, господарю — рече притеснено Уилибалд.

— Да ми прости? — извърнах се рязко. — Какво според него се е случило при Синуит? Ти самият беше там, отче. Не му ли каза?

— Казах му.

— И?

— Той знае, че си смел воин и мечът ти може да е от полза за кралството. Сигурен съм, че ще те приеме отново, и то с радост. Само ходи на църква, плащай си дълговете и покажи, че си добър поданик на Уесекс.

— Аз не съм оттук — изръмжах. — Аз съм нортумбриец!

И това беше част от проблема. Аз бях външен човек. Говорех различен английски. Уесексците бяха свързани помежду си с родство, а аз идвах от далечния, непознат север и в техните очи бях езичник. Хората ме смятаха за убиец заради смъртта на Осуалд и понякога, когато яздех наоколо, се кръстеха, за да се предпазят от уроките, които съзираха у мен. Наричаха ме Утредерве, което значеше Злия Утред и аз нямах нищо против прозвището, но Милдрит страдаше заради него. Уверяваше ги, че съм християнин, но това бе лъжа и през цялото това лято злощастието избуяваше между нас. Тя се молеше за душата ми, а аз страдах за свободата си и когато ме умоляваше да отида заедно с нея на църква в Ексаминстър, се сопвах, че повече кракът ми няма да стъпи в църква, докато съм жив. Това я докарваше до плач, а плачът й ме прогонваше навън. Ходех на лов и понякога преследването на дивеча ме отвеждаше долу до залива, където дълго се взирах в „Хехенгел“.

Той лежеше наклонен върху тинестия бряг, заливан от приливите и отливите, изоставен. Принадлежеше на флотата на Алфред — един от дванайсетте големи бойни кораба, построени, за да преследват датските съдове, които тормозеха уесекското крайбрежие. Леофрик и аз го бяхме докарали тук от Хамтун през бурята, която потопи толкова много от датските кораби. Ние обаче оцеляхме и пристанахме в устието на Уиск, с прекършена мачта и без платно и „Архангел“, защото това означаваше името му, продължаваше да стои тук, гниещ и явно забравен.

Алфред го бе кръстил по този омразен за мен начин. Един кораб трябва да носи гордо име, а не някаква лигава религиозна дума. Да има фигура на звяр на носа, висока и предизвикателна — драконова глава, за да покорява вълните, или озъбен вълк, за да ужасява врага. Когато се качвах на борда на „Хехенгел“, виждах, че местните селяни са разграбили част от обшивката, а тумбестото му дъно е пълно с вода. Тогава си спомнях славните дни на плаванията му, как вятърът свистеше през такелажа от тюленова кожа и как веднъж се бе врязал с носа си в един датски кораб.

Сега, подобно на мен, той бе зарязан да гние тук и аз понякога си мечтаех как ще го поправя, ще му сложа нова мачта и ново платно, ще събера екипаж и ще изтегля дългия му кил в морето. Предпочитах да съм навсякъде другаде, но не и тук. Исках да бъда с датчаните и всеки път, когато го споменавах, Милдрит избухваше в сълзи.

— Няма да ме накараш да живея при тях!

— Защо не? Аз съм живял.

— Те са езичници! Синът ми няма да отрасне като езичник!

— Той е и мой син — възразявах — и ще почита боговете, които почитам аз.

Следваха още сълзи, а аз излизах като буреносен облак от къщи и се скитах с хрътките из хълмовете, чудейки се защо любовта вкисва, подобно на мляко. След Синуит копнеех да видя Милдрит, а ето, че сега не можех да търпя жалката й набожност, докато тя не можеше да понася моя гняв. Единственото, което желаеше, бе да обработвам полята си, да доя кравите и да прибирам реколтата, за да плащам огромния дълг, в който ме бе вкарала женитбата с нея. Той идваше от ангажимента, поет от баща й, да дава на църквата почти половината приход от земите си. Този ангажимент беше за вечни времена, преминаващ и към наследниците, но набезите на датчаните и лошият урожай не му бяха позволили да се издължи. Сега църквата, подобно на отровна змия, се бе впила в мен и настояваше да платя дълга, заплашвайки, че инак ще отнеме имота ни. Всеки път, когато ходех в Ексансестър, долавях върху себе си погледите на свещениците и монасите, предвкусващи с наслада как ще се обогатят за моя сметка.

Сега Ексансестър отново беше английски. Гутрум бе дал обещаните заложници и се бе оттеглил на север, тъй че в Уесекс цареше някакво подобие на мир. Фирдът — призивната войска, събирана от всяка провинция, бе разпуснат и пратен обратно по фермите. Из църквите се пееха псалми в чест на победата, а Алфред разпращаше дарове на всички манастири и метоси. Ода Младия се славеше като закрилник на Уесекс и кралят му даде цялата земя около мястото на битката при Синуит. Той на свой ред се гласеше да издигне там църква, която според слуховете щяла да бъде с олтар от злато, в знак на благодарност към Бога за спасението на Уесекс.

Но колко още щеше да трае то? Гутрум бе още жив, а аз не споделях християнското виждане, че Бог е пратил мир на кралството. Явно не съм бил единственият, защото посред лято Алфред се върна в Ексансестър, където свика своя Уитан — съветът, включващ най-влиятелните танове и духовници. Улфхер от Уилтуншър също бе сред поканените и една вечер аз отидох в града да го потърся. Научих, че се е настанил заедно със свитата си в „Лебеда“, странноприемница близо до източната порта. Не го заварих там, но заварих Етелуолд, племенника на Алфред, който правеше всичко по силите си, за да пресуши запасите на кръчмата.

— Не ми казвай, че копелето е поканило и теб на Уитана? — подхвърли кисело той вместо поздрав.

„Копелето“ беше Алфред, измъкнал навремето трона изпод носа на младия Етелуолд.

— Не — отвърнах. — Дойдох да видя Улфхер.

— Той е на църква. За разлика от мен. — Етелуолд махна към стола срещу себе си. — Сядай и пий. Напий се. После ще си намерим две момичета. Три ако искаш. А защо не и четири?

— Забравяш, че съм женен — казах.

— Че какво пречи това?

Аз седнах и една от прислужниците ми донесе пиво.

— Ти участваш ли в Уитана? — го попитах.

— Дали участвам според теб? Смяташ ли, че копелето би се обърнало към мен за съвет? „Светли кралю — бих му казал, — защо не вземеш да скочиш от някоя висока скала и да се молиш Господ да ти даде криле?“ — Той бутна към мен чиния със свински ребра. — Тук съм, за да могат да ме държат под око. Да са сигурни, че не кроя предателски заговор.

— А ти кроиш ли?

— Разбира се — ухили се той. — Искаш ли да се присъединиш? Все още ми дължиш услуга.

— Искаш меча ми на своя страна?

— Да. — Тонът му стана сериозен.

— Значи ставаме аз и ти срещу цял Уесекс. Кой още би ни подкрепил?

Той смръщи замислено вежди, но не успя да назове имена. Вместо това се вторачи в масата и аз изпитах жалост към него. Винаги го бях харесвал, но знаех, че няма да намери последователи, защото бе колкото лекомислен, толкова и безотговорен. Алфред го беше преценил правилно, оставяйки го да се погубва с курви и пиене.

— Може би ще е най-добре да отида да се присъединя към Гутрум — каза накрая.

— Защо не го направиш?

Етелуолд ме погледна мълчаливо. Навярно знаеше отговора — че Гутрум ще го приеме, ще го отрупа с почести, ще го използва и накрая ще го убие. Но това може би бе по-добра перспектива от сегашния му живот. Той повдигна рамене и се облегна назад, отмятайки косата от челото си. Беше поразително красив младеж и това също му влияеше зле, защото момичетата му налитаха така, както свещениците налитат на злато.

— Улфхер мисли — каза накрая, заваляйки леко думите — че Гутрум ще се върне и ще избие всички ни.

— Нищо чудно — отвърнах.

— А ако чичо ми умре — продължи, без да си прави труда да понижава глас, макар в кръчмата да имаше поне двайсет души — синът му ще е твърде малък, за да стане крал.

— Вярно.

— Значи ще дойде моят ред!

— Или редът на Гутрум.

— Затова пий, приятелю, бездруго всички сме в ямата с лайна. — Той се усмихна, при което чарът му изпъкна още по-силно. — Щом няма да се биеш за мен, как смяташ да си върнеш услугата?

— Ти как би искал?

— Какво ще кажеш да убиеш абат Хеуалд? Но много бавно и мъчително?

— Бих могъл да го направя — отвърнах. Хеуалд беше абат в Уинбурнан, прочут с грубите методи, с които учеше момчетата да четат.

— От друга страна — продължи Етелуолд — по-добре недей. Ще ми се сам да разпоря този кокалест мръсник. Ще измисля друго, което да вгорчи живота на чичо ми. Ти не го харесваш, нали?

— Не.

— Тогава ще му скроим някакъв номер. О, по дяволите! — Последното възклицание бе предизвикано от появата на Улфхер, чийто глас се разнесе гръмко откъм вратата. — Той ми е ядосан.

— Защо?

— Една от прислужниците му забременя. Мисля, че я искаше за себе си, но аз го изпреварих. — Той пресуши чашата си. — Отивам в „Трите камбани“. Идваш ли с мен?

— Трябва да говоря с Улфхер.

Етелуолд се изниза през задния вход, без да дочака появата на лорда, който влезе, съпроводен от дузина танове и щом ме видя, свърна към мен.

— Освещават наново епископската църква — измърмори, като се отпусна тежко на стола. — Толкова часове молитви и песнопения, само и само да я прочистят от датската гнус! Да си виждал Етелуолд наоколо?

— Да.

— Опита ли се да те привлече за своето въстание?

— Да.

— Проклет глупак. Е, защо си тук? Да ми предложиш меча си? — Той имаше предвид да му се закълна във вярност и да стана негов воин.

— Искам да видя един от заложниците. Идвам при теб за разрешение.

— А, заложниците. — Той щракна с пръсти, за да му донесат пиво. — Същинска напаст. Трябваше да построя нови сгради, за да ги настаня. И кой поема разходите?

— Ти?

— Разбира се, че аз. А освен това трябва да ядат, да се охраняват, а Алфред не ще и да знае.

— Кажи му, че строиш манастир.

Той ме изгледа така, сякаш съм се побъркал, но после схвана шегата и се засмя.

— Вярно, тогава сигурно ще плати. Научи ли за манастира, който вдигат при Синуит?

— Да, чувам, че щял да има олтар от злато.

Той се засмя отново, заглеждайки се подир една от прислужниците.

— И аз това чувам, макар да не вярвам. А за заложниците ти трябва разрешение не от мен, а от Алфред. Само че той няма да ти го даде.

— Разрешение от краля? — учудих се.

— Те не са просто заложници, а затворници. Алфред ми заповяда да ги оградя със стена и да ги вардя ден и нощ. Може и да смята, че Бог ни е дарил мир, но гледа да има сигурен залог. Шест датски ърла! Знаеш ли колко слуги имат? Колко жени? Колко усти за хранене?

— Ако дойда в Уилтуншър — попитах — ще мога ли да видя ърл Рагнар?

— Ърл Рагнар? — смръщи се Улфхер. — Онзи шумният ли? Той ми харесва, момко, но не, няма да можеш, защото на никого не е разрешено да ги вижда, освен на един проклет свещеник, който говори езика им. Алфред го прати, защото се мъчи да ги превърне в християни. А ако отидеш без мое разрешение и Алфред научи, ще търси сметка от мен. Живи да ги ожалиш, бедните копелета. — Той поспря, за да изпощи една въшка от яката си. — Свещеникът впрочем също трябва да яде, а Алфред не плаща за издръжката му. Трябва да храня безплатно дори младия негодник Етелуолд!

— Когато бях заложник в Уерхам — поясних — ърл Рагнар ме спаси. Гутрум изби всички останали, но той се застъпи за мен. Каза, че ако искат моя живот, ще трябва първо да убият него.

— А той изглежда труден за убиване — кимна Улфхер — но ако Гутрум нападне Уесекс, именно това ще се очаква от мен. Да изколя заложниците до крак. Може би без жените. — Той се загледа мрачно към двора на странноприемницата, където група от хората му играха зарове под лунната светлина. — А Гутрум положително ще нападне — добави с тих глас.

— Аз чувам по-различни неща.

— И какво чуваш ти, млади човече? — попита подозрително той.

— Че Бог ни е пратил мир.

Улфхер се изсмя на иронията ми.

— Гутрум е в Глевесестър — каза — а това е само на половин ден път от границата ни. Нови датски кораби пристигат всеки ден. Те са в Лундене, в Хъмбър, в Гевеск. — Той се намръщи. — Още кораби, още войска, а Алфред строи църкви! А за капак се появи и онзи Свейн.

— Свейн?

— Докара корабите си от Ирландия. Копелето сега е в Уелс, но надали ще се застои дълго там. Ще дойде в Уесекс, а се говори, че все повече датчани се присъединяват към него от Ирландия. — Улфхер поклати умислено глава. Подобни слухове витаеха постоянно и не знаех каква част са истина, но той явно им вярваше. — Трябва да нападнем Глевесестър и да ги избием преди те да са избили нас, но имаме кралство, управлявано от свещеници.

Това беше вярно, но не ми помагаше да осъществя целта на идването си.

— Ще предадеш ли поне съобщение на Рагнар? — попитах.

— Как, като не говоря датски? Мога да накарам свещеника, но той ще каже на Алфред.

— Рагнар няма ли със себе си жена?

— Те всички имат.

— Слабо, чернокосо момиче, с лице като на ястреб.

— Май се сещам — кимна предпазливо той. — Води куче, нали?

— Именно. Кучето се казва Нихтгенга.

Той сви рамене, сякаш това бе последната му грижа, но после осъзна значението на името.

— Кръстила го е на английски? Едно датско момиче би го нарекло Гоблин.

— Тя не е датско момиче. Казва се Брида и е саксонка.

Той се вторачи в мен, после се разсмя.

— Хитрата малка кучка. Значи през цялото време ни е подслушвала?

Брида наистина беше хитра. Също така беше моята първа любовница, пленена от датчаните, отгледана от Рагнар Стария, а сега деляща постелята на сина му.

— Поговори с нея — казах — предай й поздравите ми и й кажи, че ако се стигне до война… — Тук замлъкнах неуверено. Нямаше смисъл да обещавам, че ще сторя всичко по силите си да спася Рагнар, защото заложниците щяха да бъдат избити дълго преди да успея да стигна до тях.

— Ако се стигне до война…? — подкани ме Улфхер.

— Ако се стигне до война, всички ще търсим начин да оцелеем — повторих собствените му думи, които бе казал преди ритуала на покаянието ми.

Улфхер ме изгледа продължително и по мълчанието му разбрах, че е схванал посланието, предназначено не толкова за Рагнар, колкото за него самия.

— Значи кучката говори английски, а? — попита, отпивайки от чашата си.

— Тя е саксонка.

За такъв се броях и аз, но мразех Алфред и получех ли възможност, щях да се присъединя към датчаните, независимо дали Милдрит го иска, или не. Или поне така си мислех. Но дълбоко под земята, където зловещият змей Нидхьог гризе корените на Игдрасил, дървото на живота, седят три предачки. Три жени, които оформят съдбите ни. Ние може да смятаме, че правим собствени избори, но всъщност животът ни е във върховете на пръстите им и всичко е съдба. Датчаните знаят това. Знаят го дори християните, защото ние саксонците казваме wyrd bið ful aræd, съдбата е неумолима. Явно предачките бяха решили моята съдба, защото седмица след срещата на Уитана, когато Ексансестър утихна отново, ми изпратиха кораб.

Първата вест за него дойде от един роб, който дотича запъхтяно от полето край Окстън с думите, че в устието на Уиск се е появил датски съд. Надянах ботушите и ризницата, препасах оръжията си, викнах да ми оседлаят кон и препуснах към брега, където гниеше „Хехенгел“.

Там, откъм пясъчната ивица, защитаваща залива от откритото море, се задаваше друг кораб. Платното му беше навито на реята, греблата се отпускаха и вдигаха като криле на птица, а дългият корпус оставяше разширяваща се диря, която проблясваше под лъчите на изгряващото слънце. На високо издигнатия нос стоеше мъж в ризница, с шлем на глава и копие в ръката. Зад мен настана суматоха. Няколкото рибарски семейства, обитаващи колибите край тинята, бързаха към хълмовете, понесли в ръце оскъдното си имущество.

— Чакайте, корабът не е датски! — викнах им, но те не ми повярваха и продължиха. Бяха го правили от години. Видеха ли кораб, си плюеха на петите, защото корабите носеха датчани, а датчаните носеха смърт. Но този тук нямаше драконова, нито вълча или орлова глава на носа. Аз го познавах. Това беше „Ефтвирд“, най-удачно кръстеният от съдовете на Алфред, които иначе носеха благочестиви наименования като „Хехенгел“, „Апостол“ или „Кристенлик“. „Ефтвирд“ означаваше „Съден ден“. Макар и вдъхновено от религията, името му подхождаше, защото бе пратил не един датчанин на оня свят.

Мъжът на носа помаха с ръка и аз усетих как, за пръв път след като бях лазил пред олтара на Алфред, душата ми се разведрява. Това беше Леофрик, който събра длани пред устата си и щом килът изстърга в плиткото, извика:

— Дълбока ли е тинята?

— Нищо работа — викнах в отговор. — Не повече от педя.

— Значи ще мога да я прегазя?

— Разбира се!

Той скочи от борда и, точно както очаквах, затъна до кръста в лепкавата чернилка. Аз се запревивах на седлото от смях и екипажът на „Ефтвирд“ последва примера ми, докато Леофрик бълваше потоци от ругатни. Трябваше ни четвърт час да го измъкнем, при което всички се омазахме с вонящата кал, но после хората му, повечето от които мои стари гребци, донесоха на брега хляб, пиво и солено свинско. Направихме си обяд на открито, край надигащия се прилив.

— Ти си един ерслинг — негодуваше Леофрик, чоплейки засъхващата тиня от брънките на ризницата си.

— Аз съм един отегчен ерслинг.

— Ти си отегчен? А нас питаш ли ни? — И ми разправи, че флотата изобщо не плавала. Била поверена на някой си Бургеверд, мрачен и изпълнителен войник, чийто брат бил епископ на Скирбурнан. Заповедите на Бургеверд били да избягва провокации. — Ако датчаните не са в морето — завърши Леофрик — и ние не сме.

— Тогава какво правите тук?

— Пратени сме да приберем ей-онази купчина боклук — кимна той към „Хехенгел“. Бургеверд иска корабите пак да станат дванайсет.

— Мислех, че се готвят да строят още?

— Готвеха се, но нищо не излезе, защото докато ние сме се биели при Синуит, някакви крадливи копелета задигнали дървения материал. После някой се сети за „Хехенгел“ и ето ни тук. Бургеверд не може да се справи само с единайсет кораба.

— Но какво значение има, след като и без това не плава?

— Сега не плава, но може да му се наложи — обясни Леофрик. — И ако му се наложи, трябва да бъдат дванайсет. Не единайсет, а дванайсет. Защото — той поспря, за да натъпче устата си с храна — защото в евангелието се казва, че Христос пращал учениците си по двама. Ние също трябва да излизаме по двойки, за да бъде всичко свято, тъй че ако имаме единайсет кораба, все едно имаме десет, нали ме разбираш?

Вторачих се в него, чудейки се дали не се шегува.

— Значи Бургеверд настоява да плавате по двойки?

— Да — кимна той — защото така пише в книгата на отец Уилибалд.

— В евангелието?

— Така казва отец Уилибалд — отвърна сериозно Леофрик, после зърна изражението ми и сви рамене. — Честна дума! И Алфред го одобрява.

— Не се и съмнявам.

— А ако правиш онова, което гласи евангелието — продължи той със същата сериозна физиономия — нищо не може да се обърка, нали?

— Разбира се — съгласих се. — Значи сте тук, за да поправите „Хехенгел“?

— Да. Нова мачта, ново платно, нов такелаж, изкърпване, запушване на пролуките, после влачене на буксир до Хамтун. Може да отнеме и месец.

— Най-малко.

— А аз никога не съм бил добър в тези неща. Добър съм в битките, и в пиенето трудно някой ще ми се опре, но не умея да боравя с чукове, длета и тесли. Виж, те могат. — И той кимна към група от десетина мъже, които не познавах.

— Какви са?

— Корабостроители.

— Значи те ще свършат работата?

— Да не очакваш аз да я свърша? — възмути се Леофрик. — Аз съм командирът на „Ефтвирд“!

— И планът е цял месец да ви храня и поя на моята трапеза, докато онези там чукат и рендосват?

— Да имаш по-добри идеи?

Загледах се в „Ефтвирд“. Той беше добре построен кораб, по-дълъг от повечето датски съдове, с високи бордове, които му даваха предимство при абордажен бой.

— А на теб Бургеверд какво ти заръча да правиш? — попитах.

— Да се моля. И да помагам с каквото мога в ремонта на „Хехенгел“.

— Чувам, че в залива Сеферн се появил нов датски водач — казах — и ми се ще да знам дали е истина. Мъж на име Свейн. Все повече кораби се присъединявали към него от Ирландия.

— Къде е сега този Свейн, в Уелс ли?

— Така се говори.

— Значи ще дойде и в Уесекс.

— Стига да е вярно.

— Да не би да си мислиш… — започна Леофрик и после млъкна, разбрал, че е отгатнал правилно.

— Мисля си, че няма никаква полза един кораб и екипажът му да седят цял месец със скръстени ръце. А също че в залива Сеферн може да има плячка, която ни очаква.

— Ако Алфред разбере, че сме ходили да се бием там, направо ще ни изкорми.

Посочих му нагоре по реката, към Ексансестър.

— Те изгориха поне сто датски кораба там. Все ще открием някоя оцеляла драконова глава за украшение.

Леофрик се загледа към „Ефтвирд“.

— Искаш да кажеш, да се маскираме?

— Именно — кимнах, защото ако имахме драконова фигура на носа, никой нямаше да познае, че сме саксонски кораб. Всеки щеше да ни вземе за датчани, морски разбойници, част от кошмара на Англия.

— Не са ми нужни заповеди, за да изляза да патрулирам, нали? — усмихна се Леофрик.

— Разбира се, че не.

— Не сме се били от Синуит насам — добави с копнеж той. — А няма ли боеве, няма и плячка.

— Ами екипажът? — попитах.

Той се обърна и ги огледа.

— Повечето от тях са корави мъжаги, които не биха възразили. И всички ламтят за сребро.

— А между нас и залива Сеферн — допълних — са бритите.

— Които до един са крадливи копелета. — Леофрик се обърна към мен и се ухили. — Значи щом Алфред не иска да ходи на война, ние ще отидем без него?

— Да имаш по-добри идеи?

Той не отговори дълго време. Вместо това небрежно, сякаш просто размишляваше, събра шепа дребни камъчета и взе да ги мята в една локва. Аз също мълчах и ги гледах как цопват едно след друго, знаейки, че очаква знак от съдбата. Датчаните хвърлят рунически пръчки, всички ние сме следили полета на птиците и сме се мъчили да доловим шепота на боговете, Леофрик пък мяташе камъчета, търсейки поличба. Последното се чукна в едно друго, претърколи се и остави в калта следа, която сочеше към морето.

— Не — каза той. — Нямам по-добри идеи.

И отегчението ми отведнъж се изпари, защото щяхме да станем викинги.

На брега на реката край стените на Ексансестър, там, където от изгорения флот на Гутрум бяха останали купища прогизнали и почернели развалини, намерихме двайсетина резбовани зверски глави. Избрахме две от най-запазените и ги отнесохме на борда на „Ефтвирд“. Носът и кърмата му завършваха с обикновени дървени стълбове и трябваше да ги издяламе, докато паснат на отверстията на главите. По-малката от тях, която сложихме на кърмата, представляваше нещо като змия с отворена уста, вероятно изобразяваща чудовището Нидхьог, което гризе телата на мъртвите в датския ад, докато тази за носа беше дракон, макар и толкова обгорял и обезобразен, че приличаше повече на кон. Изстъргахме саждите около очите и зейналата му паст, докато не стигнахме до здраво дърво и щом приключихме, изражението му стана драматично и свирепо.

— Сега прилича на фирдрака — рече доволно Леофрик, което означаваше „огнен дракон“.

Датчаните правеха страховитите фигури на съдовете си така, че да могат да се махат, за да не плашат приятелските духове, и ги излагаха на показ само тогава, когато плаваха във вражески води. Ние сторихме същото. Скрихме Нидхьог и огнения дракон на дъното на кораба, докато се връщахме надолу по реката към мястото, където майсторите вече започваха да се трудят върху „Хехенгел“. Леофрик не искаше те да узнаят, че планираме пакост.

— Ей онзи там — посочи ми към един висок, слаб мъж със сиви коси, който ръководеше работата — е по̀ християнин и от папата. Разбере ли, че отиваме да се бием с някого, веднага ще изблее на местните свещеници, а те ще кажат на Алфред и тогава Бургеверд ще ми отнеме командването на „Ефтвирд“.

— Май не харесваш Бургеверд?

Леофрик се изплю в отговор.

— Добре, че край брега не се мяркат датчани.

— Значи е страхливец?

— Не е страхливец, просто смята, че Бог ще води битките вместо него. Прекарваме повече време на колене, отколкото зад греблата. Когато ти командваше флота, правехме пари. А сега дори плъховете на борда се молят за трохи.

Парите по мое време идваха от датските кораби, които нападахме и ограбвахме. Екипажите ми не забогатяха, но имаха достатъчно сребро в джобовете. Аз самият можех да се нарека богат, защото имах съкровище, скрито в Окстън. То ми бе останало от Рагнар Стария, но църквата, както и роднините на убития Осуалд, с радост биха сложили ръка върху него. Човек никога не е достатъчно богат. Среброто купува земя, купува лоялността на бойците, то е силата на един господар и без сребро човек трябва или да превие коляно пред другиго, или да стане роб. Датчаните водеха хората си чрез изкушението на среброто и ние не бяхме по-различни от тях. Ако щях да съм лорд, ако щях да щурмувам стените на Бебанбург, ми трябваше войска, както и огромна сума, за да купя щитовете, мечовете, копията и сърцата на мъжете. Затова се отправихме към морето да търсим сребро, макар да казахме на майсторите, че само ще патрулираме край брега. Натоварихме бурета с пиво и сандъци със сухари, сирена, пушена скумрия и бекон. Разправих на Милдрит същата история — че отиваме да наобиколим крайбрежието на Дефнашир и Торнсета.

— Което трябва да правим и без това — каза Леофрик — в случай, че се появят датчани.

— Те за момента кротуват — подхвърлих.

— А когато датчаните кротуват, можеш да си сигурен, че те чакат неприятности.

Аз бях на същото мнение. Гутрум не бе далеч от Уесекс, а Свейн, ако наистина съществуваше, трябваше да се намира на един ден път от северния му бряг. Алфред можеше да вярва, че мирът ще удържи и че заложниците ще го гарантират, но аз от детинство познавах апетита на датчаните за земя, техния копнеж по тучните поля и богатите пасбища на Уесекс. Те щяха да дойдат и ако не ги поведеше Гутрум, друг военачалник щеше да събере кораби и бойци и да насочи брадвите и мечовете им срещу кралството на Алфред. В крайна сметка, датчаните вече владееха останалите три английски кралства. Държаха родната ми Нортумбрия, заселваха Източна Англия, езикът им се ширеше из Мерсия, затова нямаше да оставят и последното английско кралство да процъфтява необезпокоявано на юг от тях. Те бяха като вълци — стаени в сенките, но зорко наблюдаващи тлъстото овче стадо.

Наех единайсет млади мъже от земите си и ги качих на борда. Взех също и Хестен, който бе особено полезен, защото бе прекарал по-голямата част от живота си зад греблата. После, една мъглява утрин, докато силният прилив прииждаше на запад, плъзнахме „Ефтвирд“ от речния бряг и загребахме покрай ниския пясъчен откос, преграждащ устието на Уиск, към открито море. Веслата поскърцваха в обкованите с кожа гнезда, стройният нос пореше вълните, разбивайки ги на бяла пяна покрай корпуса, рулят се бореше в ръцете ми и аз усетих как с повея на соления вятър духът ми започва да ликува. Вдигнах очи към перленото небе и отправих благодарствена молитва към Тор, Один, Ньорд[2] и Ходер[3].

Отначало срещахме случайни рибарски лодки, но постепенно, с отдалечаването ни на югозапад, морето опустя. Зад нас се стелеха ниските сиво-кафяви хълмове, нашарени от зелени ивици там, където реките прорязваха брега, но след това те избледняха, земята се превърна в сянка и ние останахме сами, с белите птици, надаващи писъци над главите ни. Тогава извадихме зверските глави, прикрепихме ги здраво върху стълбовете на носа и кърмата и взехме курс право на запад.

„Ефтвирд“ вече не съществуваше. Сега на негово място плаваше „Фирдрака“, тръгнал на лов за неприятности.

[1] Наместник, назначаван от лорда и отговарящ за реда и закона във владенията му. — Б.пр. ↑

[2] В скандинавската митология бог на морето, морските ветрове и рибарството. — Б.пр. ↑

[3] В скандинавската митология — сляп бог, син на Один, убил неуязвимия бог Балдур. — Б.пр. ↑

ГЛАВА ТРЕТА

Екипажът на „Ефтвирд“, превърнал се във „Фирдрака“, се бе сражавал при Синуит редом с мен. Тези мъже бяха бойци и имаха зъб на Ода Младия, задето си бе приписал заслуга за победата, спечелена от тях. Също така, бяха отегчени до смърт оттогава насам. Леофрик ми разказа, че Бургеверд понякога извеждал флота на учения в морето, но повечето време просто стояли и чакали в Хамтун.

— Веднъж обаче отидохме на риба — добави.

— На риба?

— Отец Уилибалд ни чете проповед за това как пет хиляди души се нахранили с две парчета хляб и кошница херинга — обясни той — затова Бургеверд реши, че и ние трябва да вземем мрежите и да се отправим на риболов. В града имало много гладни, които трябвало да ядат.

— И хванахте ли нещо?

— Скумрия. Купища скумрия.

— Но не и датчани?

— Никакви датчани. Проклетниците бяха изчезнали вдън земя. И никаква херинга, само скумрия.

По-късно научихме, че Гутрум е дал заповед никакви датски съдове да не обикалят крайбрежието на Уесекс. Вниманието на Алфред трябваше да бъде приспано и той да бъде убеден, че е настъпил траен мир. По тази причина водите между Кент и Корнуолум бяха свободни от пирати и това бе насърчило търговците от южните земи да се отправят насам, за да продават вино и купуват вълна. „Фирдрака“ плени два такива кораба през първите четири дена. И двата бяха франкски, с тумбести корпуси и не повече от шест гребла от всяка страна. Екипажите им безспорно ни взеха за викинги, защото видяха зверските глави, чуха Хестен и мен да говорим на датски и се вторачиха в гривните по ръцете ми. Не ги избихме, само ограбихме парите, оръжията им и толкова от стоката, колкото можехме да носим. Единият кораб бе натоварен с вълна, защото отвъд морето саксонската вълна се ценеше високо, но ние взехме само три бали, за да не задръстваме мястото между скамейките.

Нощем акостирахме в някой залив край брега, а денем гребяхме навътре в търсене на плячка, като се отдалечавахме все по̀ на запад, докато накрая вече бях сигурен, че сме достигнали Корнуолум, а това бе територия на бритите — стария враг, опълчил се на дедите ни още когато за пръв път бяха прекосили Северно море, за да създадат Англия. Бритите говореха странен език и някои от тях живееха северно от Нортумбрия, а други — в Корнуолум и Уелс, все места в дивите покрайнини на британския остров, където бяха изтласкани от нашето идване. Те бяха християни, дори отец Беока ми бе казвал, че са се покръстили по-рано от нас, твърдейки също, че между християните никога не можела да съществува истинска вражда. Въпреки това бритите ни мразеха и нападаха — било сами, било в съюз с датчаните, които на свой ред също ги атакуваха понякога. В миналото мъжете на Корнуолум създавали доста неприятности на Уесекс, но според Леофрик били наказани за това толкова жестоко, че сега се напикавали само като видят саксонец.

Не че отначало срещнахме някакви брити. Местата, където намирахме подслон, бяха безлюдни, с изключение на едно речно устие, където към нас доближи кожена лодка с полугол мъж в нея, който искаше да ни продаде кошница раци. Взехме я и му платихме две сребърни пенита. На следващата вечер пристанахме заедно с прилива върху пясъчен плаж и се запасихме с прясна вода от един поток, а Леофрик и аз се изкачихме на близкия хълм да огледаме вътрешността. От далечните долини се издигаше дим, но не се виждаше жива душа, нито дори пастир.

— А ти какво очакваше — попита Леофрик. — Врагове?

— Манастир — отвърнах.

— Манастир? — подсмихна се той. — Да не си решил да се молиш?

— В манастирите има сребро.

— Не и по тези места. Тук са бедни като църковни мишки. Освен това…

— Освен това какво?

Той посочи с палец към кораба.

— На борда имаме поне дузина примерни християни. Другите не дават пет пари за манастирите, но тези няма да те последват, ако тръгнеш да ги грабиш.

Тук беше прав. Някои от мъжете вече бяха изразили скрупули относно пиратските ни набези, но аз ги уверих, че датчаните ползват търговските съдове, за да шпионират враговете си. Това не беше лъжа, макар и да се съмнявам някоя от жертвите ни да е била на служба при тях. И все пак, екипажите им бяха съставени от чужденци, а моите хора, подобно на всички саксонци, питаеха здрава неприязън към чужденците, правейки изключение единствено за Хестен и за неколцината фризийци сред нас. Фризийците бяха родени пирати, по нищо не отстъпващи на датчаните, а тази групичка бе пристигнала в Уесекс с идеята да забогатее и мисията на „Фирдрака“ бе добре дошла за нея.

Продължавайки на запад, срещахме все повече крайбрежни селища и някои от тях бяха учудващо големи. Сенулф, който бе добър боец, сражавал се с нас при Синуит, ни разправи, че бритите от Корнуолум копаели от земята калай и го продавали на чужденците. Той знаеше това от баща си — търговец, плавал често по тези места.

— Щом продават калай — казах — трябва да имат пари.

— Както и мъже, които да ги пазят — отбеляза сухо Сенулф.

— А имат ли крал?

Никой не знаеше. Това изглеждаше вероятно, макар да нямахме представа кой е кралят или къде живее. Не беше изключено, както подхвърли Хестен, кралете дори да са няколко. Ясно бе обаче, че имат оръжия, защото една вечер, докато „Фирдрака“ приближаваше полека брега, от отсрещните скали полетя стрела и се заби във водата недалеч от греблата ни. Можехме дори да не разберем за нея, но аз случайно гледах нататък и я видях как профучава с мръсното си сиво оперение и се изгубва с тих плясък. Една стрела, след която не последваха други, но ние я приехме като предупреждение и пуснахме котва по-навътре в залива, а на другия ден, в светлината на утрото видяхме две крави, пасящи край малък поток. Леофрик се пресегна за брадвата си.

— Кравите са тук, за да ни убият — предупреди ни Хестен на своя още не много добър английски.

— Кравите да ни убият? — изгледах го развеселен.

— Виждал съм го и преди, господарю. Оставят крави да ни примамят, после нападат.

Дарихме живота на кравите, вдигнахме котва и загребахме към устието на залива. Тогава зад нас се разнесоха викове и вой, а от гъсталака се изсипа цяла тълпа мъже. Свалих една от сребърните си гривни и я дадох на Хестен. Тя му бе първата и той, като истински датчанин, безмерно се гордееше с нея и непрестанно я лъскаше.

Брегът ставаше все по-див и пуст, но затова пък времето бе тихо и спокойно. Пленихме малък кораб с осем гребла, който се връщаше от Ирландия и го облекчихме с шестнайсет сребърни монети, три ножа, купчина калаени слитъци, чувал гъши пух и шест кози кожи. Не можеше да се каже, че забогатяваме, макар търбухът на „Фирдрака“ вече да бе задръстен от всевъзможни стоки.

— Трябва да продадем всичко това — каза Леофрик.

Но на кого? Не познавахме никакви търговци по тези места. Мислех си, че това, което трябва да сторя, е да спра в някое от по-големите селища и да го ограбя. Да изгоря къщите, да избия мъжете, да плячкосам дома на главатаря им и да се върна обратно в морето. Но бритите бяха нащрек и където и да доближахме брега край градовете им, виждахме въоръжени мъже да ни очакват. Те се бяха научили да се справят с викингите и затова, както научих от Хестен, те вече не ги нападали с по-малко от пет-шест кораба наведнъж.

— Нещата ще се оправят — казах аз — когато подминем Корнуолум. — Знаех, че все някъде на запад той трябва да свърши и ние да навлезем в залива Сеферн, където можехме да попаднем на датски кораб, пристигащ от Ирландия, но полуостровът сякаш нямаше край. Всеки път, щом достигнехме някой нос, си мислех, че той бележи края на сушата, но надеждите ми се оказваха напразни и след него следваше нов залив, а после още един нос и понякога теченията бяха толкова силни, че макар да бяхме обърнати на запад, ни тласкаха обратно на изток. Да бъдеш викинг се оказваше по-трудно, отколкото предполагах. После един ден вятърът се усили, вълните се надигнаха и гребените им се покриха с бяла пяна. От помрачнялото небе заплющя дъжд и ние побързахме да намерим укритие близо до сушата. Там пуснахме котва, а „Фирдрака“ се дърпаше и тресеше като неспокоен кон на опънатото си въже от преплетени кожени ремъци.

Цялата нощ и на следващия ден бурята продължи да вилнее, а прибоят се плискаше с грохот в отвесните скали. Ние бяхме в безопасност, но запасите ни от храна намаляваха и аз вече почти бях склонен да зарежем плановете си за забогатяване и да обърнем обратно към Уиск, където можехме да се престорим, че просто сме патрулирали брега. Но на втората сутрин, когато вятърът поутихна, а пороят се превърна в леден дъждец, видяхме покрай носа, зад който бяхме намерили убежище, да се задава кораб.

— На оръжие! — викна Леофрик и мъжете, премръзнали и недоволни, се наредиха край борда.

Новодошлият съд беше много по-малък от нашия. Беше нисък и тумбест, с къса, дебела мачта, на чиято дълга рея бе навито мръсно платно. Половин дузина мъже опъваха греблата, а кърмчията го насочваше право към „Фирдрака“. Щом наближи достатъчно, видях, че към мачтата му е привързана зелена клонка.

— Искат да говорят — казах.

— Да се надяваме, че ще искат и да купуват — измърмори Леофрик.

На малкия кораб имаше свещеник. Отначало дори не разбрах, че е такъв, защото видът му бе също толкова парцалив като на останалите. Той викна на развален датски, че желае да разговаря с нас и ние застанахме борд до борд, при което спътниците му се вторачиха нагоре към редицата въоръжени мъже, гледащи иззад щитовете си. Сенулф и аз изтеглихме свещеника на палубата. Още двама понечиха да го последват, но Леофрик ги заплаши с копието си и те бързо се дръпнаха назад.

Гостът ни, чието име бе отец Мардок, се отпусна с прогизналите си дрехи върху една от пейките на гребците.

— Мразя християните — казах, сочейки разпятието на врата му. — Защо просто не те хвърля за храна на Ньорд?

Той подмина репликата, или пък не знаеше, че Ньорд е един от морските богове.

— Нося ви дар от своя господар — отвърна, вадейки изпод расото си две очукани гривни. Взех ги и ги огледах. Бяха прости медни дрънкулки, целите плесенясали и почти без никаква стойност. За миг се изкуших да ги хвърля презрително в морето, но прецених, че пътуването ни е на толкова малка печалба, че дори тези жалки съкровища трябва да се пазят.

— Кой ти е господар? — попитах.

— Крал Передур.

Едва не се изсмях. Крал Передур? Човек очакваше един крал да е прочут, а аз никога не бях чувал името Передур, което означаваше, че навярно е някакъв дребен вожд, присвоил си гръмка титла.

— И защо този Передур ми изпраща мизерните си дарове?

Отец Мардок още не знаеше името ми, но се боеше да попита. Беше заобиколен от хора в кожени и метални ризници, с щитове и мечове, копия и брадви и вярваше, че се намира сред датчани. Бях наредил на всички членове на екипажа, които носеха кръстчета, да ги скрият под дрехите си. Говорехме единствено Хестен и аз и ако отец Мардок намери това за странно, то с нищо не го показа. Вместо това сподели, че неговият господар, крал Передур, бил предателски нападнат от съседа си на име Калин. Силите на Калин завзели една висока твърдина близо до морето и Передур щял да ни плати добре, ако му помогнем да си върне укреплението, което се наричаше Дрейндинас.

Пратих отец Мардок да изчака на кърмата, докато обсъдим искането му. Някои неща бяха очевидни. Предложението не означаваше, че ще станем богати, а че въпросният Передур ще гледа да се измъкне с колкото се може по-малко, а след като ни плати, най-вероятно ще се опита да си върне парите обратно, като ни убие.

— Най-добре ще направим — каза Леофрик — ако намерим този Калин и видим колко е склонен да ни даде той.

Идеята бе добра, само че никой от нас не знаеше как да намери Калин, който, както по-късно узнахме, също бе крал. Това не значеше кой знае какво, защото в Корнуолум всеки, способен да поведе петдесетина въоръжени мъже след себе си, се кичеше с подобна титла. Разпитах отец Мардок за още подробности и той ми обясни, че Дрейндинас е високо укрепление, което съществува от древни времена и охранява пътя на изток — тъй че докато Калин го държи, хората на Передур остават пленници в земите си.

— Но нали имате кораби — изтъкнах.

— Калин също има, а освен това не можем да качим добитъка си на корабите.

— Значи гледате добитък?

— Да, с него се изхранваме.

Както се оказваше, Калин бе обсадил Передур и последният виждаше в наше лице шанс да наклони везните в тази мъничка война.

— И колко ще ни плати вашият крал? — попитах.

— Сто сребърни монети.

Изтеглих Змийски дъх.

— Аз почитам истинските богове — му изръмжах — и съм особен привърженик на Ходер. Трябва да знаеш, че Ходер обича кръв, а аз не съм му принасял жертва вече много дни.

Отец Мардок ме изгледа ужасено, което бе разумно от негова страна. Той беше млад мъж, макар това почти да не личеше от косата и брадата му, толкова гъсти и сплъстени, че сред тях се виждаха само кривият нос и блестящите му очи. Каза ми, че се научил да говори датски, докато бил поробен от военачалник на име Годфред, но успял да избяга, когато този Годфред нападнал островите Силанс, намиращи се далеч на запад сред открито море.

— Има ли някакви богатства в Силанс? — попитах го. — Бях чувал за тези острови. Някои твърдяха, че са митична измислица, други — че се появявали и изчезвали с луната, но според отец Мардок те съществували наистина и се наричали още Острови на мъртвите. — Обитаеми ли са изобщо?

— Да, там живеят хора — каза той — но и мъртъвците са ги направили свое обиталище. А всички богатства бяха ограбени от вашите кораби. — После се постара да ме убеди, че предложението на Передур било по-изгодно. Неговият крал бил щедър и навярно щял да плати много повече от сто монети за помощта ни. Накарах свещеника да нареди на своя кораб да плава пред нас и да ни отведе до селището на Передур. Той самият щеше да остане при нас като заложник в случай, че цялата история бе скалъпена и на брега ни очакваше засада.

Оказа се, че говори истината. Селото представляваше няколко десетки колиби, скупчени върху стръмен хълм край залива и защитени със стена от трънливи храсти. Хората живееха вътре в ограждението, някои се занимаваха с риболов, други — с животновъдство и никой не беше богат. Самият крал живееше в по-висока постройка, където склонихме да ни приеме, но не и преди да вземем още заложници. Трима младежи, за които ни увериха, че били синове на Передур, бяха отведени на борда на „Фирдрака“. Наредих на екипажа да ги убие, ако не се върна и сетне, придружен от Хестен и Сенулф, слязох на брега. Бяхме в пълно бойно снаряжение, аз носех ризница и лъскав шлем, и местните ни зяпаха с уплашени очи, докато се изкачвахме към върха на хълма, сред мириса на риба и тор. До кралския дом имаше църква, с обрасъл в мъх тръстиков покрив и фронтон, украсен с избелял дървен кръст.

Передур бе два пъти по-възрастен от мен, нисък и тантурест, с хитро лице и раздвоена черна брада. Поздрави ни от своя трон, представляващ просто стол с висока облегалка, и очакваше да му се поклоним в отговор, но ние не го сторихме, което го накара да се смръщи. Край него стояха дузина мъже, явно неговата свита, макар и да нямаха заможен вид. Всички бяха възрастни с изключени на един, който носеше расо на християнски монах и изпъкваше сред останалите като гарван сред ято чайки, защото бе чист, спретнат и гладко избръснат. Навярно беше на моите години и строгото му, изпито лице изглеждаше умно, но изразяваше подчертано отвращение към нас. Той ни вземаше за езичници и ние с Хестен действително бяхме такива, а аз бях наредил на Сенулф да си държи устата затворена и кръстчето скрито в пазвата. Монахът говореше датски далеч по-добре от отец Мардок.

— Кралят ви приветства — каза с глас, тънък като неговите устни и враждебен като бледите му, зеленикави очи. — Приветства ви и иска да знае кои сте.

— Казвам се Утред Рагнарсон — отвърнах.

— И защо си тук, Утред Рагнарсон?

Хвърлих му мълчалив взор. Не просто го погледнах, а го изучих внимателно, както човек оглежда вол, преди да го заколи. Взор, предполагащ, че преценявам на какви точно късове да го разрежа и той очевидно схвана значението му, защото не настоя за отговор на въпроса си. А този отговор се подразбираше, щом бяхме датчани — за какво друго можеше да е дошъл един викингски кораб, освен за да граби и убива?

Передур и монахът размениха полугласно няколко реплики, а аз междувременно се озъртах наоколо, търсейки признаци на богатство. Не видях нищо, освен няколко китови кости в ъгъла, но самият Передур не правеше впечатление на беден. Носеше тежка бронзова огърлица на шията, мръсните му пръсти бяха отрупани със сребърни пръстени, наметалото му бе пристегнато с кехлибарена брошка, а във въшливата му яка се криеше златно разпятие. Мина ми през ум, че навярно държи имането си заровено в земята. Надали щяхме да забогатеем от този съюз, но трябваше да призная, че плаването ни също не даваше особен резултат, а Передур щеше поне да ни храни и пои, докато се пазаряхме.

— Кралят иска да знае — прекъсна мислите ми монахът — колко мъже можеш да поведеш в бой?

— Достатъчно — отвърнах сухо.

— Това не зависи ли от числеността на врага? — попита лукаво той.

— Не, зависи ето от това — потупах дръжката на Змийски дъх.

Арогантният ми отговор попадна на място и изглежда го задоволи. А и звучеше достатъчно убедително, защото аз бях същински гигант в тази зала, широкоплещест и извисяващ се с една глава над всички останали.

— А ти кой си, монахо? — попитах на свой ред.

— Казвам се Асер — бе отговорът. Името, естествено, беше бритско, а на английски език означаваше мъжко магаре, затова винаги след това го наричах за себе си Магарето. Тогава още не знаех, но щях да имам достатъчно поводи да го правя, защото този човек тепърва предстоеше да се впие в живота ми като пиявица. Бях срещнал поредния си враг, но в онзи ден, в залата на Передур, виждах просто един непознат монах, отличаващ се от останалите само защото се беше измил. Той ме покани да го последвам през малка странична врата и аз, след като дадох знак на Хестен и Сенулф да останат по местата си, се промуших през нея, за да се окажа изправен пред голяма купчина тор. Но всъщност ме бяха извели навън, за да ми покажат гледката на изток.

Взрях се надолу към долината. Върху отсамния склон се гушеха почернелите от пушек покриви на селото на Передур, после идваше трънливата ограда, следваща течението на един ручей, който се вливаше в морето. Отвъд ручея хълмовете се издигаха постепенно до далечен хребет и там, изпъквайки върху билото като цирей, стоеше Дрейндинас.

— Там е врагът — каза Асер.

— Колко бойци има вътре? — попитах, отбелязвайки малките размери на укреплението.

— Има ли значение за теб? — отвърна язвително той, връщайки ми заради отказа да разкрия числеността на екипажа си. Впрочем, отец Мардок несъмнено го беше преброил, докато се намираше на борда, тъй че заяждането ми беше безсмислено.

— Вие християните вярвате, че след смъртта ще отидете в рая, нали? — подхвърлих.

— И какво от това?

— Ти вероятно нямаш търпение да умреш? И да се срещнеш със своя бог?

— Заплашваш ли ме?

— Не заплашвам плъхове — отвърнах с наслада. — Колко са? Казвай! Четирийсет, петдесет?

Той явно не знаеше, но ми каза, че те самите ще предоставят към четирийсет мъже.

— В такъв случай — уверих го — утре твоят крал може да си получи крепостта обратно.

— Той не ми е крал — сопна се Асер, подразнен от предположението ми.

— Твой или не, може да си я получи обратно, стига да ни плати подобаващо.

Пазарлъкът се проточи до вечерта. Передур действително бе склонен да плати повече от сто шилинга, както бе споменал отец Мардок, но се боеше да не взема парите му и да си тръгна без бой, затова искаше някаква гаранция. Намекна, че мога да му дам заложници, но аз отказах и след още час безплодни спорове той нареди да повикат кралицата. Това не значеше нищо за мен, но видях как Магарето се напрегна, сякаш го бяха ръчнали с остен, а останалите направиха издължени физиономии. Асер понечи да протестира, но кралят с рязък жест го накара да млъкне. После в дъното на залата се отвори една врата и Исеулт влезе в моя живот.

Исеулт. Да я срещна тук беше като да открия златен къс насред бунище. Щом я видях, начаса забравих Милдрит. Мургавата Исеулт, тъмнокосата Исеулт, чернооката Исеулт. Тя беше дребна, слабичка като елф, с озарено лице и коса, блестяща като гарванови пера. Носеше черна наметка и имаше сребърни украшения на шията, по китките и глезените си, които подрънкваха тихо, когато вървеше. Навярно бе на седемнайсет или осемнайсет години, но въпреки младостта си успяваше да респектира придворните на Передур, които се отдръпнаха с приближаването й. Самият крал също изглеждаше неспокоен, а стоящият до мен Асер се прекръсти и изплю, като да се предпази от злина.

Аз само я гледах омагьосан. Върху лицето й бе изписана болка, сякаш намираше живота за непоносим. Передур й заговори боязливо, с тих, уважителен глас. Тя потръпна при звука на думите и ми мина през ума, че може би е луда, защото гримасата й бе ужасна, обезобразяваща нейната хубост. После обаче се успокои и ме погледна, докато кралят обясняваше нещо на Асер.

— Кажи на кралицата кой си и какво ще направиш за нас — преведе ми той с хладен, неодобрителен тон.

— Тя говори ли датски — попитах.

— Разбира се, че не. Просто й кажи и да приключваме с този фарс.

Взрях се в очите й — нейните огромни, тъмни очи и изпитах странното подозрение, че тя може да надзърне право в душата ми, да разгадае и най-съкровените ми мисли. Но поне не направи гримаса при вида ми, както когато съпругът й я заговори.

— Името ми е Утред Рагнарсон — казах — и съм тук, за да се бия за мъжа ти, ако той ми плати подобаваща цена. Ако не я плати, ще си тръгна.

Очаквах Асер да й преведе, но монахът остана безмълвен.

Исеулт все така ме гледаше, а аз я гледах в отговор. Тя имаше безупречна кожа, недокосната от болест, а лицето й бе волево, но тъжно. Тъжно и прекрасно. Свирепо и прекрасно. Напомни ми за Брида, момичето от Източна Англия, моята първа любовница, която сега бе с Рагнар, моя приятел. Яростта изпълваше Брида така, както мечът изпълва ножница и аз усещах същото в тази кралица, която бе толкова млада и странна, тъмна и привлекателна.

— Аз съм Утред Рагнарсон — чух се да проговарям отново, макар изобщо да нямах такова намерение — и мога да правя чудеса. — Сам не знам защо го казах. По-късно научих, че тя не е разбирала думите ми, защото по онова време е говорела само езика на бритите, но въпреки това сякаш схвана смисъла им и се усмихна.

Асер си пое рязко дъх.

— Внимавай, датчанино — просъска. — Тя е кралица.

— Кралица, или кралицата? — попитах, без да откъсвам поглед от нея.

— Нашият крал е благословен с три съпруги — отвърна неодобрително той.

Междувременно Исеулт приближи до Передур и му каза нещо. Той кимна, после й посочи почтително към вратата, откъдето бе дошла. Това явно означаваше, че може да си върви и тя покорно тръгна натам, но на прага поспря и ми хвърли последен, преценяващ поглед. После се изгуби.

И изведнъж всичко стана лесно. Передур се съгласи да ни плати купчина сребро и ни заведе в една задна стаичка, за да ни я покаже. В нея имаше монети, повредени украшения, очукани чаши и три свещника, явно взети от църквата. Когато го претеглих с помощта на везните, взети от пазара, открих, че се равнява на триста и шестнайсет шилинга — сума, която не бе за пренебрегване. Асер го раздели на две части, едната два пъти по-голяма от другата.

— Ще ви дадем малката част сега — каза — а другата, когато си върнем Дрейндинас.

— За глупак ли ме мислиш? — попитах, знаейки, че след боя ще бъде трудно да вземем останалото сребро.

— А ти мен? — отвърна той, преценявайки, че ако ни даде всичкото сребро, „Фирдрака“ ще изчезне на зазоряване.

Накрая се споразумяхме, че ще вземем една трета сега, а другите две трети ще бъдат отнесени на бойното поле, за да ни бъдат под око. Передур се бе надявал те да останат в дома му, но тогава рискувах да водя неравна битка из кривите, осеяни с тор улички, за да си ги взема. Вероятно именно изгледът за такава битка възпираше хората на Калин да го нападнат директно и вместо това предпочитаха да го уморят с глад, или поне Асер смяташе така.

— Кажи ми за Исеулт — обърнах се към монаха, след като пазарлъкът приключи.

Монахът изсумтя презрително.

— Знам защо питаш. За мен си като отворено евангелие.

— Какво е това? — престорих се на невеж.

— Книга с молитви. А те ще ти трябват, ако се докоснеш до нея. — Той се прекръсти. — Тази жена е самото зло.

— Но тя е кралица, млада кралица — възразих. — Как е възможно да е зла?

— Какво знаеш за бритите?

— Че вонят като порове. И са крадливи като свраки.

Той ме изгледа неприязнено и за миг си помислих, че ще откаже да говори повече, но накрая успя да преглътне гордостта си.

— Ние сме християни — каза — и благодарим на Бога за тази велика милост, но сред хората ни още не са изкоренени някои стари, езически порядки. Исеулт е част от тях.

— В какъв смисъл?

Разговорът не му се нравеше, но вече сам бе споменал за злото у Исеулт, затова неохотно ми поясни.

— Тя е родена напролет, преди осемнайсет години и раждането й било съпроводено от слънчево затъмнение, а хората тук са суеверни глупци и вярват, че тъмнокосо дете, родено при смъртта на слънцето, има особени сили. Затова са я превърнали във… — той се запъна, не знаейки датската дума. — Чародейка — каза накрая.

— Вещица?

— Да, и Передур се оженил за нея. Направил я своя тъмна кралица. Това правят кралете с подобни момичета. Вземат ги в домовете си, за да използват способностите им.

— Какви способности?

— Тези, които дяволът им дава, разбира се — рече раздразнено той. — Передур вярва, че тя може да вижда бъдещето. Но ще съхрани това умение само дотогава, докато е девствена.

Изсмях се на думите му.

— Е, щом не я одобряваш, значи ще ти направя услуга, ако я изнасиля. — Монахът само ме изгледа изпод вежди. — Ти също ли вярваш, че умее да вижда бъдещето?

— Видяла те е как побеждаваш и каза на краля, че може да ти има доверие.

— Тогава положително е ясновидка.

Асер изсумтя презрително.

— Трябвало е да я удушат със собствената й пъпна връв — процеди. — Тя е езическа кучка, пъклено изчадие.

Същата вечер в чест на нашия съюз бе даден пир и аз се надявах Исеулт също да е там, но тя не се появи. Вместо нея присъстваше една от по-възрастните жени на Передур, но тя бе мрачно, мърляво създание с пъпчиво лице, което почти не говореше. Угощението, от своя страна, бе удивително добро. Имаше риба, овнешко, говеждо, хляб, пиво, медовина и сирене и докато се хранехме, Асер ми разказа, че е родом от кралството Дифед, което се намираше северно от залива Сеферн, и че неговият крал, с непроизносимо име, звучащо като нещо средно между кашляне и пелтечене, го изпратил в Корнуолум, за да разубеждава бритските владетели да не се съюзяват с датчаните.

Бях учуден от това, толкова учуден, че дори спрях да зяпам момичетата, сервиращи храната. В дъното на помещението свиреше арфист и две от тях се поклащаха в такт с музиката, докато вървяха.

— Значи не харесваш датчаните — казах.

— Вие сте езичници — рече мрачно Асер.

— Защо тогава си научил езика ни?

— Моят абат ни подготвяше за мисионери при датчаните.

— Няма да е зле ти да отидеш. Още преди да си усетил, ще се озовеш в рая.

— Освен датския знам и много други езици — рече високомерно той, игнорирайки репликата ми. — Този на саксонците например. А и ти според мен не си роден в Дания.

— Откъде разбра?

— По акцента ти. От Нортумбрия ли си?

— Аз съм от морето — отвърнах.

— В Нортумбрия — продължи назидателно той — датчаните дотолкова са покварили англичаните, че те вече се мислят за едни от тях. — В това грешеше, но тъкмо аз едва ли бях в правото да го поправям. — И още по-лошо, позволили са на христовата светлина да угасне.

— Да не би светлината на Тор да е прекалено ярка за теб?

— Западносаксонците са християни и наш дълг е да ги подкрепяме. Не от любов към тях, а заради общата ни любов към Христа.

— Срещал ли си Алфред от Уесекс? — попитах иронично.

— Не, но ще се радвам да го срещна — отвърна пламенно Асер. — Чувам, че бил добър християнин.

— И аз чувам същото.

— Затова и Господ го възнаграждава.

— С какво го е възнаградил?

— Изпрати бурята, унищожила датската флота. А божиите ангели погубиха Уба. Какво по-голямо доказателство за мощта му? Който се бие срещу Алфред, той се опълчва на самия Христос, обрича се на вечен грях. Това е и посланието, което нося на кралете на Корнуолум.

Бях впечатлен, че един скромен монах, живеещ в най-затънтените земи на бритите, знае толкова подробности за случващото се в Уесекс и предположих, че Алфред би се радвал да чуе глупостите, които плещеше Асер. Впрочем, той самият пращаше много свои емисари по тези места, все свещеници или монаси, които проповядваха как техният бог щял да накаже езичниците. Асер явно ги бе слушал с внимание и ентусиазъм.

— А защо се биете срещу Калин? — попитах.

— Той иска да се съюзи с датчаните.

— И добре ще направи, защото ние ще победим.

Асер поклати глава.

— Бог ще победи.

— Надявай се — казах, докосвайки амулета с чука на Тор, който носех върху кожена връв на шията си. — Но ако грешиш, монахо, ние ще превземем Уесекс, а Калин ще участва в разделянето на плячката.

— Няма да участва в нищо, защото утре вие ще го убиете.

Бритите никога не бяха хранили топли чувства към саксонците. Всъщност дори ги мразеха и в онези години, когато английското кралство бе на ръба на унищожението, можеха лесно да наклонят везните, присъединявайки се към Гутрум. Вместо това предпочетоха да не вземат страна и за това немалка роля изигра църквата. Мъже като Асер бяха решили, че датските еретици са по-опасен враг от английските християни и според мен грешаха, защото ако се бяха съюзили с нашествениците от севера, бритите можеха да си върнат голяма част от изгубените земи. Религията поражда странни приятелства.

Същото важи и за войната и за да скрепи нашата сделка, Передур предложи на Хестен и мен две от прислужващите девойки. Бях изпратил Сенулф обратно на „Фирдрака“, заръчвайки му да предаде на Леофрик да е готов за бой на сутринта. Мина ми през ум, че ние също не е зле да се приберем на борда, но момичетата бяха хубави и затова останахме. Оказа се, че опасенията ми са били напразни и никой не се опита да ни убие през нощта, нито дори на другия ден, когато отнесохме първата третина от среброто на морския бряг, откъдето една малка лодка ни откара на кораба.

— След битката ни очаква още два пъти по толкова — казах на Леофрик.

Той побутна торбата с върха на ботуша си.

— Къде беше цяла нощ?

— В леглото, с една прислужница.

— Ерслинг. И с кого ще се бием?

— С шайка диваци.

Оставихме десет души да охраняват кораба. Ако хората на Передур бяха направили сериозен опит да го превземат, те трудно щяха да ги удържат, но затова пък разполагаха с тримата заложници, предполагаеми синове на краля, тъй че рискът бе минимален. Освен това, Передур бе събрал цялата си армия в източното подножие на хълма. Армия е силно казано, защото тя се състоеше само от четирийсет мъже, но ние добавихме към нея още трийсет, при това страховити и добре въоръжени. Леофрик, аз и още неколцина от екипажа имахме ризници, а аз носех също красивия си шлем със забрало на лицето, тъй че приличах на истински военачалник.

Передур бе облечен с кожени доспехи, а в косите и брадата си бе вплел черни кичури от конска опашка, които висяха надолу и му придаваха свиреп вид. Повечето му бойци бяха въоръжени с копия, докато той самият носеше добър меч. Някои имаха щитове и шлемове и аз не се съмнявах в храбростта им, макар да мислех, че им липсва истинска закалка. Моите хора се бяха сражавали с датските кораби край уесекския бряг, а също в стената от щитове при Синуит и аз не се съмнявах, че каквато и войска да е събрал Калин в Дрейндинас, те с лекота ще я унищожат.

Беше ранен следобед, когато започнахме да изкачваме хълма. Трябваше да го направим още на сутринта, но някои от хората на Передур страдаха от махмурлук след нощното пиене, а други бяха възпирани от жените си, които не искаха да ги пускат на смърт. После Передур и съветниците му се събраха да обсъдят как точно да поведем битката, макар че не знам какво имаше за обсъждане. Войската на Калин беше в укреплението, а ние — отвън, затова трябваше просто да нападнем копелетата. Нищо особено, обикновена атака, но те говориха дълго, след което отец Мардок на висок глас произнесе молитва, а накрая аз отказах да се включа в настъплението, защото остатъкът от среброто не беше донесен.

То пристигна, мъкнато в сандък от двама мъже и най-сетне, под лъчите на следобедното слънце, ние заизкачвахме склона. Част от жените ни следваха, надавайки бойни крясъци, но само си хабяха дъха, защото врагът бе твърде далеч, за да ги чуе.

— Е, как ще действаме? — попита ме Леофрик.

— Ще оформим клин — предложих. — Слагаме най-добрите бойци в първите редове, ти и аз вървим пред тях и избиваме мръсниците.

Той се намръщи.

— Нападал ли си досега някое от тези древни укрепления?

— Никога.

— Може да стане трудно.

— Ако е прекалено трудно, просто ще убием Передур и хората му и пак ще вземем среброто.

В този момент отзад ме застигна Асер, чието спретнато расо бе изпоцапано с кал.

— Твоите хора са саксонци! — възкликна укорително.

— Виж — изръмжах. — Аз мразя монасите. Мразя ги дори повече от свещениците. Обичам да ги убивам. Обичам да им поря коремите и да гледам как се гърчат. Затова сега се скрий някъде, преди да съм те заклал като пиле.

Той изтича при Передур и му предаде новината, че ние сме саксонци. Кралят ни изгледа намръщено. Мислеше, че е наел отряд датски викинги и не бе никак щастлив от наученото, затова аз извадих Змийски дъх и блъснах с плоското на острието по липовия си щит.

— Искаш ли да водиш тази битка, или не? — попитах го с помощта на Асер.

Той реши, че иска да я води, или по-скоро ние да я водим вместо него и всички отново се помъкнахме нагоре по стръмния склон. Той беше доста по-дълъг, отколкото изглеждаше и следобедът вече преваляше, когато изкачихме билото и видяхме пред себе си обраслите в трева пръстени стени на Дрейндинас. Над тях се вееше флаг. Той представляваше триъгълно парче плат с изображение на бял кон, изправен на задните си крака върху зелено поле.

Спрях на място. Флагът на Передур беше просто вълча опашка, закована върху дълъг прът, а моят, ако имах такъв, щеше да е правоъгълен, като на всички саксонци. Познавах само един народ, притежаващ триъгълни знамена, затова се извърнах към Асер, който приближаваше запъхтяно по склона.

— Това са датчани! — викнах му.

— Е, и? — отвърна предизвикателно той. — Мислех, че и ти си датчанин, а цял свят знае, че това племе се бие за сребро срещу всекиго, дори срещу своите. Но ти май се изплаши от тях, а саксонецо?

— Твоята майка не те е родила — процедих ядно, — а те е изпърдяла през сбръчкания си задник.

— Изплашен или не — каза Асер — вече взе среброто на Передур, затова сега си длъжен да се биеш.

— Още една дума, монахо, и ще ти отрежа кирливите топки. — Взирах се нагоре към крепостта, опитвайки се да преценя числеността на защитниците й. Това триъгълно знаме променяше всичко, защото вместо диви, полувъоръжени брити, щяхме да се изправим срещу смъртоносни датски бойци. Но ако аз бях удивен да ги видя тук, тяхната изненада бе не по-малка. Те се тълпяха по ръба на стената, която бе изградена от пръст, оградена от ров и увенчана с преплетени тръни. Щеше да е трудно да я преодолеем, особено ако я бранеха датчани. Преброих горе поне четирийсет души, а знаех, че има и други, които не се виждат и дори само бройката ми говореше, че атаката ще се провали. Можехме да нападнем, можехме дори да стигнем до трънливата преграда, но се съмнявах, че ще си проправим път през нея. Докато се опитвахме, двайсетина от нас щяха да паднат мъртви и щяхме да имаме късмет, ако се оттеглим надолу по хълма без по-тежки загуби.

— Май затънахме в лайна — каза ми Леофрик.

— Чак до шията — отвърнах.

— И какво ще правим сега? Да нападнем Передур и да му вземем парите?

Не отговорих нищо, защото датчаните отместиха част от трънливата преграда и трима от тях се спуснаха по стената, упътвайки се към нас.

— Кой е този, по дяволите? — възкликна Леофрик, взирайки се във водача им. Той беше огромен мъж, едър като Стеапа Снотор, облечен в излъскана до блясък ризница. Шлемът му, блестящ също като нея, имаше забрало под формата на глиганска зурла и бе увенчан отгоре с бяла конска опашка. Ръцете му бяха отрупани със златни и сребърни гривни, говорещи, че е знатен датски военачалник. Вървеше надолу по хълма така, сякаш го притежаваше, и това наистина бе така, след като държеше крепостта.

Асер забърза срещу новодошлите, заедно с Передур и двама от придворните му. Аз се присъединих към тях и заварих монаха да се опитва да проповядва на датчаните. Говореше им, че сам Бог ни е довел и ако не искат да ги избием, най-добре ще е да се предадат и да пречистят езическите си души.

— Ние ще ви покръстим — нареждаше — и небесата ще се възрадват от вашата постъпка.

Датският водач бавно свали шлема си и лицето му бе почти толкова плашещо, колкото и изображението на глигана върху него. То бе широко, изпечено от вятъра и слънцето, с празни, безизразни очи на убиец. Беше към трийсетгодишен, с късо подрязана брада и белег, спускащ се от ъгъла на лявото око през цялата буза. Той подаде шлема на един от придружителите си и, без да каже и дума, запретна полата на ризницата си и взе да пикае върху расото на Асер. Монахът отскочи назад, а датчанинът, без да спира да пикае, погледна към мен.

— Кой си ти?

— Утред Рагнарсон. А ти?

— Свейн Белия кон — отвърна предизвикателно той, сякаш трябваше да знам репутацията му и аз за миг замълчах. Дали това бе същият Свейн, за когото се говореше, че трупа войски в Уелс? Какво тогава търсеше тук?

— Ти Свейн от Ирландия ли си? — попитах.

— Свейн от Дания — каза той, като пусна края на ризницата си и изгледа свирепо Асер, който го заплашваше отдалеч с божия гняв. — Ти там, ако искаш да живееш, затвори си червивата уста. — Асер я затвори и Свейн погледна обратно към мен. — Рагнарсон… Ърл Рагнар? Рагнар Равнсон? Онзи, който служеше на Ивар?

— Същият — кимнах.

— Значи ти си саксонският му син?

— Да. А ти онзи Свейн ли си, който води мъже от Ирландия? И събира армия в Уелс?

— Може и да съм — отвърна неопределено той. После огледа хората ми, преценявайки колко добре ще се бият, огледа и мен самия, обръщайки внимание на шлема и ризницата ми и особено на гривните по ръцете. Когато приключи, направи знак с глава, за да покаже, че иска да отидем встрани и да поговорим насаме. Асер понечи да протестира, че каквото и да си кажем, трябва да бъде чуто от всички, но аз не му обърнах внимание и последвах Свейн нагоре по хълма.

— Не можете да превземете това укрепление — започна той.

— Вярно е.

— И какво ще правите?

— Ще се върнем обратно в селото на Передур, естествено.

— Ясно — съгласи се Свейн. — Ами ако аз го нападна?

— Ще го превземеш. Но ще загубиш хора. Може би към дузина.

— Което ще означава дванайсет гребци по-малко — рече замислено той, после погледна към двамата мъже в задните ни редици, които носеха сандъка със среброто. — Това наградата ти за битката ли е?

— Да.

— Да си я поделим?

Поколебах се за секунда.

— А после да поделим и каквото открием в селото? — предложих.

— Съгласен — кимна той и погледна към Асер, който шептеше напрегнато на Передур. — Но онзи там знае какво кроим, затова ще се наложи да им замажем очите. — И преди да се усетя, замахна и ме зашлеви през лицето. Ударът беше силен и аз посегнах към Змийски дъх, докато неговите придружители също притичаха, с извадени оръжия.

— Ще изляза от крепостта и ще се присъединя към теб — каза тихо Свейн, а после, вече на висок глас добави: — Ти, проклет кози син!

Аз го заплюх, а хората му се престориха, че го отвеждат насила. После се върнах при останалите.

— Ще ги избием всичките — заявих яростно. — До крак!

— Какво ти каза той? — попита Асер, който се бе притеснил, и с пълно право, че ще сключим сепаративен съюз. Представлението на Свейн обаче бе всяло съмнения у него, а аз допълнително ги подсилих, като беснеех като луд и крещях по отдалечаващите се датчани, че ще пратя мизерните им души при Хел, богинята на мъртвите. — Значи ще се биете? — не мирясваше монахът.

— Ще се бием, и още как! — креснах му и се упътих към Леофрик. — С датчаните сме на една страна — казах тихо. — Ще избием тези брити, ще превземем селото им и ще си поделим плячката поравно. Съобщи на нашите хора, но внимателно.

Свейн, верен на думата си, изведе своите бойци от Дрейндинас. Това трябваше да извести Асер и Передур за готвеното предателство, защото никой разумен човек не би напуснал чудесна отбранителна позиция, за да се бие на открито, но те го отдадоха на датската арогантност. Свейн допълнително наля масло в огъня, като изкара двайсетина конници, създавайки впечатление, че се готви да разкъса строя ни с пехотата си, а после да преследва с тях оцелелите, за да ги доизбие. Едновременно построихме стени от щитове — неговата пред конницата, а моята — вляво от позициите на Передур и след като те бяха готови, започнахме да си крещим обиди. Леофрик тъкмо обикаляше от човек на човек и съобщаваше за новата уговорка, когато при нас дотича Асер.

— Нападайте! — викна монахът, сочейки към редиците на Свейн.

— Когато сме готови — отвърнах, защото Леофрик още не бе инструктирал всички.

— Нападайте веднага! — Асер ме заплю и аз едва не го изкормих на място. Това щеше да ми спести много неприятности за в бъдеще, но запазих спокойствие и той се върна при Передур, където започна да се моли с вдигнати нагоре ръце, настоявайки Бог да прати небесен огън, който да погълне езичниците.

— Вярваш ли на Свейн? — попита Леофрик, застанал отново до мен.

— Да, вярвам му — отвърнах. Защо му вярвах? Само защото беше датчанин, а аз обичах датчаните. Днес, разбира се, всички повтаряме, че те са изчадия на сатаната, лъжливи езичници, диваци и каквито други обиди ни дойдат наум, но истината е, че те са воини и харесват онези, които са като тях. Нищо чудно Свейн да ме бе придумал да нападнем заедно Передур само за да може после да се обърне срещу мен, но не исках да мисля за тази възможност. Освен това, в дома на краля имаше нещо, което желаех — а за да го получа, трябваше да мина на другата страна.

— Фирдрака! — извиках, което бе уговореният ни сигнал и ние обърнахме стената от щитове на обратно и започнахме клането. То не беше трудно — хората на Передур нямаха куража за бой. Бяха се надявали ние да изнесем основната тежест на сражението, а те само да доубиват и грабят ранените, но вместо това ние връхлетяхме отгоре им, посичайки ги безжалостно. Свейн също настъпи по десния им фланг и те се обърнаха в бягство. Тогава датските ездачи влязоха в играта. Те пришпориха конете, насочиха копията и се впуснаха напред.

Това не беше битка, това беше касапница. Двама от бойците на Передур опитаха да дадат отпор, но Леофрик помете копията им с брадвата си и те умряха с писъци. Передур падна от моя меч, без да се съпротивлява. Изглеждаше примирен със смъртта и аз му я дарих бързо. Сенулф и още двама от екипажа сториха онова, което им бях наредил — да опазят сандъка със среброто и докато конниците на Свейн гонеха последните бегълци, всички останали се събрахме край тях. Единственият, който успя да се спаси, бе Асер, монахът, който вместо към селото се завтече встрани по хълма. Останалите тичаха надолу по склона и биваха промушвани в гръб, но той видя, че там го чака единствено смърт, затова с изненадваща скорост смени посоката и хукна покрай моите хора, запретнал расо над коленете си. Викнах им да го убият, но те само ме изгледаха и го пуснаха да мине.

— Казах, убийте го! — изкрещях.

— Той е монах! — отвърна един от тях. — Да не искаш да отидем в ада?

Изгледах подир отдалечаващия се черен гръб и, честно казано, пет пари не давах дали ще живее, или ще умре. Предполагах, че конниците на Свейн ще го хванат, но те явно не го видяха. Видяха обаче отец Мардок и един от тях отсече главата му с един-единствен замах на меча, което накара доста от моите бойци да се прекръстят.

Докато траеше преследването обаче, пехотинците на Свейн наново образуваха стена от щитове насреща ни, а в средата й, под флага с белия кон, стоеше самият той, спуснал забралото с глиганската зурла на шлема си. Върху щита му също бе изрисуван такъв кон, а оръжието му бе бойна брадва, най-голямата, която бях виждал в живота си. Хората ми се размърдаха неспокойно.

— Не разваляйте строя! — изръмжах им аз.

— Пак затънахме до шията — рече тихо Леофрик.

Свейн се бе вторачил в нас и аз виждах смъртоносната светлина в очите му. Той беше в настроение за убиване, а ние бяхме просто саксонци и до ушите ни долетя потракващият звук, когато ръбовете на датските щитове се застъпиха. Тогава подхвърлих Змийски дъх във въздуха. Подхвърлих го високо, тъй че дългото му острие се завъртя и проблесна на слънцето. Естествено всички се зачудиха дали ще го уловя, или ще тупне на тревата, но аз го улових и като намигнах на Свейн, го плъзнах обратно в ножницата. Той се засмя и убийственото му настроение премина, защото си даде сметка, че не може да си позволи жертвите, които ще понесе, ако се бие с нас.

— Наистина ли помисли, че ще те нападна? — викна през трийсетината крачки, които ни деляха.

— Надявах се, че ще ме нападнеш — викнах в отговор — за да няма нужда да деля плячката с теб.

Той отпусна брадвата и тръгна към мен, аз също тръгнах насреща му и двамата се прегърнахме. Тогава мъжете от двете страни също свалиха оръжията.

— Ще се заемем ли сега и с мизерното им село? — попита Свейн и всички заедно се спуснахме по хълма, покрай телата на хората на Передур. Никой не пазеше трънливата ограда, затова лесно минахме през нея. Едва неколцина мъже се опитаха да отбраняват домовете си. Повечето жители побягнаха към брега, но там нямаше достатъчно лодки, за да ги поберат. Датчаните ги обградиха и започнаха да ги делят според това кои са полезни и кои — за убиване. Полезните бяха младите жени и онези, които можеха да се продадат като роби. Всички останали умряха.

Аз не участвах в разправата. Вместо това, съпроводен от целия си екипаж, се упътих към дома на Передур. Част от датчаните, решили, че там може да има съкровище, ме последваха, но аз стигнах преди тях, бутнах вратата на голямата зала и заварих Исеулт да чака вътре. Можех да се закълна, че ме е очаквала, защото лицето й не изрази нито страх, нито изненада. Тя седеше върху кралския трон, но щом влязох, се изправи, сякаш да ме поздрави с добре дошъл. Свали сребърните украшения от врата, китките и глезените си и безмълвно ми ги подаде.

— Ще ги разделим със Свейн — казах аз, подхвърляйки ги на Леофрик.

— А момичето? — попита развеселено той. — Него също ли ще разделим?

Вместо отговор свалих наметалото от раменете на Исеулт. Под него тя носеше черна рокля. Извадих Змийски дъх и с помощта на още кървавото острие отпрах дълга ивица плат. Исеулт ме гледаше, без да показва никаква емоция. Щом приключих, върнах наметалото й, завързах единия край на ивицата около шията й, а другия — за колана си.

— Тя е моя — казах.

Датчаните нахълтаха в залата и някои взеха да хвърлят хищни погледи към Исеулт. После обаче пристигна Свейн и им изръмжа да започват да разкопават пода, за да търсят скрито съкровище. Щом видя повода, на който бях вързал Исеулт, се ухили с думите:

— Можеш да си я задържиш, саксонецо. Хубава е, но аз ги харесвам с повече месо по кокалите.

Така тя остана при мен, а същата вечер си устроихме пир. В селото имаше доста пиво и медовина и двамата със Свейн заповядахме на своите хора да не се бият помежду си. Те като цяло се подчиниха, но покрай пленените жени пламнаха неизбежните дрязги и едно от момчетата, които бях взел от имението си, бе наръгано с нож в корема и умря на сутринта.

Свейн намери за много забавно, че корабът ни е уесекски.

— Алфред ли ви изпраща? — ме попита.

— Не.

— Той не иска да се бие, нали?

— Ще се бие, ако трябва — отвърнах — но смята, че Господ ще печели сраженията вместо него.

— Значи е идиот — каза Свейн, глозгайки една свинска кост. — И на мен ми се ще боговете да правят, каквото искам, но не става така. И какво правите тук?

— Същото като вас. Търсим плячка.

— Аз пък търся съюзници.

— Съюзници?

На пияна глава той бе малко по-словоохотлив, отколкото при първата ни среща и ми разкри, че наистина е онзи Свейн, който трупа войска в Уелс, добавяйки, че все още няма достатъчно бойци.

— Гутрум може да поведе две хиляди души след себе си, вероятно и повече. Аз трябва да събера поне колкото него.

Излизаше, че двамата са съперници. Запомних този факт, който можеше да се окаже от полза за в бъдеще.

— И смяташ, че бритите ще се бият на твоя страна?

— Така ми обещаха — каза той, изплювайки парче хрущял. — Затова дойдох, но копелетата ме излъгаха. Този Калин не е никакъв крал, а прост селски вожд. Губя си времето тук.

— Двамата заедно можем ли да го победим?

— Бихме могли — кимна Свейн след кратка пауза. После смръщи вежди и се загледа към дъното на залата, където един от хората му държеше някакво момиче в скута си. Той явно го хареса, защото удари по масата, направи знак с ръка и мъжът неохотно доведе девойката. Свейн я сложи да седне до него, разтвори туниката й, за да вижда гърдите й, а след това й подаде чашата си с пиво. — Ще помисля за това.

— Или ще помислиш как да ме нападнеш?

Той се ухили.

— Ти си Утред Рагнарсон и аз съм чувал за боя край реката, където си убил Уба. — Очевидно се радвах на по-висока репутация сред своите врагове, отколкото сред тъй наречените си приятели. Свейн настоя да му разкажа за смъртта на Уба и аз го направих правдиво, без да пропускам подробността, че той се е подхлъзнал, което ми е позволило да го съсека.

— И все пак хората говорят, че си се бил добре — каза Свейн.

Исеулт ни слушаше през цялото време и макар да не знаеше езика, нейните големи тъмни очи сякаш попиваха всяка дума. Щом пирът приключи, я изведох от залата и тя използва импровизираната каишка, с която я бях завързал, за да ме придърпа в своята малка стая с дъсчени стени, а аз застлах наметалата ни вместо постеля.

— Когато това свърши — й казах на език, който не можеше да разбере — ще си загубила своята сила.

Тя само постави пръст върху устните ми, за да ме накара да млъкна и понеже беше кралица, трябваше да й се подчиня.

На сутринта довършихме разграбването на селището. Исеулт ни показваше къщите, в които може да има нещо ценно и най-често познаваше, макар претърсването да означаваше просто да ги разрушим. Хората често криеха дребните си ценности в покривите и плъховете и мишките се разбягваха, щом смъквахме прогнилата слама от тях. После разравяхме огнищата и всички други възможни тайници. Събирахме и последното късче метал, готварско гърне или рибарска кука. В това занимание прекарахме целия ден, а вечерта си поделихме плячката на брега.

Свейн, вече изтрезнял, беше обмислил идеята да нападнем Калин и тя му се бе видяла твърде рискована.

— Можем лесно да го победим — каза — но ще изгубим хора, а плячката няма да е голяма.

Екипажът на един кораб се нуждае от всеки чифт ръце. Не бяхме дали никакви жертви срещу Передур, но Калин бе по-силен крал и несъмнено питаеше подозрение към Свейн, което означаваше, че войската му ще е подготвена и въоръжена.

— Той плаща ли ти? — попитах.

— Разбира се. Точно както и Передур ти е платил.

— Аз разделих полученото с теб.

— Не и онова, което си взел преди боя — ухили се Свейн — така че сме квит.

И двамата бяхме припечелили добре от смъртта на Передур — Свейн беше взел роби, а всеки от нас сега притежаваше сребро и друг метал на стойност над деветстотин шилинга, което не представляваше истинско богатство, особено ако трябва да го делиш с хората си, но все пак бе доста повече, отколкото ни беше донесло пиратството. Освен това, аз имах Исеулт. Вече не я водех на каишка, но тя въпреки това стоеше край мен и изглеждаше доволна. Унищожаването на нейния досегашен дом й бе доставило отмъстителна наслада, от което заключих, че трябва да е мразела Передур. Мразела го е, а той се е боял от нея, и ако наистина е можела да вижда бъдещето, нарочно му е дала лош съвет да ползва помощта ни, за да се отърве от него.

— И накъде продължаваш сега? — попита ме Свейн. Двамата крачехме по брега покрай скупчените роби, които ни гледаха с тъмни, пълни с омраза очи.

— Мисля да отида до залива Сеферн.

— Там не е останало нищо — каза той, имайки предвид, че датските и норвежки набези са ограбили бреговете от всичко по-ценно. — Единственото, което ще срещнеш, са нашите кораби, идващи откъм Ирландия.

— За да нападнат Уесекс?

— Не, възнамерявам да започна търговия с уелските кралства — усмихна се хищно Свейн.

— Ясно. Аз пък възнамерявам да отплавам до луната и да си построя там зала за пиршества.

Той се засмя.

— Но като стана дума за Уесекс, чувам, че щели да строят църква на мястото, където си убил Уба.

— И аз чувам същото.

— С олтар от чисто злато?

— Да, такива са слуховете. — Скрих удивлението си, че е така добре запознат с плановете на Ода Младия, но всъщност не биваше да се чудя. Мълвата за злато се разпространява като горски пожар. — Впрочем, аз не им вярвам особено — добавих.

— Църквите имат пари — рече замислено Свейн, после смръщи вежди. — Но това е странно място да се строи църква.

— Защо?

— Толкова близо до морето. Лесно е за нападение.

— А може би те искат да го нападнеш. И имат хора, готови да го отбраняват.

— Един вид, примамка? — погледна ме той.

— Гутрум не нареди ли да не се провокират западносаксонците? — попитах.

— Гутрум може да нарежда, каквото си ще. Аз съм Свейн Белия кон и не приемам заповеди от него. — Той продължи свъсено напред, прекрачвайки мрежите, проснати да съхнат от вече мъртвите рибари. — За Алфред се говори, че не бил глупак.

— Вярно е.

— Тогава щом оставя ценности край морето, ще се погрижи да ги защити добре. — Свейн беше свиреп воин, но не и луд. В наши дни историите представят викингите като диви езичници, безразсъдни в своето насилие, но повечето от тях, подобно на него, се бояха да губят хора. Това бе вечният страх на датчаните и тяхната слабост. Корабът на Свейн, наречен „Белият кон“, разполагаше с петдесет и трима мъже и ако дузина от тях бъдеха убити или тежко ранени, това щеше фатално да отслаби екипажа. Естествено, веднъж влезли в битка те се биеха самоотвержено, но битката винаги се предшестваше от внимателна преценка. — Освен това, сега имам и ето тези тук — посочи той към робите, искайки да каже, че не си струва риска да ходи в Синуит, защото тяхната продажба ще му донесе още сребро.

На следващата сутрин Свейн имаше нужда от моята помощ. Собственият му кораб бе в пристанището на Калин и той поиска да го откарам дотам заедно с двайсет от хората му, за да го вземе. Остатъкът от неговия екипаж остана да чака в селището на Передур, за да пази робите и да опожари къщите. Мина цял ден, докато Свейн уреди сметките си с Калин и ние използвахме времето, за да продаваме вълна и калай на местните търговци. Цената, която получихме, не беше никак висока, но все пак бе по-добре да плаваме с пари, отколкото с обемисти стоки. Сега „Фирдрака“ целият блестеше от сребро и хората, знаейки, че ще получат своя дял, бяха щастливи. Хестен поиска да тръгне със Свейн, но аз отхвърлих молбата му.

— Спасих ти живота — казах — и трябва да ми послужиш още, докато се отплатиш. — Той се съгласи и остана доволен, когато му дадох втора гривна като награда за мъжете, които бе убил край Дрейндинас.

„Белият кон“ на Свейн бе по-малък от „Фирдрака“. Носът му беше украсен с фигура на конска глава, кърмата — с вълча, а на върха на мачтата имаше ветропоказател с изрисуван бял кон. Попитах го каква е историята с коня и той се засмя.

— Когато бях шестнайсетгодишен, заложих жребеца на баща си срещу белия кон на нашия крал, че ще победя най-добрия му воин в борба и в бой с мечове. Баща ми ме наби, задето бях сключил облога, но аз победих! Оттогава яздя само бели коне, защото ми носят късмет.

И така, ние последвахме „Белия кон“ край брега към мястото, където гъсти валма дим бележеха някогашното владение на Передур.

— С него ли ще останем? — попита Леофрик, учуден, че плаваме подир Свейн, вместо да обърнем към Дефнашир.

— Ще ми се да видя къде свършва Англия — отвърнах, а и нямах желание да се връщам в Окстън, при вечните разправии с Милдрит.

Свейн натовари робите на кораба си и ние прекарахме една последна нощ в залива, а на сутринта, с първата заря на слънцето, загребахме навътре в морето. Докато подминавахме най-западната точка на сушата, навлизайки в открития океан, видях един човек да ни наблюдава от скалите. Беше облечен в черно и въпреки разстоянието ми се стори, че разпознах Асер. Исеулт също го видя, изсъска като котка и замахна по него със свит юмрук, разтваряйки в последния момент пръстите си, сякаш хвърляше заклинание по монаха.

После напълно забравих за него, защото „Фирдрака“ отново се носеше по вълните към мястото, където свършваше светът.

А аз имах тъмна кралица за компания.

ЧАСТ ВТОРА

КРАЛЯТ НА БЛАТАТА

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Аз обичам морето. Израсъл съм край него, макар повечето ми спомени от крайбрежието на Бебанбург да не са слънчеви, а по-скоро сиви и мрачни, напълно различни от гледката на могъщите вълни, прииждащи откъм Островите на мъртвите, за да се разбият с грохот в скалистия западен бряг на Британия. Тук водите се надигат така, сякаш самите морски богове напрягат мишци, белите чайки крещят безспир, а вятърът носи порой от солени пръски. Същият този свеж вятър тласкаше „Фирдрака“ напред, зад кърмата ни оставаше широка бяла диря, а рулевото весло се бореше и трептеше като живо в ръцете ми, пулсиращо от възторга на пътуването. Исеулт ме гледаше, поразена от моето щастие, докато не й подадох веслото. Тогава цялото й тънко тяло се напрегна от усилие, тя усети мощта на водата, а когато успя да промени посоката на кораба, дори се разсмя.

— Бих живял в морето — й казах, макар тя да не можеше да ме разбере. Бях й дал една гривна от съкровището на Передур, а също сребърен пръстен и огърлица от зъби на чудовище, остри, дълги и бели, нанизани върху сребърна тел.

Обърнах се и загледах „Белия кон“ на Свейн, плаващ подир нас. Понякога носът му се издигаше високо, целият лъщящ и покрит със зелен мъх, а конската глава се зъбеше към слънцето, за да се стовари после обратно сред експлозия от бяла пяна. Греблата му бяха прибрани, подобно на нашите, а отверстията им — затъкнати със запушалки. Двата кораба плаваха на платна, а „Фирдрака“ беше по-бързият не защото бе построен по-добре, а защото имаше по-дълъг корпус.

Истинска радост е да плаваш на добър кораб, особено когато търбухът му е натъпкан с чуждо сребро. Това е викингската радост — да пориш морето на увенчания с драконова глава съд към бъдеще, изпълнено със смях и пиршества. Датчаните ме бяха научили на нея и аз ги обичах заради това, пък били те и стадо езически свине. В този миг, носейки се пред „Белия кон“ на Свейн, бях толкова щастлив, колкото може да бъде човек, свободен от всякакви свещеници, закони и задължения към Алфред и Уесекс. Но накрая дадох заповед да се спусне платното, дузина мъже освободиха въжетата и дългата рея изстърга надолу по мачтата. Бяхме стигнали края на Британия и трябваше да се връщаме обратно. „Белият кон“ прелетя покрай нас, яздейки дългите океански вълни. Помахах с ръка на Свейн и той ми махна в отговор.

— Е, нагледа ли се вече? — подвикна ми Леофрик. Аз още не можех да откъсна очи от издадения край на сушата, където скалите удържаха неспирния щурм на морето.

— Пенуит — каза Исеулт, назовавайки бритското име на носа.

— Искаш ли да се прибираме у дома? — попитах Леофрик, а той сви рамене.

Екипажът прибра реята върху стойките й и привърза здраво платното, за да не се развие от вятъра. Греблата се спуснаха, готови да ни понесат на изток, докато „Белият кон“ се смаляваше на хоризонта, навлизайки в залива Сеферн. Гледах със завист подир него.

— Трябва да стана богат — казах на Леофрик.

Той се засмя на думите ми.

— Трябва да следвам своя път — продължих — който води на север. На север, към Бебанбург. А Бебанбург никога не е бил превземан, затова се нуждая от множество добри бойци и множество остри мечове.

— Имаме сребро — посочи той към дъното на кораба.

— Не е достатъчно — отвърнах кисело. — Враговете ми бяха могъщи, Алфред твърдеше, че дължа на църквата му пари, а съдилищата в Дефнашир щяха да ме гонят за вергелд. Можех да се прибера у дома само ако разполагах с достатъчно сребро, за да платя на църквата, да подкупя съдилищата и да привлека мъже под знамето си. Гледайки подир кораба на Свейн, изпитах старото изкушение да се присъединя към датчаните. Да изчакам, докато Рагнар бъде свободен, и да му предложа меча си. Но тогава щях да се бия срещу Леофрик и пак щях да имам нужда да натрупам нари, да събера хора, да отида на север и да върна отнетото си наследство. Докоснах чука на Тор, молейки се за някакъв знак.

Исеулт се изхрачи. Или по-точно не, издаде звук като човек, който прочиства гърлото си, плюейки и кашляйки едновременно, и посочи зад борда, където над водата се подаваше извитият гръб на някаква риба. Тя беше голяма колкото хрътка за лов на елени и имаше триъгълен плавник.

— Делфин — каза Леофрик. — Те носят на моряците късмет.

— Ламхидид — произнесе отново Исеулт, което явно беше бритското име на рибата.

Никога по-рано не бях виждал делфин, но сега изведнъж се оказахме заобиколени от дузина от тези създания. Те бяха сиви на цвят, гърбовете им блестяха на слънцето и всички отиваха на север.

— Вдигай отново платното — викнах на Леофрик, а той ме зяпна в почуда, защото греблата тъкмо бяха извадени. — Отиваме на север — поясних му. — Помолих Тор да ми даде знак и той ми изпрати делфините.

— Но нагоре е заливът Сеферн, а Свейн ти каза, че там няма нищо.

— Свейн ми каза, че няма плячка, защото датчаните са отмъкнали всичко. А това означава, че плячката е у тях. — Усетих прилив на възторг, толкова силен, че ударих Леофрик с юмрук по рамото и прегърнах Исеулт. — Каза също, че ще срещна кораби, плаващи от Ирландия.

— Е, и? — попита той, потривайки рамото си.

— Мъже от Ирландия! Датчани, идващи от Ирландия, за да превземат Уесекс. Ако ти водеше подобни екипажи, какво щяхте да вземете със себе си?

— Всичко, което притежаваме — отвърна с равен глас Леофрик.

— А те дори не знаят, че сме тук! Те са овце, а ние — огнен дракон.

— Знаеш ли, може и да си прав — ухили се той.

— Разбира се, че съм нрав! Аз съм лорд! Прав съм, а скоро ще бъда и богат! Всички ще бъдем богати! Ще ядем от златни чинии, ще пикаем в гърлата на враговете си и ще направим жените им свои курви. — Редях тези глупости на висок глас, като същевременно крачех през средата на кораба и развързвах ремъците на платното. — Ще ходим в сребърни ботуши, със златни шлемове на главите. Ще сме по-богати от крале! Ще се въргаляме в сребро, ще обсипваме курвите си със злато и ще серем буци от кехлибар! Прибирайте греблата! Поемаме на север и ще станем богати като епископи, всички до един!

Екипажът се оживи, защото хората обичат да ги водят, а и шумният ми ентусиазъм бе заразителен. Все пак мнозина имаха опасения да продължим на север, в открито море. Аз също се боях, понеже никога не се бях отдалечавал толкова от брега, а Рагнар Стария ми бе разправял истории за моряци, изкушили се да навлязат далеч на запад, в необятната водна пустош. Според него там имаше земи, намиращи се отвъд Островите на мъртвите, земи, обитавани от привидения, но аз не бях сигурен, че говореше истината. Добре помнех обаче, че по неговите думи много от тези кораби никога не се завръщали. Продължавали да плават по посока на умиращото слънце, не можейки да понесат мисълта да се върнат назад, докато не намирали гибелта си в мрака там, където свършва светът.

И все пак, светът не свършваше на север. Знаех го, макар да не бях сигурен какво има по тези краища. Там някъде беше Дифед, а също Ирландия, както и други места с варварски имена и диво население, което водеше кучешко съществуване по бреговете, но имаше също обширни морета, по които „Фирдрака“ да плава на воля. Затова, след като платното бе вдигнато и се изду от вятъра, носейки ни на север, аз наблегнах на руля и леко отклоних носа на изток, от страх да не се изгубим в безбрежността на океана.

— Знаеш ли накъде отиваш? — попита ме Леофрик.

— Не.

— И не те е грижа?

Ухилих му се вместо отговор. Вятърът, който доскоро духаше от юг, постепенно се обърна от запад, приливът също ни носеше в тази посока и още същия следобед видяхме в далечината суша. Отначало я взех за земята на бритите от северната страна на Сеферн, но щом приближихме, се оказа, че всъщност е остров. По-късно разбрах, че това е мястото, наричано от датчаните Лунди, което е тяхната дума за кайра. Стръмните му скали са целите покрити от тези птици, които вдигнаха невъобразима врява при появата ни. Отначало не намерихме подходящо място за нощуване и се наложи да свалим платното, да спуснем греблата и да заобиколим острова откъм източната му страна, където влязохме в по-спокоен залив.

Двамата с Исеулт слязохме на брега и разровихме няколко гнезда в търсене на яйца, но малките вече се бяха излюпили, затова се задоволихме да убием две кози за вечеря. Тук не живееха никакви хора, макар да попаднахме на останки от малка църква с гробище към нея. Датчаните бяха опожарили всичко, а също бяха изкопали гробовете в търсене на злато. Изкачих се на една височина и огледах смрачаващото се море за кораби. Такива не се забелязваха, но ми се стори, че на юг виждам земя. Нямаше как да съм сигурен, защото хоризонтът бе забулен от облаци, но сред тях имаше тъмна ивица, за която допуснах, че може да е Корнуолум или западното крайбрежие на Уесекс.

Загледах Исеулт, която си тананикаше, кормейки една от козите. Справяше се несръчно, защото не бе привикнала на такава работа. Беше толкова тънка и слаба, че приличаше на горски елф, но беше щастлива. С времето щях да разбера колко много е мразила Передур. Той я бе ценил и я бе направил своя кралица, но също така я бе държал като затворничка в дома си, за да може единствен да се ползва от нейните способности. Хората му плащали, за да чуят пророчествата й, а една от причините Калин да се опълчи на съседа си била, че искал Исеулт за себе си. Тъмните кралици се ценяха сред бритите, защото бяха част от древните мистерии, от силите, витали над земите им преди идването на монасите — а Исеулт бе една от тях. Прекарала целия си живот в мрак и потисничество, сега най-сетне беше свободна и нейната душа, дива като ястреб, ликуваше. Милдрит, бедната Милдрит искаше ред и спокойствие. Къщата да е пометена, дрехите изпрани, кравите издоени, слънцето да изгрява, после да залязва и нищо да не се променя, докато Исеулт беше различна. Странна, родена в сенките, изпълнена с тайнственост. В онези първи дни още не можехме да си кажем нищо, защото не говорехме общ език, но на острова, докато слънцето залязваше, аз се заех да довърша почистването на козата, а тя събра няколко клонки и изплете малка клетка. Показа ми я, после я счупи и с дългите си, тънки пръсти имитира птица, излитаща на свобода. Посочи към себе си, хвърли остатъците от клонките настрани и се засмя.

На следващата сутрин, още преди да отплаваме, видяхме два кораба, които заобикаляха острова от западната му страна, насочвайки се на север. Бяха малки, вероятно търговски съдове от Корнуолум, и се носеха на югозападния вятър към скритите брегове, където най-вероятно бе отишъл и Свейн.

Решихме да ги последваме. Докато се качим на „Фирдрака“, вдигнем котва и излезем от плитчините, те почти се изгубиха от погледа ни, но след като се озовахме в открито море, започнахме бързо да ги застигаме. Те трябва да са били ужасени от гледката на викингския кораб, изскочил внезапно иззад острова, но аз наредих леко да спуснат платното, за да забавим ход и така плавахме след тях през целия ден, докато накрая над ръба на хоризонта не се подаде сивкава ивица. Земя. Вдигнахме платното докрай и се стрелнахме покрай двете тумбести корабчета. Така за първи път стигнах бреговете на Уелс. Бритите имат за него друго название, но ние го наричаме просто Уелс, което означава „чужденци“. Едва по-късно разбрах, че сме стъпили на сушата в Дифед — най-западното уелско кралство, кръстено на името на свещеника, обърнал жителите му в християни.

Намерихме подслон в малък, дълбок залив. Входът му бе препречен от скали, но веднъж озовали се вътре, бяхме защитени от вятъра и вълните. Обърнахме „Фирдрака“ с носа към морето и убежището ни бе толкова тясно, че кърмата изстърга в плитчините. Спахме на борда, проснати по палубата и под пейките на гребците. С нас имаше дузина жени, пленени от селото на Передур, и една от тях успя да избяга през нощта. Исеулт и аз спяхме в тъмната ниша под рулевата платформа, закрити от едно наметало. Тук бях разбуден призори от Леофрик, който бе притеснен, че бегълката може да разбуни местните срещу нас.

— И без това няма да стоим дълго — махнах с ръка.

Всъщност, останахме в заливчето през целия ден. Исках да устроя засада на някой преминаващ кораб и два наистина минаха, но пътуваха заедно и нямаше как да ги нападнем. Бяха датски или норвежки и пътуваха с вдигнати платна, натоварени с воини. Навярно идваха от Ирландия или източния бряг на Нортумбрия и несъмнено щяха да се присъединят към Свейн, подмамени от възможността да завладеят богати западносаксонски земи.

— Бургеверд трябваше да стои тук с цялата си флота — казах. — Щеше да разпердушини тези копелета.

Следобед двама конници се появиха да ни огледат, но не слязоха до брега. Единият носеше блестяща верига около врата, предполагаща, че е от знатно потекло. След като постояха известно време в края на тясната долина, спускаща се към залива, обърнаха конете и си отидоха.

— Дано не доведат още хора със себе си — измърмори Леофрик.

Огледах стръмните скали, които ни обграждаха. Врагът можеше да ни засипе с камъни оттам, смазвайки „Фирдрака“ като орехова черупка.

— Можем да поставим стражи — започнах, но не довърших мисълта си, защото точно тогава Еадрик, началникът на гребците, нададе предупредителен вик. Изтичах към носа и видях задаващия се кораб.

Перфектната плячка.

Беше голям, макар и не колкото „Фирдрака“ и газеше дълбоко заради тежкия си товар. Всъщност, возеше толкова много хора, че екипажът дори не беше вдигнал платното от страх, че вятърът може да наклони борда опасно близо до водата. Сега се придвижваше с гребане недалеч от брега, търсещ място за нощувка и явно бе примамен от нашия удобен залив. В последния момент един мъж, застанал на носа му, ни забеляза и започна да ни сочи с пръст. Междувременно ние вече се въоръжавахме и аз викнах на Хестен да поеме руля. Той знаеше какво да прави и бях сигурен, че ще го направи добре, дори това да донесеше гибел на неговите сънародници. Прерязахме въжетата, които ни държаха за брега, а Леофрик ми донесе ризницата, шлема и щита. Надянах ги припряно, докато веслата вече се потапяха във водата.

— Напред! — извиках и „Фирдрака“ изскочи от укритието си, разминавайки се на косъм със скалите край входа му. Корабът пред нас вече бе съвсем близо и можех ясно да различа фигурата на озъбен вълк на носа. Мъжете и жените на борда ни гледаха, не вярвайки на очите си. Бяха ни взели за датчани, за свои, а ето, че ние бяхме въоръжени до зъби и се носехме стремглаво срещу тях. Разнесе се команда и те започнаха трескаво да търсят оръжията си. Леофрик извика на нашите гребци да напрегнат всички сили и те го послушаха, карайки „Фирдрака“ да подскочи над малките вълни. Масивният ни нос се вряза в редицата от весла на врага, чупейки ги като клечки.

Хестен се беше справил добре. Бях му заръчал да се насочи към средата на кораба, там, където бордът се издигаше най-ниско над водата. Сега ние го притиснахме под себе си, потапяйки го още по-дълбоко. Нашият корпус също се разтресе от удара, но в следващия миг аз вече бях скочил на вражеската палуба, следван по петите от Сенулф и хората му. И клането започна.

Датският кораб бе толкова претоварен с мъже, че бройката им вероятно надхвърляше нашата, но те бяха капнали от целодневното гребане и изненадани от атаката, докато ние бяхме жадни за плячка. Вече го бяхме правили и преди и мечовете и брадвите на добре обучения ни екипаж свистяха, проправяйки си път напред. През борда нахлуваше вода и трябваше да газим из нея, прескачайки пейките на гребците, докато тя бързо се оцветяваше в червено. Някои от жертвите ни се мъчеха да се спасят, като скачаха в морето и се ловяха за плаващите отломки от весла. Един мъж, с разрошена брада и подивял поглед, се нахвърли срещу нас с огромен меч. Еадрик заби копие в гърдите му, докато Леофрик то удари с брадва по главата — веднъж, два пъти и кръвта пръсна нагоре чак до платното, навито върху реята. Мъжът падна на колене и Еадрик заби копието си още по-дълбоко, за да го довърши. Аз почти паднах, когато една вълна наклони полупотопения кораб. Някакъв датчанин изкрещя и запрати копие по мен. Посрещнах го с щита си, отбих го встрани и намушках датчанина със Змийски дъх в лицето. Той се олюля и аз го блъснах през борда с тежката главина на щита си. Усетих движение отляво и замахнах широко като с коса, посичайки една жена. Тя се срина като заклано теле, с меч в ръката. Ритнах оръжието встрани и стъпих върху корема й. Разпищя се малко момиченце, аз я подминах и продължих към мъж в кожена туника. Вдигнах щита, за да парирам удара на брадвата му, после го нанизах на Змийски дъх. Острието влезе толкова дълбоко в корема му, че заседна в гръбнака и трябваше да стъпя върху него, за да го освободя. Сенулф премина покрай мен, с размахан меч и озверяло, покрито с кръв лице. Водата вече стигаше до коленете ми, когато корабът изведнъж се разтресе с такава сила, че едва не паднах. Разбрах, че вълните са ни отнесли върху крайбрежните скали. За мачтата бяха завързани два коня, които цвилеха неистово от мириса на кръв. Единият скъса повода си, скочи през борда и заплува с облещени очи към открито море.

— Избийте ги! Избийте ги! — чувах собствения си глас. Това беше единственият начин да се превземе кораб — да се опразни от всички мъже, които могат да се сражават. Но той вече се опразваше и сам, защото оцелелите скачаха в плиткото и газеха към брега през ниските, оцветени в розово вълни. Половин дузина мъже бяха останали на „Фирдрака“ и с помощта на греблата го държаха по-далеч от скалите. Нечие острие се заби в глезена ми отзад. Обърнах се и видях ранен мъж, опитващ се да пререже сухожилието ми с къс нож. Забих отвесно меча, доубивайки го в плискащата се до коленете вода и мисля, че той беше последният, който загина на палубата, макар че отстрани за корпуса се държаха още неколцина датчани, които също посякохме.

Сега „Фирдрака“ се намираше по-навътре в морето и аз викнах на екипажа да го приближи. Той се зададе, надигайки се върху вълните, много по-висок от полупотопения кораб, и ние започнахме да хвърляме плячката през борда му. Имаше чували, сандъци и бурета, много от които тежки, а някои подрънкващи от монети. Свалихме всичко по-ценно от труповете, сдобивайки се с шест ризници и дузина шлемове. Още три ризници открихме в наводнения трюм, а аз измъкнах осем гривни от ръцете на убитите. Качихме оръжията на „Фирдрака“, прерязахме такелажа на пленения кораб и взехме реята и платното му. Вторият кон продължаваше да стои разтреперан до мачтата и аз прерязах повода му. Оцелелите през цялото време ни наблюдаваха, намерили несигурно убежище по заливаните от вълните крайбрежни скали. Надникнах в нишата под рулевата платформа и открих там великолепен боен шлем, украсен с инкрустации и сребърна вълча глава. Метнах стария си шлем на „Фирдрака“ и надянах новия, след което започнах да измъквам торби с монети. Под тях имаше нещо, което взех за малък щит, увит в черен плат. Почти ми мина през ум да го оставя там, където е, но в крайна сметка взех и него. Бяхме богати.

— Кой си ти? — викна един мъж от брега.

— Утред — извиках в отговор.

Той ме заплю и аз се изсмях. Нашите хора вече се връщаха на „Фирдрака“. Някои събираха паднали весла от водата, други го оттласваха по-далеч от опасно стърчащите скали.

— Хайде, качвай се! — махна ми Леофрик и аз видях, че съм останал последен. Улових се за кърмата, стъпих върху едно гребло и се преметнах през борда. — Гребете! — изкомандва той и ние полека се отделихме от останките на опустошения кораб.

Заедно с плячката на „Фирдрака“ бяха натоварени и две млади жени, които заварих да плачат край мачтата. Едната не говореше на никакъв познат език и по-късно разбрахме, че е от Ирландия, но другата беше датчанка и щом приклекнах до нея, замахна да ме удари и се изплю в лицето ми. Беше високо и силно момиче, с буйни, разчорлени руси коси и блестящи сини очи. Зашлевих я, но тя ми се нахвърли отново, мъчейки се да забие пръсти в очните отверстия на новия ми шлем. Наложи се да я зашлевя отново, което силно развесели екипажа. Някои започнаха да й подвикват да продължава да се бие, но тя вместо това внезапно избухна в сълзи и рухна в подножието на мачтата. Свалих шлема и я попитах как се казва. В отговор тя започна да вие, че искала да умре, но когато й казах, че е свободна да се хвърли в морето, не помръдна от мястото си. Оказа се, че нейното име е Фрейя, че е на петнайсет години и баща й е бил собственик на кораба — същият едър мъж, който се бе завтекъл насреща ни с меча си. Той се казвал Ивар и имал земи край Дифлин, където и да се намираше това. Тук Фрейя погледна шлема ми, който бе принадлежал на нейния баща, и се разрида отново.

— Той умря, без да си изреже ноктите — ми каза с обвинителен тон, сякаш аз бях виновен за това. А то наистина бе лош късмет, защото сега мрачните същества на подземния свят щяха да използват ноктите на Ивар за строежа на кораба, който щеше да донесе хаоса при свършека на света.

— Накъде отивахте? — попитах.

Естествено, бяха се запътили към Свейн. Ивар не бил щастлив в Дифлин, който се намирал в Ирландия. Командвал повече норвежци, отколкото датчани, а земите му били населени от диви, враждебни местни племена. Затова, примамен от перспективата да се засели в Уесекс, напуснал ирландските си имоти, качил цялото си богатство на корабите и отплавал на изток.

— Значи е имало и още кораби? — учудих се.

— Да — каза Фрейя. — Бяха общо три, но изгубихме от поглед другите два през нощта.

Предположих, че това са съдовете, които бяхме видели по-рано, но все пак боговете бяха благосклонни към мен, защото тя потвърди, че баща й натоварил най-ценните си притежания именно на онзи, който бяхме превзели. Те включваха цели бурета с монети и сандъци със сребро, а също кехлибар и слонова кост, брони и оръжия. Докато „Фирдрака“ се поклащаше върху вълните, направихме груба сметка и едва можахме да повярваме на късмета си. Един сандък съдържаше малки късове злато, оформени на груби слитъци, но най-хубавото от всичко бе вързопът, който бях взел за малък щит. Когато развихме плата, отвътре се показа великолепен сребърен поднос, в центъра на който бе изобразено разпятие. Около него върху масивната рамка се редяха ликове на светци, общо дванайсет на брой. Допуснах, че това са дванайсетте апостоли, а подносът е бил част от съкровището на някоя ирландска църква или манастир, ограбено от Ивар.

— Това — рекох благоговейно на екипажа — няма да представлява част от плячката ни. — То ще се върне обратно на църквата. — Леофрик ме изгледа, като едва се удържа да не прихне, но доста от хората, особено по-набожните, закимаха с глави, че постъпвам правилно. Увих отново подноса и го прибрах под рулевата платформа.

— Та колко, казваш, ти беше дългът към църквата? — подхвърли Леофрик.

— Не е работа на дърт козел като теб — отвърнах. Той се засмя, после отправи поглед над рамото ми.

— И какво ще правим сега?

Помислих, че ме пита какво ще правим с благословения си живот оттук нататък, но вместо това той се взираше към бреговата ивица. Там цялото било на хълма бе опасано от въоръжени мъже. Бритите от Дифед бяха дошли за нас, но твърде късно. И все пак присъствието им означаваше, че не можем да се върнем в своя залив, затова наредих на екипажа да спусне веслата и да гребе на изток. Бритите ни следваха покрай брега. Жената, избягала предната нощ, вероятно им бе казала, че сме саксонци и те са се надявали да лагеруваме на брега, за да могат да ни убият. Малко кораби прекарват нощта в морето, освен ако не са принудени да го сторят, но сега аз не смеех да потърся пристан, затова се отдалечих още по-навътре под светлината на залеза, която се процеждаше пурпурна между разкъсаните облаци, сякаш самите богове кървяха в небесата.

— Какво ще правиш с тази Фрейя? — попита Леофрик. — За себе си ли я искаш?

— Не.

— Тогава дай я на мен.

— Тя ще те изяде жив — предупредих го. — При това е с една глава по-висока от теб.

— На мен ми харесват такива.

— В такъв случай цялата е твоя. — Такъв е животът. Един ден си глезена благородническа дъщеря, а на следващия си робиня.

Раздадох ризниците на онези, които се бяха отличили най-много в битката. Бяхме загубили двама мъже, а други трима бяха тежко ранени, но цената можеше да е и далеч по-висока. В крайна сметка, бяхме убили двайсет или трийсет датчани, а бритите вероятно нямаше да пощадят и останалите, спасили се на брега. И най-вече, бяхме станали богати, което ни послужи за утеха с падането на мрака.

Ходер е богът на нощта и аз отправих молитва към него. Принесох му в дар и стария си шлем, хвърляйки го през борда. Всички бяхме уплашени от тъмнината, която ни погълна — а тя бе непрогледна, защото от запад се спуснаха гъсти облаци, закривайки небето. Нямаше луна, нямаше и звезди. Известно време на брега се забелязваше искрица от запален огън, но после и тя угасна и ние станахме слепи. Вятърът се усили, вълните се надигнаха и ние прибрахме веслата, оставяйки морето да ни носи накъдето си ще, защото не можехме нито да виждаме, нито да управляваме кораба. Останах на палубата, взирайки се в мрака, а Исеулт също остана при мен, сгушена под наметалото ми, и аз си спомних възторженото изражение върху лицето й, когато се впуснахме в боя.

После настъпи сивото утро и морето също бе сиво, прошарено с бяла пяна. Духаше студен вятър и никъде не се виждаше земя, но две бели птици прелетяха над главите ни. Приех това за знак и като загребахме в същата посока, късно следобед видяхме суша. Това бе вече познатият ни остров Лунди, където успяхме да слезем на брега и да запалим огньове, намирайки убежище от вълните и дъжда.

— Когато датчаните разберат какво сме сторили… — започна Леофрик.

— Ще тръгнат да ни търсят — довърших изречението вместо него.

— Ще ни търсят, и то усилено.

— Значи е време да се прибираме — казах.

Боговете бяха милостиви към нас и на сутринта, сред вече утихналото море, доближихме брега на Корнуолум и загребахме на югозапад покрай него. Щом стигнехме края му, там, където плуваха делфините, щяхме да обърнем на изток и да намерим пътя към дома.

Много по-късно разбрах какво е сторил Свейн, след като сме се разделили, и понеже то остави отпечатък върху собствения ми живот и допълнително усили враждебността между мен и Алфред, ще го разкажа тук.

Подозирам, че мисълта за златния олтар при Синуит е продължила да го гложди и той я е отнесъл със себе си в Гливисинг, където се събираше армията му. Гливисинг бе друго кралство на бритите в южната част на Уелс, място с добри пристанища, чийто крал приветстваше присъствието на датчаните, защото то възпираше набезите на Гутрум през мерсийската граница.

Свейн бе наредил на още един кораб да го придружи и заедно те бяха навлезли в устието на реката край Синуит. Бяха нападнали на зазоряване, под прикритието на мъглата, и аз мога да си представя как увенчаните със зверски глави носове са изплували от сивия утринен здрач, подобно на чудовища от кошмар. После екипажите им се изсипали на брега — викингски воини с брони и шлемове, с копия и мечове, и заварили полуизградените църква и манастир.

Ода Младия, който отговаряше за построяването им, знаеше, че се намират твърде близо до морето и затова бе решил да ги укрепи. Кулата на църквата трябвало да бъде от камък, достатъчно висока, за да може заливът да се наблюдава от върха й, а свещениците и монасите щели да са в безопасност зад стена от колове и ров, пълен с вода. Но когато Свейн пристигнал, нищо от това още не било направено и единствената защита се състояла от три дузини войници, които били изклани за броени минути. После датчаните изгорили всичко, построено до момента, и отсекли високия дървен кръст, с който обичайно се обозначава мястото на манастира и който бил първото нещо, издигнато от строителите.

Самите строители били монаси, много от тях млади и неопитни. Свейн ги събрал като стадо овце и поискал да му кажат къде са скрити ценностите, обещавайки им в замяна да ги пощади. Те благоразумно го послушали. Ценностите не били много, златен олтар положително нямало, но все с нещо трябвало да се купуват храна и материали и за целта монасите разполагали със сандък сребърни монети. Това задоволило датчаните, които съборили полуиздигнатата кула на църквата, разрушили недовършената ограда и изклали добитъка. След това Свейн поискал да знае къде е погребан Уба, но в отговор получил само мрачно мълчание. Мечовете били извадени отново, за да развържат езиците и монасите били принудени да признаят, че църквата се строи точно на това място. Гробът представлявал обикновена могила от пръст, но те я разровили, извадили трупа и го хвърлили в реката. Когато нашествениците чули историята, милостта се изпарила от сърцата им.

Монасите били отведени до реката и накарани да газят вътре, докато не открили някакви кости, които после били изгорени на погребална клада, изградена от дървения материал на съборените сгради. Получила се наистина огромна клада и когато огънят се разгорял добре, а костите се стопили в нажеженото му ядро, вътре били хвърлени и монасите. Докато ги чакали да станат на пепел, датчаните подбрали две девойки, пленени от бараките на войниците, изнасилили ги, а после ги удушили, пращайки душите им за компания на Уба във Валхала. Цялата случка бе разказана от две деца, които оцелели, като се скрили сред копривата и буренака. От близкото село също били доведени хора, за да видят догарянето на кладата. „Свейн Белия кон направи това“, им било казано и те трябвало да го повтарят, докато го запаметят. Това беше датски обичай — да се оставят свидетели, които да разправят за извършените ужаси, всявайки страх сред жертвите на бъдещи нападения. Не ще и дума, че историята за изгорените монаси и убитите девойки премина като вихрушка през цял Уесекс, добивайки все по-чудовищни измерения. Броят на мъртвите монаси нарасна от шестнайсет на шейсет, на изнасилените момичета — от две на двайсет, а откраднатият сандък със сребро се превърна в баснословно съкровище, достойно за боговете. Алфред изпрати на Гутрум съобщение, искайки да знае има ли някаква причина да не избие държаните от него заложници, а Гутрум му отвърна с дар от злато, две заграбени евангелия и смирено писмо, в което твърдеше, че двата кораба не са били от неговите сили, а просто пирати, дошли отвъд морето. Алфред му повярва и така заложниците оцеляха, а мирът се запази, но по негова заповед Свейн беше анатемосан от всяка църква в Уесекс. Датският предводител трябваше да бъде прокълнат до края на вечността, хората му обречени да горят в ада, а децата му и децата на техните деца да носят клеймото на Каин. Попитах един свещеник какво е това клеймо и той ми обясни, че Каин бил син на Адам и Ева и първият убиец в историята. Не можа да ми каже какво клеймо е носил, но беше сигурен, че Бог ще го разпознае.

Така двата кораба на Свейн бяха отплавали, оставяйки след себе си стълб от дим на уесекския бряг, без аз да знам нищо за това. С времето щях да го науча, но засега просто пътувах към дома.

Движехме се бавно, следвайки маршрута, по който бяхме дошли, като всяка вечер спирахме за нощувка. Подминахме почернелия хълм, където някога бе стояло селището на Передур, и продължихме нататък под лъчите на слънцето и летните дъждове, докато не стигнахме устието на Уиск.

„Хехенгел“ беше вече поправен и с вдигната мачта, което означаваше, че Леофрик можеше да откара него и „Ефтвирд“ — тъй като „Фирдрака“ вече не съществуваше — обратно в Хамтун. Разделихме си плячката и макар Леофрик и аз да взехме лъвския пай, всеки от екипажа си тръгна богат. Останах с Хестен и Исеулт и ги отведох в Окстън, където Милдрит се разплака при вида ми, защото ме мислеше за мъртъв. Разправих й, че сме патрулирали край брега, което бе общо взето вярно, и сме пленили датски кораб, натоварен със съкровища. Изсипах монетите и златните кюлчета на пода и й дадох гривна и огърлица от черен кехлибар. Подаръците отвлякоха вниманието й от Исеулт, която я наблюдаваше с огромните си, тъмни очи и дори да забеляза украшенията по бритското момиче, не каза нищо.

Бяхме се върнали навреме за жътва, макар че тази година урожаят бе лош. Ръжта бе нападната от някаква черна плесен и не ставаше дори за храна на добитъка, но сламата бе достатъчно добра за покриване на залата за пиршества, която си изградих. Винаги съм обичал строителството. Направих стените дебели, от пресована глина и чакъл. Те бяха опасани от дъбови греди, а здрави дъбови мертеци държаха високия, дълъг покрив, който заприлича на златен, щом го застлахме с новата слама. Сградата бе измазана отвън, като един от местните зидари забърка в хоросана бича кръв, от което той доби цвета на лятно небе по залез. Фасадата гледаше към Уиск и аз повиках майстор от Ексансестър да украси страничните стълбовете и фронтона на голямата врата с резбовани изображения на вълци, защото гербът на Бебанбург, моят герб, представлява вълча глава. Плащах на строителите добре и когато наоколо се разчу, че имам сребро, започнаха да идват все повече хора в търсене на работа. Макар да ставаше дума за строеж, наемах само онези, които имаха боен опит, като освен с лопати, брадви и тесли ги снабдявах още с оръжия и щитове.

— Ти събираш армия — обвини ме Милдрит. Радостта й от моето завръщане бързо бе помръкнала, след като разбра, че не съм станал по-примерен християнин, отколкото на заминаване.

— Че каква армия са някакви си седемнайсет души?

— Ние живеем в мир. — Тя вярваше в това, защото свещениците го проповядваха, но те говореха каквото им заръчваха епископите, а епископите получаваха своите заповеди от Алфред. Една вечер при нас се приюти някакъв странстващ монах, който твърдеше, че войната с датчаните е приключила.

— Те все още са на границата ни — отбелязах.

— Но Господ е смирил сърцата им — настоя той, пояснявайки, че Бог е убил братята Лотброксон — Уба, Ивар и Халфдан, и че останалите датчани били толкова потресени от смъртта им, че вече нямало и да помислят да вдигнат ръка срещу християни. — Вярно е, господарю — продължи монахът. — Чух го на проповед в Сипанхам и самият крал потвърди, че това е божията истина. Сега трябва да изковем мечовете си в плугове, а върховете на копията — в жътварски сърпове.

Изсмях се при мисълта да превърна Змийски дъх в инструмент за оране на окстънските полета. Естествено, истината беше съвсем различна. Датчаните просто се преструваха и изчакваха, но за момента лятото кротко преминаваше в есен и всичко изглеждаше мирно и тихо. Никакви врагове не нарушаваха границите, никакви кораби не тормозеха уесекските брегове. Ние вършеехме зърно, ходехме на лов за сърни и яребици, хвърляхме мрежи за риба в реката и се упражнявахме с оръжията си. Жените предяха вълна, събираха орехи и ходеха за гъби и къпини. Имаше ябълки и круши, защото това бе сезонът на изобилието, сезонът за угояване на добитъка преди зимното клане. Хранехме се като крале и когато залата ми беше завършена, аз дадох пир. Милдрит видя волския череп над вратата и се досети, че е поставен в знак на почит към Тор, но си премълча.

Жена ми мразеше Исеулт, което не бе чудно, защото й бях казал, че тя е бритска кралица, която държа заради откуп. Знаех, че подобен откуп никога няма да дойде, но това поне донякъде обясняваше нейното присъствие.

— Защо си я пуснал да живее в отделна къща? — питаше ме негодуващо.

— Защото все пак е кралица.

— Но ти я водиш със себе си на лов. — Правех с нея и други неща, но Милдрит предпочиташе да си затваря очите. Нейните интереси се свеждаха до църквата, детето и къщната работа. Надзираваше жените, които дояха кравите, биеха масло, предяха, тъчаха и събираха мед и страшно се гордееше, че тези неща се вършат добре. Ако някой ни дойдеше на гости, наставаше същинска паника и всичко се излъскваше до блясък, защото мнението на съседите силно я вълнуваше. Освен това тя държеше да платя кръвнината на роднините на Осуалд, независимо че го бях хванал да краде, защото това щяло да подобри отношенията в долината. Настояваше дори да направя визита на Ода Младия.

— Двамата бихте могли да станете приятели — казваше умолително.

— С онази змия?

— Разбрах от отец Уиркен, че не си платил и десятъка.

— А ти къде мислиш, че отива десятъкът? В неговия проклет търбух.

Уиркен беше свещеникът в Ексаминстър, когото ненавиждах. Всички земевладелци бяха длъжни да плащат данък на църквата и аз отдавна трябваше да съм му изпратил част от реколтата си, но се бавех. Това обаче не пречеше на отеца редовно да посещава Окстън, особено ако разбереше, че съм ходил на лов, да яде и пие на трапезата ми и да дебелее за моя сметка.

— Той идва да се моли с нас — казваше Милдрит.

— Идва, за да яде.

— И твърди, че епископът щял да отнеме земята ни, ако не си платим дълга.

— Ще го платим, не бой се.

— Кога? Щом строим нови сгради, значи имаме достатъчно пари!

— Когато аз реша!

Нарочно не й казвах кога и как смятам да платя, защото ако го направех, тя веднага щеше да каже на отец Уиркен, а той — на епископа. Въпросът не беше само в десятъка. Бащата на Милдрит неблагоразумно бе дарил за вечни времена дял от цялата си бъдеща продукция на църквата и аз исках тази уговорка да отпадне, а за целта трябваше да изненадам епископа. Ето защо държах жена си в неведение и това неизбежно я довеждаше до плач. Бях отегчен от нея и тя го знаеше. Един ден я заварих да бие прислужницата, която бях дал на Исеулт, саксонско момиче, работещо също и на мандрата. Нейната вина беше, че не е преобърнала навреме питите със сирене. Разтървах ги и това, естествено, доведе до нова кавга. Оказа се, че Милдрит не е чак толкова сляпа, защото ме обвини, че искам да зачена копелета на Исеулт. Това не беше лъжа, но аз й напомних, че собственият й баща също е наплодил достатъчно копелета, половин дузина от които сега се прехранваха в стопанството ни.

— Остави Исеулт и прислужницата й на мира — казах, предизвиквайки поредния поток от сълзи. Това не бяха щастливи дни.

Същевременно Исеулт започна да говори английски.

— Ти си моят мъж — каза ми с нортумбрийски акцент, защото го учеше най-вече от мен и добави, че се е родила повторно в деня, когато съм прекрачил прага на Передур. — Аз имах сънища за теб. Висок и златокос.

— А сега вече не сънуваш ли? — попитах, понеже знаех, че пророческият й дар е свързан със сънищата.

— О, сънувам — отговори оживено тя. — Моят брат ми говори.

— Имаш брат?

— Родили сме се близнаци. Брат ми се е появил първи, а после, когато съм излязла и аз, той е умрял. Отишъл е в света на сенките и сега ми разказва какво вижда там.

— И какво вижда?

— Вижда твоя крал.

— Алфред — измърморих името му. — Това добро ли е, или лошо?

— Не знам. Сънищата са неясни.

Тя не беше християнка. Всъщност, вярваше, че всяко място и предмет притежават свое свръхестествено същество — потоците имат нимфи, горите дриади, дърветата елфи, огънят се управлява от едни божества, а морето от други. Християнският бог, подобно на Тор или на Один, бе само една от тези безбройни невидими сили, а сънищата й според нея бяха нещо като подслушване на боговете. Един ден, докато яздехме редом през хълмовете над пустото море, неочаквано ми каза, че Алфред щял да ми даде власт.

— Няма да ми даде нищо — отвърнах. — Той ме мрази.

— Ще ти даде власт — повтори невъзмутимо тя. Обърнах се към нея и видях, че погледът й се рее към хоризонта, където облаците срещаха вълните. Черната й коса беше разпусната и морският бриз си играеше с нея. — Моят брат ми го каза. Алфред ще ти даде власт и ти ще си върнеш своя северен дом, а жена ти ще е създание от злато.

— Жена ми?

Тя ме погледна и в лицето й имаше тъга.

— Ето, сега вече знаеш. — После заби пети в хълбоците на коня и се впусна в галоп по билото, с развети коси и мокри от сълзи очи. Исках да науча повече, но тя ми каза, че вече ми е предала своя сън и трябва да се задоволя с него.

В края на лятото изкарахме свинете в горите, за да се хранят с нападалите дъбови и букови жълъди. Купих чували със сол, защото времето за клане наближаваше и тяхното месо, както и това на добитъка, трябваше да се съхрани в бурета, за да ни изхрани през зимата. Част от запасите щяха да дойдат от наемателите на земите ни и аз ги посетих всичките, за да знаят, че очаквам от тях полагащото се количество пшеница, ечемик и животни. За да им покажа какво ще се случи, ако опитат да ме измамят, купих от един ковач в Ексансестър дузина хубави мечове. Раздадох ги на хората си и в скъсяващите се дни започнахме да се упражняваме с тях. Милдрит можеше и да не вярва, че се задава война, но аз знаех, че Бог не е променил душите на датчаните.

Освен мъглите и дъждовете, есента доведе в Окстън и местния рийв. Той се наричаше Харалд и отговаряше за реда и закона в Дефнашир. Появи се с шестима придружители, всичките на коне, с ризници и шлемове на главите, въоръжени с копия и мечове. Изчаках го в залата си, тъй че се наложи да слезе от седлото и да влезе в опушения й сумрак. Той го стори предпазливо, озъртайки се за засада, после очите му привикнаха на слабата светлина и ме видя да стоя край централното огнище. Хората му го следваха плътно отзад.

— Тук съм, за да те призова пред съда — каза.

— Появявате се въоръжени в дома ми?

Харалд се озърна наоколо и видя моите мъже, стиснали копията и брадвите си. Нарочно ги бях събрал, виждайки отдалеч приближаващата се кавалкада. Рийвът имаше репутацията на почтен човек, честен и благоразумен и съзнаваше, че подобна ситуация лесно може да доведе до кръвопролитие.

— Изчакайте отвън — нареди на спътниците си и аз дадох знак на своите хора да свалят оръжията.

— Тук съм, за да… — започна отново той.

— Да, чух те — прекъснах го.

— Има дълг, който трябва да се погаси, и кръвнина, която трябва да се плати.

Не отвърнах нищо. Една от хрътките ми тихо заръмжа и аз сложих ръка върху главата й, за да я успокоя.

— Съдът ще се събере в Деня на Вси светии — продължи Харалд. — В катедралата.

— Ще дойда там — отвърнах.

Той свали шлема си, разкривайки оплешивяващо теме, обрамчено с кафява коса. Беше поне десет години по-възрастен от мен, едър мъж, с два липсващи пръста на лявата ръка. Приближи към мен, накуцвайки леко.

— Аз бях при Синуит — каза тихо.

— Аз също, макар някои да се преструват, че не е така.

— Знам какво направи там. — Той ми показваше съпричастност, но аз бях твърде горд, за да я приема.

— Радвам се — отвърнах сухо.

— Лордът е изпратил хора — продължи Харалд, без да обръща внимание на нетактичността ми — да вземат това място, след като присъдата бъде обявена.

Някой ахна зад гърба ми и аз разбрах, че Милдрит също се е появила в залата. Харалд й се поклони.

— Ще отнемат имението? — попита тя.

— Ако дългът не бъде платен — потвърди рийвът — земята ще отиде при църквата. — После огледа прясно издяланите греди, сякаш чудейки се защо съм построил нова зала върху земя, обречена да бъде дадена на Бог.

Милдрит дойде и застана до мен. Явно беше разстроена от новината, но полагаше усилия да се държи като добра домакиня.

— Съжалявам за съпругата ти — каза на Харалд.

— Тя боледуваше отдавна, милейди — отвърна той с израз на болка, като се прекръсти. — Милостивият Бог най-сетне я прибра.

Аз самият не знаех, че е овдовял, нито пък ме интересуваше.

— Беше добра жена — додаде Милдрит.

— Наистина — кимна той.

— И аз се моля за душата й.

— Благодаря за това.

— Моля се също за Ода Стария.

— Дано даде Господ да оживее — прекръсти се пак Харалд. — Но състоянието му е тежко — той се докосна по главата на мястото, където старият лорд бе ранен.

— И кой ще е съдията? — прекъснах аз размяната им на любезности.

— Епископът — рече Харалд.

— А не лордът?

— Той е в Сипанхам.

Милдрит настоя гостите да останат за обяд и двамата с Харалд говориха надълго и нашироко, обсъждайки последните клюки. Те бяха родом от Дефнашир, а аз не, затова не познавах почти никой от хората, за които говореха, но наострих уши, когато Харалд спомена, че Ода Младия щял да се жени за момиче от Мерсия.

— Тя е изгнаница тук — поясни — заедно със семейството си.

— От добро потекло ли е? — попита Милдрит.

— Изключително добро.

— Е, тогава желая им много щастие! — възкликна искрено тя. Този ден самата тя бе щастлива, сгряна от присъствието на Харалд, макар че щом рийвът си тръгна, ме скастри за намусеното ми държане.

— Той е добър, мил човек — каза. — Можеше да ти даде съвет, да ти помогне!

Премълчах си, но два дни по-късно отидох в Ексансестър, придружен от Исеулт и всичките си воини. Заедно с Хестен те бяха общо осемнайсет на брой, до един въоръжени, с щитове и кожени ризници. Преведох ги през пазара, който бе оживен както винаги в дните, когато заседаваше съдът. Подминахме акробати на кокили, жонгльори, огнегълтач и танцуваща мечка, а също певци, музиканти, разказвачи, просяци и ограждения с кози, овце, добитък, свине, гъски, патици и кокошки. Сергиите изобилстваха от сирена, пушена риба, мехури с кървавица, гърнета с мед, кошници с ябълки и круши. Исеулт, която никога по-рано не бе идвала в Ексансестър, бе удивена от размерите на града, от оживлението и близостта на къщите, а хората по улиците се кръстеха при преминаването ни, явно разбрали за присъствието в Окстън на тъмната кралица, която имаха за чужденка и езичница.

Пред портата на епископа се тълпяха просяци. Имаше саката жена със сляпо дете, а също двайсетина мъже, изгубили крака или ръце във войните. Хвърлих им няколко дребни монети, а после, понеже бях на кон, трябваше да се приведа, за да мина под каменната арка. В двора на катедралата около дузина оковани престъпници очакваха съдбата си, а група млади монаси плетяха кошове хвърляйки им плахи погледи. Отряд въоръжени стражи се грееше край три огнища. Те огледаха подозрително групата ни, а един свещеник затича насреща ни с размахани ръце, шляпайки през локвите.

— Тук е забранено да се влиза с оръжия! — каза ми строго.

— Онези там също са въоръжени — кимнах към стражите.

— Те са хора на рийва.

— Тогава колкото по-скоро се заемете с моя въпрос, толкова по-скоро оръжията ми ще се махнат оттук.

— А този въпрос е…? — започна притеснено той.

— Свързан с епископа.

— Епископът е на молитва — рече укорително свещеникът, сякаш бях длъжен да го знам. И не може да приема всеки, който влезе тук.

Усмихнах се и леко повиших глас.

— Преди две години, в Сипанхам твоят епископ се познаваше с една девойка на име Еанфлед. Тя има червена коса и си изкарва хляба в местната странноприемница. Проститутка е по професия. — Ръцете на свещеника се размахаха отново в опит да ме накарат да млъкна. — Аз също съм бил с Еанфлед — продължих — и тя ми разправи за епископа. Каза, че…

Монасите бяха спрели да плетат кошери и слушаха заинтригувано, но свещеникът ме прекъсна, почти викайки:

— Епископът може и да намери свободна минутка.

— А, чудесно. Предай му тогава, че го чакам тук.

— Ти си Утред от Окстън, нали?

— Не, аз съм лорд Утред от Бебанбург.

— Да, милорд.

— Известен още като Утредерве — добавих закачливо. — Злия Утред.

— Да, милорд — повтори отчето и припряно се отдалечи.

Епископът се наричаше Ейлуолд и всъщност беше епископ на Кридиантон, но този град се считаше за по-малко сигурен от Ексансестър и затова седалището му от години бе преместено тук, което, както показа опитът с Гутрум, не бе най-мъдрото решение. Датчаните на Гутрум бяха ограбили както катедралата, така и неговата резиденция. Мебелировката все още беше оскъдна и дори масата, на която седеше Ейлуолд изглежда някога бе принадлежала на касапин, защото масивният й плот бе целият изпъстрен с резки от сатър и петна от стара кръв.

— Ти не бива да си тук — изгледа ме негодуващо той.

— Защо?

— Делото ти е чак утре.

— Утре — казах — ти ще председателстваш съда. А днес си епископ.

Той се съгласи с леко кимване. Беше възрастен мъж, с тежко, месесто лице и репутацията на строг съдия. Когато датчаните бяха превзели Ексансестър, се бе намирал в Скирбурнан заедно с Алфред и по тази причина беше още жив. Подобно на всички уесекски епископи бе горещ поддръжник на краля и несъмнено бе в течение на неговата неприязън към мен, което означаваше, че трудно можех да очаквам снизходителна присъда на делото.

— Виждаш, че съм зает. — Ейлуолд обгърна с жест разхвърляните по масата пергаменти. В края й седяха двама писари, а половин дузина свещеници с възмутени физиономии се тълпяха зад неговия стол.

— Жена ми е наследила дълг към църквата — казах.

Епископът огледа Исеулт, която бе влязла заедно с мен. Тя изглеждаше прекрасна, горда и богата. Носеше сребро на шията и по ръцете си, а наметалото й бе пристегнато с две брошки, едната от черен, а другата от жълт кехлибар.

— Жена ти? — попита иронично той.

— Бих желал да погася този дълг — отвърнах, игнорирайки въпроса и сложих върху касапската маса една торба, при което големият сребърен поднос, взет от кораба на Ивар, се изплъзна навън. Металът издаде приятен, плътен звук и в сумрачната стая, осветявана от три вощеници и тясно решетесто прозорче, сякаш изведнъж изгря слънце. Среброто тихо сияеше, а Ейлуолд седеше вторачен в него.

Има добри свещеници, като например Беока или Уилибалд, но през своя дълъг живот съм открил, че повечето духовници проповядват отказа от блага само на думи, докато самите те ламтят за тях. Влюбени са в богатството, а църквата привлича пари, както лешът привлича мухите. Още от Сипанхам знаех, че Ейлуолд е алчен човек, както за злато и сребро, така и за плътски наслади, и блясъкът в очите му сега го доказваше. Той се пресегна и поглади масивния ръб на блюдото, сякаш да се увери, че не сънува, после го придърпа към себе си и разгледа дванайсетте апостоли.

— Ирландска изработка — каза един от свещениците, навеждайки се благоговейно през рамото му.

— Да, ирландска изглежда — съгласи се Ейлуолд, сетне ме изгледа подозрително. — Искаш да го върнеш на църквата ли?

— Да го върна? — престорих се на учуден аз.

— Този съд очевидно е краден — рече епископът — и ти правиш добре, Утред, задето го връщаш.

— Напротив, аз сам поръчах да ви го изработят.

Той го преобърна, което му отне известно усилие, защото блюдото бе тежко, и посочи драскотините върху дъното му.

— Ето, личи си, че е старо.

— Поръчах го в Ирландия — казах високопарно — и несъмнено хората, които са го пренасяли през морето, са се отнесли невнимателно.

Той знаеше, че лъжа, но това нямаше значение.

— В Уесекс също има майстори, които биха могли да го направят — намеси се един от свещениците.

— Е, помислих си, че може да го искате — издърпах го аз от ръцете на епископа — но щом предпочитате уесекска изработка…

— Не, не, върни го! — възкликна Ейлуолд и когато не реагирах, за да се подчиня, почти умолително добави: — Прекрасно е. — Той вече го виждаше в църквата, или може би в собствения си дом. Настъпи тишина. Ако знаеше предварително за съществуването на блюдото, ако бях споделил плановете си с Милдрит, вероятно щеше да си подготви някаква тактика, но сега бе просто в плен на желанието. Една прислужница се появи на вратата, носейки гарафа, но той я пропъди с жест. Забелязах, че беше червенокоса. — Значи ти си го поръчал — каза скептично.

— Да, в Дифлин.

— Дотам ли ходи с кораба на краля? — обади се същият заядлив свещеник.

— Само патрулирахме край брега. Нищо повече.

— Стойността на този съд… — започна Ейлуолд, сетне замлъкна.

— Е много по-висока от дълга, наследен от Милдрит — довърших вместо него.

Не бях сигурен дали е така, но сумите бяха сравними, а и виждах, че епископът изобщо не го е грижа. Щях да получа, каквото исках.

Дългът бе опростен. Настоях това да се запише на пергамент, и то в три копия, като учудих присъстващите с умението си да чета, откривайки, че в първия вариант не е упоменат отказът от претенции върху бъдещата продукция на имота ми. Това бе коригирано и аз взех две от копията, оставяйки третото на епископа.

— Няма да ти бъдат предявени обвинения за дълга — каза той, докато притискаше печата си върху червения восък — но все още остава въпросът за кръвнината на Осуалд.

— Тук разчитам на мъдрата преценка на съда — отвърнах, като разтворих кесията на колана си, извадих отвътре малка бучка злато и я поставих върху масата, позволявайки му да види и останалите. — Осуалд беше просто един крадец.

— Семейството му ще се закълне в обратното.

— А аз ще доведа хора, които ще се закълнат в моята правота. — Делата до голяма степен зависеха от клетвите, затова страните водеха толкова лъжесвидетели, колкото успееха да съберат, и по-добрите лъжци обикновено печелеха. Ако се окажеха еднакво убедителни, нещата опираха до симпатиите на публиката. По-сигурно обаче бе да разполагам със симпатиите на съдията. Семейството на Осуалд имаше множество поддръжници в Ексансестър, но според мен най-добрият аргумент в съда бе златото.

Така и се оказа. За най-голямо учудване на Милдрит, нашият дълг престана да съществува, а двестата шилинга вергелд бяха отказани на роднините на Осуалд. Аз дори не си направих труда да присъствам на делото, разчитайки на убедителната сила на златото и действително, епископът категорично отхвърли искането за кръвнина, заявявайки, че Осуалд е бил всеизвестен крадец. Тази присъда не ме направи по-популярен в околността. За хората, живеещи в долината на Уиск, аз бях нортумбрийски натрапник и, още по-лошо, езичник, но не смееха да ми го кажат в очите, защото аз не ходех никъде без своята гвардия, а тя не ходеше никъде без мечовете си.

Жътвата беше вече прибрана в хамбарите и сега бе най-подходящото време датчаните да нападнат, защото щяха да заварят обилни запаси за своите армии, но нито Гутрум, нито Свейн пресякоха границата. Вместо това зимата дойде и ние се заехме да колим животни, да осоляваме месо, да почистваме кожи и да приготвяме желирани телешки джолани. Аз постоянно се ослушвах дали църковните камбани няма да забият в необичаен час, което щеше да означава вражеска атака, но те мълчаха.

Милдрит се молеше мирът да продължи, а аз, бидейки млад и отегчен, се молех за обратното. Тя отправяше молитвите си към християнския бог, а аз отведох Исеулт високо в горите и там принесох жертва на Ходер, Один и Тор. Те явно са ме чули, защото в мрачното подножие на Игдрасил, дървото на живота, където седят трите предачки, в моята съдба бе вплетена червена нишка. Съдбата е всичко и точно след празника Юле[1] в Окстън пристигна кралски вестоносец със заповед за мен. Изглеждаше вероятно сънят на Исеулт действително да се сбъдне и Алфред да ме облече с власт, защото заповедта гласеше незабавно да се отправя към Сипанхам. Кралят ме призоваваше на своя Уитан.

[1] Езически средновековен празник у германските народи, съвпадащ със зимното слънцестоене. — Б.пр. ↑

ГЛАВА ПЕТА

Вестта силно развълнува Милдрит. Уитанът даваше съвети на самия крал и нейният баща никога не бе притежавал достатъчно богатство или власт, за да получи подобна покана. Тя беше във възторг, че Алфред желае моето присъствие. Заседанията винаги се откриваха на деня на свети Стефан, непосредствено след Рождество, но от мен се искаше да бъда там едва на дванайсетия ден от коледните празници, което даваше на Милдрит достатъчно време да се погрижи за моето облекло. Дрехите ми бяха почистени, изварени, изсушени и изчеткани. Три жени се занимаваха с това и трябваше да минат три дни, преди тя да остане доволна от резултата и да престане да се притеснява, че ще се изложа пред целия двор в Сипанхам. Поканата не важеше за нея, а тя и не очакваше да ме придружи, но се постара всички съседи да узнаят, че отивам да давам съвет на краля.

— Не бива да носиш това — каза, сочейки амулета с чука на Тор на врата ми.

— Аз винаги го нося — отвърнах.

— Тогава го скрий. И не се дръж наперено.

— Наперено?

— Бъди смирен и слушай какво говорят другите. И не забравяй да поздравиш Ода Младия.

— За какво?

— За предстоящата му сватба. Предай му, че се моля за него и за булката.

Тя отново беше щастлива, сигурна, че с погасяването на дълга към църквата съм си възвърнал благоволението на Алфред и доброто й настроение не се наруши дори когато узна, че ще взема Исеулт със себе си. Отначало леко се намуси, но после заяви, че е съвсем правилно тя да бъде отведена в кралския двор.

— Щом е кралица — каза — нейното място е там. При нас не е подходящо за нея.

Поиска също да й дам пари, които да отнесе в църквата в Ексансестър и да ги раздаде на бедните от благодарност за оказаната ни чест, а също за здравето на нашия син Утред. Той беше още бебе и аз почти не го виждах, защото бебетата ме изнервят, но жените в имението постоянно ме уверяваха, че е здраво и жизнено дете.

Отделих си два дни за път, като взех със себе си Хестен и още шестима мъже. Хората на рийва патрулираха по пътищата, но все пак имаше много диви места, където човек можеше да попадне на разбойници. Всички бяхме на коне, с метални или кожени ризници, въоръжени с мечове, копия, брадви и щитове. Исеулт бе възседнала малката черна кобила, която й бях купил, и беше облечена с наметка от кожа на видра. В селата, през които преминавахме, хората я зяпаха, защото яздеше като мъж, привързала черната си коса със сребърна верижка, и коленичеха пред нея също както и пред мен, просейки милостиня. Убедих я да не взема прислужницата със себе си, защото помнех колко претъпкани бяха странноприемниците при предната среща на Уитана в Ексансестър и знаех, че трудно ще намерим подслон дори за себе си.

— Какво иска кралят от теб? — попита ме тя, докато яздехме нагоре през долината на Уиск. Дъждовната вода образуваше дълги бразди, проблясващи на зимното слънце, а гората лъщеше от листата на зелениката, сред които пъстрееха ярките плодчета на офиката, трънките, бъза и тиса.

— Не трябва ли ти да ми кажеш? — отвърнах, а тя се усмихна.

— Да виждаш бъдещето е като да бродиш по непозната пътека. Обикновено не виждаш много надалеч, а образите са откъслечни и неясни. При това брат ми не ми праща сънища за всичко.

— Милдрит смята, че кралят ми е простил.

— А ти как смяташ?

— Може би — свих рамене. Надявах се да е така не защото желаех прошката на Алфред, а защото исках отново да командвам флота. Да бъда заедно с Леофрик. Да усещам вятъра и солените пръски по лицето си. — Странно е — продължих — че не ме иска там за целия Уитан, а само за края му.

— Може от началото да са обсъждали религиозни теми? — предположи тя.

— Да, там нямаше да съм му от полза.

— Значи това ще е причината. Ще се наприказват за своя бог, но накрая работата пак ще опре до датчаните, а там си му нужен ти.

— Или просто иска да присъствам на пиршеството?

— Какво пиршество?

— На дванайсетия ден от Рождество той винаги дава угощение. — Произнасяйки го, изведнъж сам си повярвах — да, вероятно Алфред бе решил да ми прости и за да покаже своето благоразположение, ме бе поканил на трапезата си. Започнах да се надявам, че е така, и това бе странна надежда. Само допреди няколко месеца бях готов да убия краля, а сега, макар още да го мразех, копнеех за одобрението му. Такава е човешката амбиция. След като не можех да се издигна с Рагнар, щях да си изградя репутация с Алфред.

— Твоят път, Утред — каза Исеулт — е като бляскава ивица през тъмно тресавище. Виждам го съвсем ясно.

— А жената от злато?

Тя не отговори.

— Ти ли си това? — настоях.

— Слънцето е помръкнало, когато съм се родила. Затова аз съм жена от мрак и сребро, не от злато.

— Тогава коя е тя?

— Някоя много далечна, Утред, много далечна. — После пак замлъкна. Може би не знаеше повече, или просто гадаеше наслуки.

Достигнахме западната порта на Сипанхам привечер на единайсетия ден от Юле. Полята още бяха покрити със скреж, а слънцето бе огромна червена топка, увиснала ниско над чернеещите се в далечината гори. Градът беше претъпкан, но ние се упътихме към таверната, където работеше червенокосата проститутка на име Еанфлед, и тя успя да ни намери подслон в един полуразрушен обор. В него бяха затворени двайсетина хрътки, принадлежащи по думите й на Хупа, лорда на Торнсета, но тя прецени, че няма да им стане нищо, ако прекарат една-две нощи и на двора.

— Хупа може да е на друго мнение — каза — но ако не му изнася, да върви по дяволите.

— Защо, не си ли плаща? — попитах.

Вместо отговор тя се изплю, после ме погледна любопитно.

— Чувам, че Леофрик също бил тук?

— Така ли? — възкликнах оживено.

— Не съм го виждала, но някой ми каза, че бил настанен в кралския дворец. Може Бургеверд да го е довел? — Бургеверд беше новият командир на флота, същият, който смяташе, че корабите трябва да се движат по двойки, по подобие на Христовите ученици. — Но ако е вярно, по-добре да не ми се показва — довърши негодуващо Еанфлед.

— Защо?

— Защото досега не е дошъл да ме види, ето защо! — Тя беше пет или шест години по-възрастна от мен, с широко лице, високо чело и къдрава червена коса. Популярността й осигуряваше доста широка свобода в заведението, което дължеше печалбата си повече на нейните способности, отколкото на качеството на напитките си. Знаех, че е близка с Леофрик, но по тона й заподозрях, че иска да са нещо повече от приятели. — Коя е тази? — попита тя, кимвайки с глава към Исеулт.

— Кралица — отвърнах.

— Е, предполагам, че може и така да се нарече. Къде е жена ти?

— У дома, в Дефнашир.

— Явно и ти си като всички останали. — Тя потръпна. — Ако ви стане студено през нощта, вкарайте кучетата да ви стоплят. Аз трябва да се връщам на работа.

Студът наистина си го биваше, но аз спах добре, а на другия ден, дванайсетият от коледните празници, оставих хората си в странноприемницата и, придружен само от Исеулт и Хестен, се отправих към кралския дворец. Той се намираше в южната част на Сипанхам, там, където реката се извива под градските стени, и разполагаше със собствена ограда от колове. Свитата ми, състояща се от една бритка и един датчанин, бе леко необичайна, но Исеулт държеше да види Алфред, а аз исках да й угодя. Не биваше да се забравя и пиршеството, макар да я предупредих, че предвид кралската диета не бива да очаква много от него. Вероятно нямаше да я пуснат вътре, докато Уитанът заседаваше, и щеше да се наложи да чака отвън до вечерта, затова Хестен беше с нас, за да я пази.

Вратарят настоя да предадем мечовете си, което сторихме доста неохотно, но на никого освен на кралската стража не се разрешаваше да носи оръжие в присъствието на Алфред. Той ни съобщи, че дискусиите вече са започнали, затова минахме бързешком покрай конюшните и големия, нов кралски параклис с неговите кули-близнаци. Пред входа на залата се бе скупчила група мъже в черни раса, сред които разпознах и Беока, някогашния свещеник на баща ми. Усмихнах му се за поздрав, но той ни доближи с бледо, сериозно лице.

— Закъсняваш — произнесе остро.

— Не се ли радваш да ме видиш? — подхвърлих саркастично, а той само ме изгледа. Въпреки кривогледството, рижавата коса и парализираната си лява ръка, Беока излъчваше строг авторитет. Беше се издигнал до позицията на придворен капелан, изповедник и довереник на краля и тези отговорности бяха изрязали дълбоки бръчки върху лицето му.

— Молих се никога да не доживея този ден — каза, като се прекръсти. — Коя е тази? — посочи Исеулт.

— Кралица на бритите.

— Каква?

— Кралица — повторих — и е с мен. Иска да види Алфред.

Не знам дали ми повярва, но не го беше и грижа. Изглеждаше отнесен, тревожен и понеже постоянно пребиваваше в своя странен свят на кралски привилегии и обсебваща набожност, аз реших, че повод за терзанията му е някакъв задълбочен теологичен спор. Когато бях дете, той служеше при баща ми, а след неговата смърт избяга от Нортумбрия, защото не можеше да съществува сред датските езичници. Откри убежище в двора на Алфред, където скоро се сприятели с краля. Беше също и мой приятел — именно той съхрани пергаментите, доказващи моите права над Бебанбург, но сега, в дванайсетия ден на Юле, с нищо не показваше, че е щастлив от появата ми. Само ме улови за лакътя и ме задърпа към вратата с думите:

— Трябва да влизаме. И нека Господ те закриля.

— Да ме закриля? От какво?

— Бог е всеблаг — продължи той, без да ми обръща внимание — и ти трябва да се осланяш на неговата милост.

После стражите отвориха вратата и ние влязохме в просторната зала. Никой не спря Исеулт; всъщност в един ъгъл стояха поне двайсетина жени и наблюдаваха разискванията. Присъстващите мъже бяха повече от сто, макар само четирийсет или петдесет да участваха в самия съвет. Те бяха танове и висши духовници, разположени върху скамейки и столове, наредени в полукръг пред издигнатия подиум, върху който седеше Алфред. До краля се бяха настанили двама свещеници, а също и жена му Елсуит, която беше бременна. Зад тях се виждаше олтар с червена драперия, украсен с дебели свещи и тежък сребърен кръст. Стените бяха опасани от дървени платформи, върху които хората обичайно спяха или ядяха, за да се предпазят от пронизващите течения край пода. Сега обаче те бяха претъпкани от придружители на членовете на Уитана, а също от множество свещеници, защото замъкът на Алфред приличаше повече на манастир, отколкото на кралски двор. Беока направи знак на Исеулт и Хестен да се присъединят към тази публика, а мен самия поведе към полукръга от привилегировани съветници.

Никой не забеляза появата ми. В залата бе тъмно, защото зимната светлина почти не проникваше през тесните, високи прозорчета. Няколко запалени мангала се мъчеха да дадат топлина, но успяваха единствено да сгъстят дима, стелещ се под високия таван. Имаше централно огнище, но сега то бе угасено, за да се освободи място за столовете и скамейките на Уитана. Когато влязох, един висок мъж със синя наметка тъкмо говореше за необходимостта от поправка на мостовете. Според него местните танове се увъртаха от задълженията си и кралят трябваше да назначи човек, който да ги инспектира. Друг го прекъсна с довода, че подобно назначение би накърнило правата на местните лордове. Надигна се хор от гласове, някои в подкрепа на предложението, а повечето против него, докато двамата свещеници, седящи край Алфред, усърдно се мъчеха да запишат всички коментари. Познах сред присъстващите Улфхер, лорда от Уилтуншър, който се прозяваше неудържимо. Недалеч от него, целият увит в кожи, седеше Ейлуолд, епископът на Ексансестър. Аз все още оставах незабелязан. Беока ме удържаше назад, сякаш очакваше затишие в дискусията, преди да ми намери място. Двама слуги внесоха кошове с цепеници за мангалите и в този миг Елсуит ме видя, приведе се към съпруга си и прошепна нещо в ухото му. Алфред слушаше внимателно дебата, но сега отвърна очи от спорещите и ги впери в мен.

Над огромната зала се спусна тишина, нарушавана само от приглушен шепот. Хората забелязаха, че вниманието на краля е отвлечено от темата за мостовете и всички се обърнаха да ме видят. После един свещеник кихна шумно, а най-близкостоящите застъргаха с краката на столовете си по каменния под — но не защото искаха да ми сторят път, а защото се отдръпваха от мен.

Видях Елсуит да се усмихва и разбрах, че съм попаднал в беда. Ръката ми инстинктивно се плъзна към пояса, но там разбира се нямаше меч, чиято дръжка да докосна за късмет.

— Ще говорим за мостовете по-късно — каза Алфред, като се изправи. Носеше бронзов обръч вместо корона и синя, обточена с кожи мантия, пасваща по цвят на наметалото на жена му.

— Какво става? — попитах Беока.

— Ти да мълчиш! — сряза ме някой. Обърнах се и видях Ода Младия. Беше в пълния си боен блясък, с лъскава ризница, покрита от черен плащ, високи ботуши и червен кожен колан, от който висяха оръжията му, защото той, като началник на кралската гвардия, имаше право да ги носи тук. В очите му се четеше същият триумф, който озаряваше и острото лице на лейди Елсуит, и аз заподозрях, че съм призован не да получа кралското благоволение, а за да се изправя лице в лице с враговете си.

Догадката ми беше вярна. Един млад свещеник с пълно, намръщено лице бе повикан от тъмната групичка, струпана край вратата. Той се движеше бързо, сякаш денят не бе достатъчен, за да довърши делата си. Поклони се на краля, взе един пергамент от масата, пред която седяха двамата писари, и се изправи пред всички в средата на полукръга.

— Имаме въпрос, нетърпящ отлагане — каза Алфред — поради което, с разрешението на Уитана, ще се заемем с него незабавно. — Никой нямаше намерение да възразява и присъстващите с приглушено мърморене изразиха съгласие да бъдат прекъснати по-злободневните дискусии. — В такъв случай, отец Еркенуалд ще прочете обвиненията. — Кралят кимна с глава и седна отново на трона си.

Обвинения? Стъписах се като глиган, попаднал между хрътките и копията на ловците. Бях неспособен да реагирам, затова само стоях като истукан, докато отец Еркенуалд разви пергамента и прочисти гърло.

— Утред от Окстън — започна с ясен, висок глас — се обвинява в престъплението, че без съгласието на нашия крал е взел един от кралските кораби, отплавал е с него до страната Корнуолум и там, пак без съгласието на нашия крал, е водил война с бритите, което може да бъде доказано чрез клетви. — Сред присъстващите се надигна ропот, който начаса стихна, когато Алфред вдигна тънката си ръка. — Обвинява се още, че се е съюзил с езичника на име Свейн и с негова помощ е погубил християнско население в Корнуолум въпреки факта, че това население е живяло в мир с нашия крал и това също може да бъде доказано чрез клетви. — Той направи пауза и този път в залата цареше мъртва тишина. — И накрая се обвинява — гласът на Еркенуалд сега се снижи, сякаш едва можеше да повярва на написаното — че съвместно с езичника Свейн е осъществил нападение над владенията на нашия благословен крал, извършвайки злостно убийство и нечестив грабеж на църква при Синуит. — Този път откъм публиката се разнесе не ропот, а буен изблик на възмущение и Алфред не стори нищо, за да го обуздае, затова Еркенуалд трябваше почти да вика, дочитайки последните думи. — Което също — каза той — може да бъде доказано чрез клетви. — После нави пергамента на руло, изгледа ме с неподправено отвращение и отиде да застане в края на подиума.

— Той лъже — изръмжах.

— Ще имаш възможност да се изкажеш — обърна се към мен един мъж със свиреп вид, стоящ до Алфред. Носеше расо на монах, но върху него бе наметната къса свещеническа пелерина, богато украсена с кръстове. Косата му бе буйна и чисто бяла, а гласът — плътен и суров.

— Кой е този? — попитах Беока.

— Негово преосвещенство Етелред — отвърна тихо той и като видя, че името не ми говори нищо, додаде: — Архиепископът на Контварабург, разбира се.

Архиепископът се приведе да обсъди нещо с Еркенуалд, а Елсуит не откъсваше очи от мен. Тя никога не ме бе харесвала и сега несъмнено изпитваше огромно удоволствие от картината на моето унищожение. Самият Алфред междувременно беше зает да разглежда с интерес гредите на тавана и аз разбрах, че не възнамерява да взема участие в процеса, защото това беше именно процес. Щеше да остави други да докажат вината ми, а накрая само да произнесе присъдата — и както изглеждаше, не само над мен, защото архиепископът навъсено се обърна към Ода Младия с думите:

— Къде е другият?

— Затворен е в конюшните.

— Трябваше да е тук — тросна се негово преосвещенство. — Човек има право да чуе обвиненията срещу себе си.

Оказа се, че другият е Леофрик, който бе доведен в залата окован във вериги и срещу него нямаше негодуващи възгласи, защото всички го възприемаха само като мой последовател. Аз бях лошият, оплел Леофрик в козните си, и сега той щеше да страда заради това, но когато го изправиха до мен, бе очевидно, че разполага със съчувствието на присъстващите. Те го познаваха, той беше от Уесекс, докато аз бях просто един нортумбрийски натрапник.

— Сега вече нагазихме в лайна до кръста — измърмори той, когато стражите го оставиха.

— Тихо! — изшътка ни Беока.

— Имай ми доверие — казах му.

— Да ти имам доверие? — усмихна се горчиво Леофрик.

Но аз бях погледнал крадешком към Исеулт и тя едва забележимо бе поклатила глава, сякаш да ми покаже, че е видяла изхода от този ден и той е бил благоприятен.

— Имай ми доверие — повторих.

— Арестуваните да запазят тишина — намеси се архиепископът.

— До кръста, че и по-нагоре — рече тихомълком Леофрик.

— Тук ли са свидетелите? — обърна се архиепископът към отец Еркенуалд.

— Чакат да ги повикаме.

— Тогава нека чуем първо тях.

Еркенуалд направи знак на друг свещеник, застанал край малка врата в дъното на залата. Той я отвори и през нея влезе слаб мъж, загърнат в тъмно наметало, чиято качулка ми пречеше да видя лицето му. Той приближи бързешком подиума, поклони се ниско на краля, а после падна на колене пред архиепископа. Последният протегна ръка, позволявайки му да целуне неговия тежък, отрупан с камъни пръстен. Едва тогава новодошлият се изправи, свали качулката и се обърна към мен.

Това беше Магарето. Асер, уелският монах. Очите му ме гледаха вторачено, докато поредният свещеник му донесе евангелие, върху което да положи клетва. Той го докосна с мършавата си ръка и все така без да откъсва поглед от мен, занарежда със силния си акцент:

— Заклевам се, че всичко, което ще кажа, е истина и нека Бог ми помага в това начинание и ме обрече на вечните пламъци на ада, ако нещо укрия или преинача. — После се наведе и целуна книгата с такава нежност, сякаш му беше любовница.

— Копеле — измърморих под носа си.

Асер беше добър в даването на показания. Говореше ясно, описвайки как съм пристигнал в Корнуолум на кораб, украсен с една зверска фигура на носа, и втора — на кърмата. Как съм се съгласил да помогна на крал Передур, който бил нападнат от съседа си, подпомогнат от езичника Свейн, а после съм го предал и сам съм се съюзил с датчанина.

— Двамата заедно — каза той — устроиха страшно кръвопролитие и аз с очите си видях как един достоен свещеник беше посечен до смърт.

— Не си можал да видиш нищо, защото тичаше като попарен — прекъснах го.

Асер се обърна и се поклони на краля.

— Истина е, че тичах, господарю. Аз съм прост монах, а не воин и когато Утред обагри целия склон на хълма в християнска кръв, побягнах, за да спася живота си. Не се гордея с това и усърдно се моля Богу да прости моето малодушие.

Алфред се усмихна на забележката, а архиепископът махна с ръка, подчертавайки незначителността й.

— И какво стана, след като напусна сцената на кръвопролитието? — подкани свидетеля Еркенуалд.

— Наблюдавах от една височина — отвърна Асер — и видях Утред от Окстън да напуска брега заедно с езичниците. Двата кораба поеха на запад.

— Отплавали са на запад? — попита Еркенуалд.

— Да, на запад — потвърди Асер.

В залата настана тишина. Всеки от присъстващите се бе привел напред, за да не пропусне нито една от уличаващите думи.

— Какво са търсели на запад? — продължи разпита Еркенуалд.

— Не мога да кажа. Но освен ако не са се насочили към края на света, предполагам, че са заобиколили Корнуолум и са влезли в залива Сеферн.

— И не знаеш нищо повече?

— Знам, че помогнах да се погребат мъртвите — отговори Асер — произнесох молитви за душите им и видях тлеещите останки на изгорената църква, но какво е правил Утред след като е напуснал мястото на клането, нямам представа. Сигурен съм единствено, че отиде на запад.

Алфред продължаваше да си придава незаангажиран вид, но очевидно хареса Асер, защото когато уелсецът приключи с показанията, му даде знак да се приближи и го възнагради с монета и кратка лична беседа. Членовете на Уитана разговаряха помежду си, хвърляйки ми от време на време любопитните погледи, с които се гледат осъдените на смърт. Лейди Елсуит, станала изведнъж самото благоволение, също се усмихна на монаха.

— Е, имаш ли нещо да кажеш? — попита ме Еркенуалд, след като Асер бе освободен.

— Ще изчакам, докато чуя всичките ви лъжи — отвърнах.

Всъщност, трябваше да призная, че показанията на Магарето бяха не само верни, но и изключително ясни и убедителни. Кралските съветници останаха впечатлени от тях, както и от следващия свидетел на Еркенуалд.

Това беше не някой друг, а Стеапа Снотор, воинът, който никога не се отдалечаваше от Ода Младия. Той се появи с изправен гръб, огромни рамене и мрачно изражение върху грубо изсеченото лице. Погледна ме, поклони се на краля, положи едрата си като лопата ръка върху евангелието и повтори след Еркенуалд думите на клетвата. Зарече се да говори истината под страх от вечните мъки на ада — и после започна да реди лъжи. Лъжеше спокойно, с равен, монотонен глас. Каза, че бил начело на войниците, охранявали строежа на църквата при Синуит. Един ден призори се появили два кораба и от тях се изсипали множество войници. Той се сражавал срещу тях и погубил шестима, но броят им бил твърде голям, затова в крайна сметка бил принуден да се оттегли, но видял как нападателите убили свещениците и чул водача на езичниците да крещи тържествуващо името си.

— Свейн, така се казваше — завърши.

— Той ли доведе и двата кораба?

Стеапа млъкна и смръщи вежди, сякаш му бе трудно да преброи до две, после кимна:

— Да, имаше два кораба.

— Той ли ги командваше?

— Свейн командваше единия — каза Стеапа, после посочи с пръст към мен. — А този тук командваше другия.

От публиката се надигна застрашителен шум и нарасна дотолкова, че се наложи Алфред да удари с длан по страничната облегалка на трона, а после дори да се изправи, за да въдвори ред. Стеапа не изразяваше никакви емоции. Стоеше непоклатим като дъб и макар историята му да не бе толкова убедителна, колкото тази на Асер, самата простота и безучастност, с което бе разказана, я караха да звучи дяволски изобличително, макар и невярна от начало до край.

— Добре, Утред е командвал втория кораб — каза Еркенуалд — но участваше ли в клането?

— Дали е участвал? Той го ръководеше — изръмжа Стеапа. При последните думи цялата зала се разтресе от гневни възгласи.

— Господарю — обърна се Еркенуалд към краля. — Този човек трябва да умре.

— А земята и имуществото му да бъдат конфискувани! — извика епископ Ейлуолд с такава възбуда, че от устата му изхвърча слюнка и се приземи със съскане върху най-близкия мангал. — Конфискувани в полза на църквата!

Зрителите затропаха с крака, изразявайки своята подкрепа. Елсуит също закима усърдно, но архиепископът плесна с ръце за тишина.

— Обвиняемият още не е говорил — напомни на Еркенуалд, после се обърна към мен. — Кажи, каквото имаш да казваш — нареди ми сухо.

— Моли за милост — посъветва ме тихо Беока.

Когато си затънал до гуша в лайна, най-добрата защита е нападението. Затова признах, че съм бил в Синуит, което предизвика нови възгласи в залата.

— Но не съм ходил там това лято — продължих. — Бях там през пролетта, когато убих Уба Лотброксон и в тази зала присъстват мъже, които ме видяха да го правя! И все пак, Ода Младия си присвои заслугите. Взе знамето на Уба, което аз повалих в прахта, отнесе го на краля и излъга, че сам го е сторил. А сега, ако не възтържествува истината, която е, че той е измамник и страхливец, ще отнеме и собствения ми живот чрез лъжи. Чрез неговите лъжи — посочих Стеапа. Гигантът се изплю, за да покаже презрението си. Ода Младия изглеждаше бесен, но не каза нищо и някои от присъстващите го забелязаха. Да те нарекат измамник и страхливец означава да те призоват на бой, но той стоеше неподвижно като пън.

— Не можеш да докажеш онова, което говориш — каза Еркенуалд.

— Мога да докажа, че убих Уба.

— Сега не сме се събрали да обсъждаме неговата смърт — заяви високомерно той — а да решим дали си нарушил мира в кралството чрез нечестива атака над Синуит.

— Тогава призовете членовете на екипажа ми за свидетели — настоях. — Докарайте ги тук, подведете ги под клетва и ги попитайте какво са правили през лятото. — Зачаках, но Еркенуалд не каза нищо. Хвърли поглед към краля, сякаш търсеше подкрепа, но очите на Алфред случайно се оказаха затворени. — Или толкова много бързате да ме убиете — продължих — че нямате търпение да чуете истината?

— Разполагаме с клетвените показания на Стеапа — възрази смутено Еркенуалд, сякаш това правеше всякакви други доказателства излишни.

— А срещу тях имате моята клетва. Също и тази на Леофрик и на един член на екипажа, който присъства тук. — Обърнах се и повиках с ръка Хестен, който изглеждаше уплашен да се изправи пред съда, но подбутнат от Исеулт, дойде и застана до мен. — Хайде, накарайте го да се закълне.

Еркенуалд не знаеше какво да стори, но някои от членовете на Уитана взеха да подвикват, че аз също имам право да призова свидетели и че новодошлият трябва да бъде чут, затова един свещеник поднесе евангелието на Хестен.

— Не — спрях го аз. — Той ще се закълне върху това. — И извадих амулета с чука на Тор.

— Не е ли християнин? — попита изумено Еркенуалд.

— Датчанин е.

— Но как можем да вярваме на думата на един датчанин?

— Кралят, нашият господар, го прави — отвърнах. — Щом той вярва на обещанията на Гутрум, че ще спази мира, защо и ние да не приемем клетвата на този мъж?

Репликата ми провокира усмивки сред публиката. Мнозина от съветниците считаха, че Алфред е проявил прекалена доверчивост и аз усетих как симпатиите се накланят на моя страна, но после архиепископът се намеси и заяви, че клетвата на един езичник няма никаква стойност.

— Абсолютно никаква — отсече. — Трябва да се оттегли като свидетел.

— Тогава изслушайте Леофрик — не отстъпвах аз. — А после нека и членовете на екипажа ни дадат показания.

— Всички вие ще мамите в един глас — каза Еркенуалд. — При това случката при Синуит не е единственото, за което си обвинен. Отричаш ли, че си плавал с кораба на краля? Че си отишъл в Корнуолум, където си предал Передур и си избил християнските му поданици? Отричаш ли, че брат Асер говори истината?

— Ами ако самата кралица на Передур ви каже, че Асер лъже? Ако сега се яви тук и потвърди, че той хитрува като стара лисица?

Челюстта на Еркенуалд увисна. Всички се вторачиха в мен, а аз се обърнах и дадох знак на Исеулт, която пристъпи напред, висока и изящна, с проблясващо сребро върху шията и китките.

— Ето кралицата на Передур — обявих — която настоявам да изслушате под клетва и така да научите, че съпругът й е планувал да се съюзи с датчаните за нападение над Уесекс.

Това, разбира се, бяха пълни глупости, но в момента не можех да измисля нищо по-добро, а знаех, че Исеулт ще се закълне в правотата им. Защо Свейн ще се бие с Передур, ако той е смятал да го подкрепи, бе опасно слабо звено в теорията ми, но това нямаше значение, защото вече дотолкова бях оплел хода на процеса, че никой не беше сигурен какво да прави. Еркенуалд стоеше безмълвен. Хората се надигаха на пръсти, за да видят бритската кралица, а тя спокойно отвръщаше на погледите им. Кралят и архиепископът бяха склонили глави и се съвещаваха, а Елсуит, положила ръка върху бременния си корем, им шептеше съвети. Никой от тях не желаеше да призовава Исеулт за свидетелка от страх какво би могла да каже, а и Алфред явно разбираше, че делото, вече бездруго затънало в лъжи, може да завърши с пълен провал.

— Бива си те, ерслинг — измърмори Леофрик. — Наистина си те бива.

Ода Младия изгледа краля, после останалите членове на Уитана и виждайки, че съм на път да се изплъзна от примката, придърпа Стеапа настрана и припряно му заговори нещо. Алфред се мръщеше, архиепископът изглеждаше объркан, а Елсуит бе пребледняла от гняв. И тогава Стеапа ги спаси.

— Аз не лъжа — извика.

Изглеждаше несигурен какво да каже по-нататък, но успя да привлече вниманието на залата. Кралят му направи знак, подканяйки го да продължи, и Ода Младия отново зашепна в ухото на гиганта.

— Този човек твърди, че лъжа — рече Стеапа, сочейки към мен — а аз говоря истината и мечът ми ще го докаже. — Тук спря внезапно, произнесъл вероятно най-дългата реч в живота си, но тя беше достатъчна. По пода затропаха нозе и се разнесоха възгласи, че Стеапа е прав. Това естествено не беше вярно, но думите му свеждаха цялата сложна плетеница от лъжи до едно изпитание с бой и на тях това им харесваше. Архиепископът още изглеждаше угрижен, но Алфред вдигна ръка за тишина и обърна очи към мен.

— Е? — попита. — Стеапа казва, че мечът му ще подкрепи истината. Ще отговориш ли със същото?

Разбира се, можех да настоявам Уитанът да изслуша Исеулт и после да прецени коя е правата страна, но както винаги аз бях буен, безразсъден, а предизвикателството за битка решаваше с един замах ситуацията. Ако го приемех и спечелех, от Леофрик и мен щяха да паднат всички обвинения. Дори през ум не ми минаваше, че мога да загубя. Само изгледах Стеапа.

— А моят меч — му казах — ще докаже, че аз съм прав, докато ти си един смрадлив скот, долен лъжец и измамник, клетвопрестъпник, заслужаващ единствено смърт.

— Пак я оплескахме — изсумтя Леофрик.

Мъжете аплодираха. Идеята за бой на живот и смърт им допадаше; тя бе много по-добро забавление от безкрайните молитви и песнопения. Алфред се колебаеше, докато взорът на Елсуит сновеше между мен и Стеапа. Накрая явно реши, че той е по-добрият боец, защото се приведе към мъжа си, докосна го по лакътя и му зашепна нещо. И кралят кимна.

— Решено — обяви. — Звучеше някак морно, сякаш обезсърчен от чутите лъжи и обиди. — Ще се биете утре сутрин. Само щитове и мечове, нищо друго. — Той вдигна длан, за да спре разразилите се овации. — Лорд Улфхер?

— Господарю? — изправи се на крака Улфхер.

— Ти ще уредиш двубоя. И нека Бог дари победа на правата страна. — Алфред се изправи, загърна се с наметалото и излезе.

А Стеапа, за първи път откакто го познавах, се усмихна.

— Ти си един проклет глупак — каза ми Леофрик. Бяха му свалили оковите и му бяха позволили да прекара вечерта заедно с мен. Хестен също беше с нас, както и Исеулт и хората ми, доведени от града. Настаниха ни на територията на двореца, в един обор, вмирисан на кравешка тор, но аз не обръщах внимание на вонята. Беше дванайсетата нощ от коледните празници и кралят даваше пир в голямата зала, но ние бяхме оставени отвън на студа, пазени от двама кралски гвардейци. — Да знаеш, че Стеапа е добър.

— Аз също съм добър.

— Но не колкото него — отвърна безцеремонно Леофрик. — Ще те направи на кайма.

— Не, няма — намеси се спокойно Исеулт.

— Той е същински звяр, по дяволите! — настоя Леофрик и аз започнах да му вярвам.

— Всичко стана заради оня проклет монах — казах горчиво. — Той е отишъл и ни е изпял на Алфред. — Всъщност, оказа се, че Асер бил изпратен от краля на Дифед да увери западносаксонците в миролюбивите му намерения, но монахът се възползвал от мисията си, за да разкаже историята за „Ефтвирд“, а оттук имало само крачка до заключението, че ние сме останали със Свейн и когато е нападнал Синуит. Алфред не разполагаше с доказателство за вината ни, но Ода Младия, виждайки своя шанс да ме унищожи, бе подучил Стеапа да лъже.

— Сега Стеапа ще те убие — мърмореше Леофрик — независимо какво твърди тази тук.

Исеулт не го удостои с отговор. Вместо това продължи да лъска ризницата ми, загребвайки с шепи от грубата слама на пода. Колкото до оръжията ми, щях да ги получа чак на другата сутрин, което означаваше, че няма да са прясно наточени. Стеапа, от друга страна, като човек на Ода Младия, принадлежеше към кралската стража, така че разполагаше с цяла нощ, за да наостри добре меча си. От кралската кухня ни бяха изпратили храна, но аз нямах апетит.

— Утре просто го давай полека — каза ми Леофрик.

— Полека?

— Ти винаги се биеш с ярост, докато Стеапа е спокоен.

— Яростта е за предпочитане.

— Напротив, той тъкмо това чака. Ще те отблъсква отново и отново, докато не се умориш и тогава ще те довърши. Виждал съм да го прави и преди.

На същото мнение беше и Харалд, рийвът от Дефнашир. Той ме бе призовал пред съда в Ексансестър, но също така се бе сражавал редом с мен при Синуит, а това поражда силна връзка. По някое време в мрака и дъжда отвън се дочуха шляпащи стъпки и той се появи на светлината на малкия огън, който осветяваше обора без да го сгрява. Спря се на прага и ме изгледа укорително.

— Беше ли заедно със Свейн при Синуит? — ме попита.

— Не.

— Така си и мислех. — Той влезе в помещението и седна край огнището. Не обърна никакво внимание на двамата стражи край вратата, което ми се стори интересно. Те бяха на подчинение на Ода Младия, който нямаше да бъде никак доволен да научи, че сме имали посетители, но Харалд явно се осланяше на тяхната дискретност, което означаваше, че сред редиците на Ода има недоволство.

— Стеапа седи на кралската трапеза — каза новодошлият, като постави гърне с пиво на пода.

— Значи поне няма да се наяде като хората.

— Да, пирът не е кой знае какво — кимна Харалд, но без да се усмихне. Известно време гледа към огъня, после се обърна към мен. — Как е Милдрит?

— Добре.

— Тя е мило момиче. — Той обгърна с взор тъмната прелест на Исеулт, а после отново се вторачи в огъня. — Утре призори ще има църковна служба, а след нея ти и Стеапа ще се биете.

— Къде?

— В полето, на отсрещния бряг на реката. — Харалд побутна гърнето с пиво към мен. — Да знаеш, той е левичар.

Не помнех да съм се бил срещу мъж, държащ меча с лявата ръка, но и не виждах това да ме поставя в по-неблагоприятна ситуация. Вярно, щитът ми щеше да се намира срещу неговия щит, наместо срещу оръжието му, но и той щеше да има същия проблем, затова просто свих рамене.

— Стеапа е свикнал с това — поясни Харалд — а ти не си. Освен това носи броня ето дотук — той докосна прасеца си — и има желязна пластина в левия ботуш.

— Защо, левият му крак по-уязвим ли е?

— Не, но си има трик. Изнася го напред, за да те предизвика да го удариш и после съсича ръката ти.

— Значи не е лесен за убиване — казах меко.

— Още никой не е успял да го стори — отвърна мрачно Харалд.

— Май не го харесваш особено?

Преди да отговори, той отпи от гърнето, после го предаде нататък към Леофрик.

— Харесвам стария господар — рече, имайки предвид Ода Стария. — Може да е с малко пиперлив нрав, но поне е честен. Докато синът му… — Той поклати тъжно глава. — Колкото до Стеапа, не че не имам нещо против него, но по нищо не се различава от една обучена хрътка. Знае само как да убива.

Взирах се в догарящия огън, търсейки в жаравата някакъв знак от боговете, но такъв нямаше, или поне аз не го виждах.

— Предполагам, че е поне малко притеснен — подхвърли Леофрик.

— Кой, Стеапа ли? — попита Харалд. — Че защо ще се притеснява?

— Все пак Утред уби Уба.

Другият поклати глава.

— Стеапа няма достатъчно ум, за да се притеснява. Просто знае, че утре ще убие Утред и толкоз.

Върнах се мислено към двубоя с Уба. Той беше велик воин и славата му се носеше навред, където плаваха датчаните, а аз го бях победил, но истината беше, че той неволно настъпи разпилените вътрешности на един умиращ и се подхлъзна. Кракът му отхвръкна встрани, той загуби равновесие и аз успях да прережа сухожилията на ръката му. Докоснах амулета с чука на Тор и си казах, че боговете все пак ми бяха пратили знамение.

— Желязна пластина в ботуша, значи? — попитах.

Харалд кимна.

— Него не го е грижа колко пъти ще го нападнеш. Знае, че атаките ти идват от лявата му страна и ще парира повечето от тях с меча си — голям, тежък меч. Някои от ударите ти ще преминат, но това също не го тревожи, защото просто ще ги пропилееш върху желязо. Дебела ризница, масивен шлем, пластина в ботуша — ще бъде все едно че удряш дъбово дърво и така, докато не допуснеш грешка. Тогава той ще е леко охлузен, а ти ще си мъртъв.

Помислих си, че рийвът има право. Ударите с меч по облечен в броня противник обикновено не постигаха друг резултат, освен да го натъртят, защото тя спираше режещото острие. Мечът не може да разсече метална ризница, затова и мнозина предпочитаха бойната секира като оръжие, но правилата на двубоя гласяха, че той ще се води само с мечове. Пронизващите удари вършеха работа, но Стеапа надали представляваше лесна мишена за тях.

— Той бърз ли е? — попитах.

— Достатъчно бърз — отвърна Харалд, после сви рамене. — Не толкова, колкото теб — добави неохотно — но не е и бавен.

— А какво казват залозите? — поинтересува се Леофрик, макар да бе наясно с отговора.

— Никой не залага и пени за Утред — каза Харалд.

— Съветвам те ти да заложиш — изперчих се аз и той се усмихна, макар да знаех, че няма да последва съвета ми.

— Голямата печалба ще е за Стеапа, ако те убие. Ода му е обещал сто шилинга.

— Че Утред целият не струва толкова — пошегува се грубовато Леофрик.

— Защо толкова много желае смъртта ми? — зачудих се на глас. Не можеше да е заради Милдрит, а спорът около това кой е убил Уба беше далеч в миналото, и все пак Ода Младия продължаваше да плете козни срещу мен. Харалд мълча дълго, преди да отговори. Плешивата му глава бе сведена и вече помислих, че се моли, когато най-сетне ме погледна.

— Ти си заплаха за него — промълви тихо.

— Та аз дори не съм го виждал от месеци насам. С какво точно го заплашвам?

Харалд отново не отговори веднага, подбирайки внимателно думите си.

— Кралят често боледува — каза накрая — и кой може да бъде сигурен още колко живот му остава? Ако, не дай боже, умре скоро, Уитанът няма да сложи на трона невръстния му син. Ще избере някой благородник с репутация, завоювана на бойното поле. Мъж, който може да се опълчи на датчаните.

— И това ще е Ода? — изсмях се при мисълта.

— А кой друг? — попита Харалд. — Но ако ти се изправиш пред Уитана и заявиш под клетва истината за гибелта на Уба, това може да промени нещата. Ето защо той се бои от теб и иска да те отстрани от пътя си.

— Като плаща на Стеапа да те накълца на парчета — добави навъсено Леофрик.

Харалд си тръгна. Той беше добър човек, работлив и честен и бе поел значителен риск, идвайки да ме посети, а аз не му бях показал подобаваща признателност за жеста. Очевидно смяташе, че ми предстои да умра на сутринта и бе сторил всичко по силите си, за да ме подготви за изпитанието. Независимо от това и от увереното предсказание на Исеулт, че ще оживея, през нощта спах зле. Беше ми студено и се чувствах притеснен. Дъждът се обърна в суграшица, а вятърът шибаше дъсчените стени на обора. На сутринта валежът бе престанал и вместо него се спусна рядка мъгла, обгръщаща постройките, от чийто сламени покриви капеше ледена вода. Докато поглъщах оскъдната си закуска от влажен хляб, на вратата се появи отец Беока, за да ми съобщи, че Алфред иска да говори с мен.

— Да не е решил да се молим заедно? — попитах кисело.

— Иска да разговаряте — настоя Беока и като видя, че не помръдвам, тропна с крак по пода. — Това не е молба, Утред, това е кралска заповед!

Надянах ризницата си, която не беше особено чиста, въпреки усилията на Исеулт. Сторих го не заради наближаващия двубой, а защото кожената й подплата предлагаше малко топлина в студеното утро. Повечето саксонски мъже се подстригваха късо, но аз носех косата си дълга, по датски маниер и сега я завързах с кожена връв на тила, докато Исеулт я почисти от полепналите сламки.

— Трябва да побързаме — каза Беока и аз го последвах през калта покрай голямата зала и новопостроената църква, към няколко по-малки постройки, изградени от още свежи дървени трупи. Бащата на Алфред бе използвал Сипанхам като ловна резиденция, но сега той разширяваше и благоустройваше мястото. Църквата бе издигната, още преди да се поправи и заздрави оградата от колове, което красноречиво говореше за неговите приоритети. Дори сега, когато цялата уесекска аристокрация бе събрана само на ден път от датчаните, наоколо се забелязваха повече свещеници, отколкото войници и това отново ясно показваше как той смята да брани владенията си.

— Кралят е в милостиво настроение — прошепна ми Беока, докато влизахме през една врата — затова се дръж смирено. — После почука на друга врата и без да изчака за отговор, я бутна и ми направи знак да вляза. Самият той не ме последва, а затвори зад гърба ми, оставяйки ме в сумрачно помещение. Две восъчни свещи пропукваха върху покрит олтар и на тяхната светлина видях двама мъже, коленичили пред простия дървен кръст, поставен между свещите. Те бяха с гръб към мен, но аз разпознах Алфред по синята, обточена с кожа мантия. Другият мъж бе монах. Те се молеха мълчаливо и аз изчаках да свършат. Тясната стая явно представляваше частен параклис, чиято мебелировка се състоеше единствено от драпирания олтар и ниско столче със затворена книга върху него.

— В името на Отца — наруши тишината Алфред.

— И Сина — поде монахът и силният уелски акцент ми подсказа, че това е Магарето.

— И Светия дух, амин — заключи Алфред.

— Амин — повтори като ехо Асер, след което двамата се изправиха с лица, озарени от радостта на благочестиви християни, казали молитвата си добре. Кралят примигна, сякаш учуден от присъствието ми, макар положително да бе чул почукването на Беока и шума от отварянето и затварянето на вратата.

— Надявам се да си спал добре, Утред?

— Надявам се и ти също, господарю.

— Болките ме държаха буден цялата нощ — каза той, докосвайки се по корема, после отиде и отвори чифт големи дървени кепенци, изпълвайки параклиса с бледа, мъглява светлина. Прозорецът гледаше към вътрешен двор, из който се мяркаха човешки фигури. Алфред потрепери, защото в стаята цареше мъртвешки студ. — Днес е денят на свети Сед — добави.

Не отвърнах нищо.

— Чувал ли си за свети Сед? — попита той и приемайки мълчанието ми за неведение, се усмихна снизходително. — Той е бил от Източна Англия, нали, братко Асер?

— Именно, господарю, мир на блажената му душа — потвърди монахът.

— Неговата мисия била в Лундене — продължи кралят — но той завършил дните си в Линдисфарена. Навярно знаеш тази обител, Утред?

— Знам я добре, господарю — кимнах. Мястото се намираше на един остров недалеч от Бебанбург и само преди няколко години аз бях пристигнал в манастира заедно с ърл Рагнар и бях наблюдавал с очите си как монасите му загиват под датските мечове.

— Значи свети Сед е известен в твоята родина?

— Никога не съм чувал името му.

— А аз мисля за него като за символ — рече Алфред. — Мъж, роден в Източна Англия, извършил делото на живота си в Мерсия и умрял в Нортумбрия. — Той вдигна ръце пред гърдите си и сключи тънките си, бледи пръсти. — Саксонците на Англия, Утред, събрани в едно пред лицето на Господа.

— И обединени в радостна молитва с бритите — додаде благочестиво Асер.

— Моля се на всемогъщия Бог за този щастлив изход — усмихна се кралят и аз едва сега схванах смисъла на думите му. Той стоеше толкова смирен, без корона, без скъпи гривни и огърлици, без нищо освен една малка гранатова брошка, служеща за закопчалка на мантията му, и говореше за щастлив изход, но онова, което всъщност си представяше, бе саксонският народ, обединен под властта на един крал. Краля на Уесекс. Зад кротостта на този човек се криеше безмерна амбиция.

— Трябва да се учим от светците — продължи той. — Техните жития са маяци в мрака, който ни обкръжава, а примерът на свети Сед недвусмислено казва, че следва да бъдем обединени, затова и аз не желая да проливам саксонска кръв навръх светлия му празник.

— Не е нужно да се пролива кръв, господарю — казах.

— Радвам се да го чуя — вметна Алфред.

— Стига да се снемат обвиненията срещу мен.

Усмивката изчезна от лицето му, той отиде до прозореца и се взря в унилото утро навън. Там, на двора, се устройваше малко представление в моя чест. Въоръжаваха Стеапа. Двама мъже премятаха масивна ризница върху широките му плещи, докато трети стоеше отстрани с грамаден щит и чудовищен меч.

— Снощи говорих със Стеапа — каза кралят, отвръщайки лице от прозореца — и той спомена, че при нападението на Свейн над Синуит е имало мъгла. Утринна мъгла, също като днешната. — Ръката му посочи белите валма, процеждащи се в параклиса.

— Няма как да зная, господарю.

— Затова не е изключено — погледна ме кралят — Стеапа да се е припознал, смятайки, че те вижда там.

Едва не се изсмях. Значи Алфред бе наясно, че гигантът лъже, просто не искаше да го признае.

— Освен това отец Уилибалд е разговарял с екипажа на „Ефтвирд“ и нито един от членовете му не е потвърдил историята на Стеапа.

Вестта от Уилибалд можеше да е пристигнала само от Хамтун, защото екипажът още се намираше там. Следователно, кралят е знаел за непричастността ми към клането в Синуит, още преди да бъда обвинен.

— Значи съм бил жертва на скалъпен процес? — попитах рязко.

— Ти беше само обвиняем — поправи ме Алфред. — А обвиненията се доказват или отхвърлят.

— Или оттеглят.

— Да, мога да ги оттегля — съгласи се той. Отвън Стеапа проверяваше дали ризницата му приляга добре, размахвайки меча си. А мечът наистина беше огромен, с тежко, блестящо острие. Кралят притвори кепенците, скривайки го от погледа ми. — Но само в частта за нападението над Синуит, защото не мисля, че брат Асер ни излъга за останалото.

— Доведох кралица, която твърди обратното.

— Тъмна кралица — просъска Асер. — Езичница! Магьосница! — Той погледна към Алфред. — Тя е вещица, изчадие адово, господарю! Maleficos non patieris vivere!

— Да не се допуска вещиците да живеят — преведе кралят зарад мен. — Това е божия заповед, Утред, от Светото писание.

— Значи в отговор на истината заплашвате една жена със смърт?

Алфред трепна от дързостта ми.

— Брат Асер е добър християнин — каза разпалено — и думите му са правдиви. Ти си отишъл на война без заповед от мен. Използвал си кораба ми, хората ми и си проявил вероломство! Ти си лъжецът и измамникът, Утред! — Тонът му беше гневен, но съумя да се овладее. — Нещо повече — продължи — убеден съм, че си платил своя дълг към църквата с плячка, открадната от други добри християни.

— Не е вярно — отвърнах рязко. — Платих го с плячка, открадната от датчаните.

— Тогава поеми този дълг отново — заключи кралят — и няма да помрачим със смърт благословения ден на свети Сед.

Предлагаше ми се живот. Алфред очакваше отговора ми с усмивка. Беше сигурен, че ще приема, защото считаше предложението си за разумно. Той не обичаше сраженията, оръжията, убийствата. Съдбата му бе отредила да прекара цялото си царуване във войни, но те не бяха по вкуса му. Предпочиташе да цивилизова Уесекс, да го дари с ред и благочестие и идеята за двама мъже, биещи се до смърт в зимното утро, не съвпадаше с представите му за добре управлявано кралство.

Но аз мразех Алфред. Мразех го заради унижението в Ексансестър, където ме бе накарал да надяна роба за покаяние и да пълзя в калта. Освен това не го приемах за свой крал. Той беше западносаксонец, а аз нортумбриец и считах, че докато е на трона, Уесекс няма особени шансове за оцеляване. Според него Бог щеше да го опази от датчаните, а според мен те трябваше да бъдат победени с оръжие. Освен това, имах смътно хрумване как да победя Стеапа, не желаех да се нагърбвам с вече платен дълг, бях млад, глупав, арогантен и неспособен да владея импулсите си.

— Всичко, което казах, е истина — настоях — и аз ще потвърдя тази истина с меча си.

— Значи твърдиш, че брат Асер лъже? — изгледа ме сепнато Алфред.

— Извива истината така, както жена извива врата на пиле.

Кралят бутна отново кепенеца, разкривайки ми могъщия Стеапа в мълния му боен блясък.

— И си сигурен, че искаш да умреш? — попита.

— Искам да се бия за правдата, господарю — кимнах упорито.

— Тогава си глупак. — Лицето на Алфред поруменя от гняв. — Глупак, лъжец и грешник. — Той мина покрай мен, отвори рязко вратата и викна на един слуга да предаде на лорд Улфхер, че двубоят в крайна сметка ще се състои. — Хайде, върви — подкани ме — и нека душата ти получи справедливо възмездие.

Уреждането на зрелището бе възложено на Улфхер, но се получи забавяне, защото лордът беше изчезнал. Дворецът, както и целият град бяха претърсени, без да се открие и следа от него, докато накрая един роб от конюшните уплашено не призна, че го е видял да напуска Сипанхам заедно със свитата си още преди зазоряване. Никой не знаеше защо го е сторил и възникнаха догадки, че не е искал да участва в изпитанието със смъртен двубой. Това ми се стори слабо вероятно, защото той не беше от хората, на които им призлява от кръв. В крайна сметка избраха лорд Хупа от Торнсета да го замести и някъде по пладне най-сетне ми донесоха оръжията и ме съпроводиха до ливадата отвъд моста пред източната порта на града. Там, на брега, вече се бе събрала огромна тълпа. Имаше просяци, сакати, жонгльори, продавачки на закуски, десетки свещеници и сюрии шумни деца. Присъстваше разбира се и цялото благородно западносаксонско войнство, дошло в Сипанхам за срещата на Уитана, и сега нямащо търпение да се позабавлява с прославените бойни умения на Стеапа Снотор.

— Ти си един проклет глупак — каза ми Леофрик.

— Защото настоях да се бия ли?

— Можеше да отървеш кожата.

— И тогава хората щяха да ме нарекат страхливец. — Това беше самата истина. Един мъж не може да бяга от предизвикателствата и да остане мъж. В живота си ние постигаме, каквото можем. Правим деца, печелим пари, строим сгради, трупаме земя, събираме армии и даваме пищни тържества, но в крайна сметка след нас остава само едно — репутацията. Аз нямаше как да отстъпя.

Алфред не дойде на двубоя. Вместо това пое на запад заедно с бременната Елсуит, двете им деца и свита от двайсетина войници и още толкова свещеници и придворни. Претекстът бе, че ще изпрати брат Асер за началото на пътуването му обратно към Дифед, но всъщност искаше да покаже, че предпочита компанията на един бритски монах пред гледката на двама от своите воини, счепкали се като псета. За разлика от него, никой друг в Уесекс не искаше да пропусне развлечението. Тълпата напираше, но Хупа държеше всичко да бъде изрядно, затова я изтика встрани от мочурливия бряг, предоставяйки ни достатъчно място. После отиде при Стеапа, за да провери дали е готов.

Той беше готов. Бронята и шлемът му лъщяха на слабата слънчева светлина. Щитът му бе грамаден, обкован с желязо по ръба и с железен сърдечник, тежащ поне колкото чувал зърно. Той сам по себе си представляваше оръжие, стига да успееше да ме удари с него, но далеч по-страховит бе мечът му, по-дълъг и масивен от който не бях виждал в живота си.

После, следван от двама стражи, Хупа приближи до мен. Краката му жвакаха в тревата и аз си помислих, че теренът е още по-коварен, отколкото изглежда.

— Утред от Окстън — каза — готов ли си?

— Името ми е Утред от Бебанбург.

— Готов ли си? — настоя той, игнорирайки забележката.

Не отвърнах.

Сред най-близкостоящите до мен се разнесе ропот, който бързо се разпространи и само след няколко секунди цялата тълпа вече дюдюкаше и ми се присмиваше. Бяха решили, че съм страхливец и аз подсилих впечатлението, като пуснах щита и меча си и накарах Леофрик да ми помогне да сваля тежката ризница. Ода Младия, застанал до своя боец, се смееше.

— Какво правиш? — попита ме Леофрик.

— Надявам се, че си заложил пари на мен.

— Разбира се, че не съм.

— Отказваш ли да се биеш? — намеси се Хупа.

Не отвърнах, след като се освободих от бронята и поех Змийски дъх обратно от Леофрик. Само Змийски дъх. Без шлем, без щит, единствено моя верен меч. Сега не бях обременен от нищо. Земята беше размекната, Стеапа скован от доспехите си, докато аз бях лек, бърз и подвижен.

— Готов съм — казах на Хупа.

Той отиде до средата на ливадата, вдигна ръка, сетне я отпусна и тълпата избухна в овации.

Аз целунах амулета с чука на врата си, поверих душата си на великия бог Тор и пристъпих напред.

Стеапа ме доближи уверено, с вдигнат щит и изнесен от лявата страна меч. В очите му нямаше и следа от тревога. Приличаше просто на човек, вършещ обичайната си работа, и аз се зачудих колко ли мъже е убил. Трябва да съм му изглеждал лесна жертва без никаква защита, без дори щит в ръката. Аз също тръгнах насреща му, но когато помежду ни останаха едва десетина крачки, изведнъж побягнах. Втурнах се право към него, свих надясно към меча му, а после рязко наляво, заобикаляйки го, без да намалявам скоростта. Усетих го как се обръща и замахва с грамадното острие, но аз вече бях зад гърба му. Паднах на колене, чух свистенето над главата си и скочих отново на крака, мушкайки напред с меча.

Върхът проби ризницата точно над лявата му плешка и пусна кръв, но той беше по-бърз, отколкото очаквах. Спря широкия си замах и се извъртя за нов, като движението го измести от пътя на Змийски дъх. Само го бях одраскал.

Отскочих две крачки назад и се впуснах отново наляво, а той се хвърли срещу мен, надявайки се да ме смаже под тежестта на щита си. Извъртях се надясно и отблъснах оръжието му със своето, при което остриетата издадоха звън като от камбаната на Съдния ден. Нападнах отново, целейки се този път в кръста му, но той бързо отстъпи. Продължих да обикалям дясната му страна, усещайки ръката си още разтърсена от удара на мечовете. Движех се бързо, за да го накарам да се върти и се престорих се, че замахвам, за да го примамя напред. Почвата беше прогизнала. Боях се да не се подхлъзна, но скоростта бе моето оръжие. Трябваше да не спирам да го разигравам, да го карам да сече въздуха и да грабвам всяка възможност да вкарам в действие върха на Змийски дъх. Смятах да го разкървавя достатъчно, за да се умори, но той разгада тактиката ми и започна да прави къси финтове, за да я осуети, като всеки от тях бе съпроводен със замах на грамадното му острие. Явно искаше да го парирам, разчиташе да счупи меча ми при удара. Аз се боях от същото, защото колкото и добре да е изработено, всяко оръжие има своите граници.

Постепенно ме оттласна назад до първите редове на тълпата, явно с надеждата да ме съсече на късове пред очите й. Известно време покорно отстъпвах, после направих рязко движение надясно, при което кракът ми се подхлъзна и паднах на коляно. Публиката зад мен ахна, а една жена дори изпищя, защото страховитият меч на Стеапа вече се спускаше над оголената ми шия. Само че аз не се бях подхлъзнал, а само се преструвах. Оттласнах се от земята, излязох изпод удара и минах покрай десния му хълбок. Той тласна напред с щита и ме закачи по рамото с железния му ръб. Знаех, че ще ми остане синина, но това нямаше значение, защото бях получил мигновена пролука. Острието на Змийски дъх се стрелна напред и отново проби ризницата, като този път изстърга по ребрата му. Той изрева и се обърна, но аз вече бях далеч.

Спрях на десетина крачки от него. Стеапа също спря и ме загледа с леко учудване върху широкото лице. Там все още нямаше тревога, само учудване. Доближи и изнесе левия си крак напред, точно както ме бе предупредил Харалд, разчитайки, че ще го нападна и скритата желязна пластина ще го защити, докато той ме разсича като добиче. Само се усмихнах и прехвърлих меча си от дясната ръка в лявата, предлагайки му нова загадка. Някои мъже се бият еднакво добре и с двете ръце и може би аз бях един от тях? Кракът му се прибра обратно.

— Ей — подвикнах му. — Защо те наричат Стеапа Снотор? Та ти не си умен, мозъкът ти е колкото кокоше яйце.

Опитвах да го разяря с надеждата, че гневът ще го заслепи, ще го направи невнимателен, но той пусна обидата покрай ушите си. Не се хвърли в безразсъдна атака, а приближи полека, наблюдавайки ме внимателно, макар мъжете от публиката да му подвикваха да ме довърши. Аз внезапно се затичах насреща му, свих надясно и той реагира с леко закъснение. Замахнах заднишком със Змийски дъх и улучих ръката му, държаща оръжието, но не успях да разсека брънките на ризницата. В следващия миг се обърнах и прехвърлих меча в дясната си ръка, избягвайки жестокия ответен удар.

Двубоят ни приличаше на схватка между куче и глиган, като той беше глиганът и проблемът му бе как да ме постави натясно, за да използва превъзхождащата си сила и тегло. Аз пък целях да го тормозя, хапя и разигравам, докато го омаломощя. Той бе очаквал, че подобно на него ще изляза с броня и щит и двамата ще се бъхтим няколко минути, докато аз не рухна под напора му, не бъда смазан и съсечен на късове от огромния му меч, но досега не бе успял дори да ме докосне. Впрочем, моята тактика също не успяваше. На два пъти му бях пуснал кръв, но това бяха просто драскотини. Сега той настъпи отново, мъчейки се да ме изтласка към реката. Високо на брега изпищя жена и аз предположих, че иска да го насърчи. Писъците ставаха все по-силни, докато ние продължавахме да се надлъгваме. Заобиколих Стеапа и го заплаших отдясно, карайки го тромаво да се обърне, когато изведнъж той спря и се взря някъде покрай мен. Свали щита, отпусна меча си надолу и единственото, което ми оставаше да направя, бе да нанеса смъртоносния удар. Цялото му тяло бе открито и можех да си избера дали да го пронижа в гърдите, гърлото или в корема, но не сторих нито едно от тези неща. Той бе опитен боец и предположих, че ми подхвърля примамка, която нямах намерение да грабна. Вероятно ако нападнех, щеше да ме смаже между щита и меча си. Искаше да го помисля за беззащитен, да вляза в обсега на оръжията му, но вместо това аз застанах на място и разперих ръце, подканяйки го да ме атакува, точно както той подканяше мен.

Но той сякаш не ме забелязваше. Погледът му все така бе устремен някъде над рамото ми. Писъците на жената станаха пронизителни и към тях се присъединиха мъжки викове. Леофрик крещеше името ми, а публиката, вместо да гледа нас, започваше панически да се разпръсва.

Тогава обърнах гръб на Стеапа и се взрях към града върху хълма, обгърнат от извивката на реката. И видях, че Сипанхам гори. Зимното небе бе забулено от пушеци, а хоризонтът бе осеян с хора — хора на коне, хора с мечове и брадви, с щитове, копия и знамена, които прииждаха откъм източната порта, преминавайки с грохот по моста. Защото всички молитви на Алфред бяха останали нечути и датчаните нападаха Уесекс.

ГЛАВА ШЕСТА

Стеапа успя да се окопити преди мен. Изгледа с отворена уста датчаните, стичащи се откъм моста и след това просто се затича към своя господар, Ода Младия, който крещеше да му доведат коня. Нападателите прииждаха край брега, препускаха в галоп по тревата с извадени мечове и насочени копия. Облачният небосклон посивя от пушеците на града. Горяха и някои от сградите на кралския дворец. Един кон без ездач премина покрай мен с развети стремена, после Леофрик ме сграбчи за лакътя и ме задърпа на север по течението на реката. Натам действително изглеждаше по-безопасно, защото повечето хора се бяха устремили на юг и датчаните ги следваха. Исеулт държеше ризницата ми и аз я грабнах от ръцете й, оставяйки я да носи Жилеща оса. Зад нас писъците на паникьосаната тълпа се усилваха. Онези, които имаха коне, препускаха накъдето им видят очите, хвърляйки във въздуха чимове влажна трева. Видях Ода Младия да се устремява в нашата посока заедно с още трима ездачи. Един от тях бе неговият рийв Харалд, но Стеапа не се мяркаше никъде и за момент се уплаших, че гигантът може да търси мен. После напълно го забравих, защото група датчани също се впуснаха на север, преследвайки Ода.

— Къде са ни конете? — викнах на Леофрик, а той само ме изгледа и аз се досетих, че бяхме пристигнали в Сипанхам поотделно. Моите животни сигурно още стояха в двора на странноприемницата, което означаваше, че са загубени безвъзвратно.

Край реката имаше стара паднала върба, зад чийто дънер се скрихме да си поемем дъх. Аз надянах ризницата, препасах оръжията си и взех щита от Леофрик.

— Къде е Хестен? — попитах.

— Избяга — отвърна троснато Леофрик. Същото важеше и за остатъка от хората ми, повлечени от ужасената тълпа. — Ето ти още неприятности — добави той и посочи на север, откъдето се задаваше друг отряд датчани, отрязвайки пътя ни за бягство. Те обаче се намираха далеч, а преследвачите на Ода се бяха изгубили от погледа, затова прекосихме една мочурлива ливада и навлязохме в гъсталака и копривата край самата вода. Тук имаше вехта колиба, вероятно служила за подслон на някой пастир. Макар и полусъборена, тя предлагаше много по-добро скривалище от върбата, затова тримата се вмъкнахме вътре и се притаихме зад преплетените й пръти.

В града биеше камбана, бавно и монотонно, като за погребение. Звънът изведнъж спря, после се поднови за кратко и замря окончателно. Прозвуча боен рог. Дузина конници преминаха в галоп недалеч от скривалището ни, всичките с черни наметки и боядисани в черно щитове — отличителният знак на воините на Гутрум.

Гутрум Злощастният. Той се наричаше крал на Източна Англия, но всъщност жадуваше за трона на Уесекс. Това бе третият му опит да го превземе и изглеждаше, че този път късметът ще му се усмихне. Докато Алфред бе празнувал Рождество, а Уитанът бе обсъждал как да се поддържат мостове и наказват злодеи като мен, Гутрум бе напредвал към Сипанхам. Сега градът бе в ръцете му, датската армия вилнееше из Уесекс, а големците на кралството, заварени неподготвени, бягаха панически и падаха от нейните мечове. Рогът прозвуча отново и облечените в черно конници свърнаха по посока на звука.

— Трябваше да знаем, че датчаните ще дойдат — казах гневно.

— Та ти открай време знаеш, че ще дойдат — отвърна Леофрик.

— Алфред не е ли имал шпиони в Глевесестър?

— За какво са му, след като разполага със свещеници тук. И с клетвата на Гутрум, че няма да го напада.

Докоснах чука на Тор на врата си. Бях го взел от едно момче в Йоферуик още като малък. Тогава наскоро бях пленен от датчаните и то ме нападна с порой юмруци и ритници, а аз го съборих на земята край брега и му откъснах амулета. Имам го и до днес и често го докосвам, за да напомням на бога, че още съм жив, но тогава го докоснах с мисълта за Рагнар. Заложниците сега щяха да бъдат умъртвени — дали това не бе причината Улфхер да напусне града още по тъмно? Но откъде е можел да знае за пристигането на врага? И ако е разбрал, защо не е предупредил Алфред да подготви западносаксонската войска? Не разбирах нищо, освен че Гутрум отново напада по време на примирие, а предния път, когато го стори, с очите си се убедих, че е напълно готов да жертва заложниците, държани с цел да го гарантират. Което означаваше, че Рагнар ще изгуби живота си, а моят свят отново ще се смали.

Толкова много мъртъвци. Крайречната ливада бе цялата осеяна с трупове, а клането продължаваше. Някои от саксонците бяха потърсили спасение в града, само за да открият, че мостът се охранява и сега се връщаха обратно, пресрещани от врага. Трима мъже опитаха да окажат съпротива, стоейки плътно един до друг, но някакъв датчанин нададе гръмък вик и се устреми насреща им с коня си. Копието му прониза ризницата на единия и раздроби гръдния му кош, докато другите бяха отхвърлени встрани от туловището на животното. Още датчани се нахвърлиха връз тях като оси, сечейки с брадвите и мечовете си. Едно момиче тичаше напосоки, надавайки ужасени писъци, докато друг ездач, с развята руса коса, не се наведе от седлото и не запретна роклята върху главата му, оставяйки го заслепено и полуголо. Девойката се запрепъва из влажната трева, съпровождана от смеховете на датчаните. Един от тях я шляпна по голия задник с плоското на меча, а друг я грабна и повлече със себе си, все така пищяща и омотана в роклята. Исеулт трепереше и аз я прегърнах през раменете с облечената си в ризница ръка.

Можех да се присъединя към датчаните на ливадата. Говорех езика им, а с дългата си коса и гривни по ръцете досущ приличах на тях. Но Хестен беше някъде в Сипанхам и можеше да ме издаде, а и Гутрум не питаеше особена привързаност към мен. При това дори да оцелеех, Леофрик и Исеулт нямаше да имат същия късмет. Нападателите бяха опиянени от битката и лесния успех и ако дузина от тях решаха, че желаят Исеулт, щяха да я получат, независимо дали съм един от тях, или не. Бяха като вълци, ловуващи на глутници и затова най-добре бе да останем в укритието си, докато лудостта отмине. Отвъд реката, навръх ниския хълм, върху който бе построен Сипанхам, се виждаше как най-голямата църква в града гори. Сламеният й покрив избухна в оранжеви пламъци и искри, примесени с гъсти ивици черен дим.

— Какво си мислеше, че правиш там? — попита ме Леофрик.

— Къде? — изгледах го, объркан от въпроса.

— На двубоя. Танцуваше около Стеапа като някакъв комар. Та той можеше да издържи така до вечерта!

— Поне го раних. Два пъти.

— Ранил си го? Мили боже, та той сигурно се ранява повече, докато се бръсне!

— Нямаш ли си други грижи сега? — отвърнах ядно. Стеапа вероятно вече бе мъртъв. Или пък избягал. Нямаше откъде да знам. Никой от нас не знаеше нищо, освен че датчаните са дошли. А Милдрит? Синът ми? Те бяха далеч оттук и навярно щяха да получат предупреждение за нашествието. Аз не се съмнявах, че то ще навлезе дълбоко в Уесекс, но не можех да сторя нищо, за да защитя Окстън. Не разполагах с хора, нито с коне и бе изключено да стигна южното крайбрежие преди армията на Гутрум. Изгледах подир един ездач, който мина недалеч от нас с преметнато върху седлото си момиче.

— Какво стана с онази девойка, датчанката, която пленихме край уелския бряг? — попитах Леофрик.

— Още е у дома, в Хамтун. И след като мен ме няма, сигурно се въргаля в леглото с някой друг.

— Бас държа, че е така.

— Да я взема, който иска. И без това постоянно ми реве.

— И Милдрит прави същото. Впрочем, знаеш ли, че Еанфлед ти е сърдита?

— Еанфлед? Че защо?

— Защото не си отишъл да я видиш.

— Как да отида, като бях окован във вериги — отвърна той, но явно беше доволен, че проститутката е питала за него. — Впрочем, Еанфлед никога не плаче, нали?

— Поне аз не съм я виждал.

— Добро момиче е тя. Сигурно би й харесало в Хамтун.

Ако Хамтун още съществуваше. Дали датският флот бе настъпил откъм Лундене? Дали Свейн нападаше откъм залива Сеферн? Не знаех нищо, освен че в Уесекс цари хаос и разруха. Дъждът отново започна да ръми, ситен и студен. Колибата течеше като решето и аз заслоних Исеулт с щита си. Повечето от хората, събрали се да гледат двубоя, бяха побягнали на юг, което означаваше, че покрай нашето скривалище почти нямаше датчани, а и онези, които се мяркаха по ливадата, бяха заети да събират плячка. Те сваляха от труповете оръжия, ризници, колани, дрехи, всичко, което имаше някаква стойност. Няколко саксонски мъже бяха оцелели и сега ги отвеждаха, за да ги продадат в робство заедно с жените и децата. Старите биваха убивани. Един ранен пълзеше на четири крака и дузина датчани си играеха с него като котки с мишка — ръчкаха го с копията и мечовете си, пускайки му кръв, докато умре от бавна смърт. Един от мъчителите беше Хестен.

— Винаги съм харесвал Хестен — казах тъжно.

— Той е датчанин — отвърна презрително Леофрик.

— И все пак го харесвах.

— Ти му спаси живота, а ето, че сега се върна при своите. По-добре да го беше убил.

Наблюдавах как Хестен рита ранения. Той пищеше от болка и молеше да го довършат, но групата младежи продължаваха да се забавляват с него, смеейки се. После долетяха първите гарвани. Често съм се чудил как надушват кръвта — те не се мяркат наоколо с дни, но стига на полето да има и един мъртвец, се появяват сякаш от нищото, размахали лъскавите си черни криле. Може би Один ги праща, защото те са негови птици. Сега се спускаха един подир друг, залавяйки се първо с очите и устните на труповете, които са предястието на всеки гарванов пир. Кучетата и лисиците скоро щяха да се присъединят към тях.

— Краят на Уесекс — отбеляза унило Леофрик.

— Краят на Англия — допълних аз.

— Какво ще правим сега? — попита Исеулт.

Не разполагах с отговор. Рагнар трябваше да е мъртъв, което означаваше, че вече нямам убежище сред датчаните, а Алфред, ако не беше убит, вероятно се спасяваше с бягство. Дългът ми сега бе преди всичко към моя син. Макар още бебе, той бе плът от плътта ми и носеше моето име. Един ден Бебанбург щеше да е негов, ако успеех да си го върна, а ако не успеех, тогава превземането му щеше да стане негова отговорност, за да може името Утред от Бебанбург да пребъде до свършека на света.

— Най-добре да се върнем в Хамтун и да намерим екипажа — предложи Леофрик.

Но дали датчаните не бяха вече там? Те добре знаеха къде са центровете на мощта на Уесекс, къде великите лордове имат своите замъци, къде са струпани войските, и Гутрум щеше да се погрижи да превземе тези места, за да прекърши последното саксонско кралство.

— Трябва да се стоплим и нахраним — казах.

— Запалим ли огън тук, сме мъртви — поклати глава Леофрик.

И ние зачакахме. Ситният дъжд се превърна в суграшица. Хестен и новите му другари зарязаха вече мъртвата си жертва и се отдалечиха, оставяйки поляната празна, като се изключат труповете и подскачащите край тях гарвани. Въпреки това продължихме да чакаме, но Исеулт, която бе тънка и слаба като Алфред, започна да трепери неудържимо. Най-сетне, в късния следобед, аз свалих шлема и пуснах свободно косата си.

— Какво правиш? — попита Леофрик.

— За момента ние сме датчани — отвърнах. — Само си дръжте устите затворени.

Предпочитах да изчакаме падането на нощта, но Исеулт бе твърде премръзнала, затова ги поведох към града с надеждата, че нашествениците вече са се усмирили. Вярно, че изглеждах като тях, но риск все пак имаше. Хестен можеше да ме види, а кажеше ли на останалите за засадата, която бях устроил на датския кораб край Дифед, ме очакваше единствено бавна смърт. Крачехме неспокойно по пътеката край реката, заобикаляйки окървавените тела. Гарваните грачеха протестиращо при приближаването ни, отлитайки с плясък по околните върби, за да се върнат към угощението си, веднага щом отминем. Пред моста бяха струпани повече трупове и датчаните бяха накарали мъжете, пленени за продажба в робство, да им изкопаят гроб. Пазачите им до един бяха пияни и никой не ни спря. Преминахме по дъсчената настилка на моста и под арката на градската порта, все още украсена с бръшлян и зеленика по случай Рождество.

Пожарите вече гаснеха, потушени било от дъжда, било от нашествениците, които претърсваха домовете и църквите. Навлязохме в тясна уличка, прокрадвайки се покрай една ковачница, следвана от кожарска работилница и грънчарница. Парчетата от разбитите грънци изхрущяха под подметките ни. Някакъв млад датчанин, повръщащ пред входа й, ми каза, че Гутрум бил в кралския дворец, където вечерта щяло да има пир. После се изправи, поемайки си конвулсивно дъх, но все пак достатъчно трезвен, за да ми предложи кесия сребро за Исеулт. В къщите наоколо пищяха и стенеха жени и звуците караха Леофрик да сумти гневно, но аз му казвах да стои мирен. Двамата не можехме да освободим Сипанхам, а и ако светът се обърнеше наопаки и западносаксонската армия превземеше някой датски град, звуците нямаше да бъдат по-различни.

— Алфред не би допуснал това — рече мрачно той.

— Но ти все пак щеше да го направиш. Правил си го и преди.

Трябваше ми информация, но никой от датчаните по улиците не можеше да ми я даде. Те бяха тръгнали от Глевесестър, напускайки града дълго преди изгрев-слънце, а сега бяха превзели Сипанхам и искаха да се насладят на плодовете от победата си. Голямата църква още гореше, но мъжете ровеха из тлеещите й греди, търсейки сребро. Понеже не знаехме накъде да се упътим, изкачихме хълма до таверната, в която често ходехме да пием. Там заварихме Еанфлед, червенокосата проститутка, просната на една маса. Двама датчани я държаха, докато трима други се изреждаха да я изнасилват. Никой от тях не беше на повече от седемнайсет или осемнайсет години. Около дузина други пиеха мирно наоколо, почти без да обръщат внимание на случващото се.

— Ако я искаш — подвикна ми един от младежите — ще трябва да изчакаш.

— Искам я сега — казах.

— Тогава иди да скочиш в нужника — озъби се той. Беше пиян, с рядка брадица и нагли очи. — Скочи в нужника — повтори, очевидно доволен от остроумието си — а докато се давиш, аз ще се забавлявам с ей тази тук — и посочи Исеулт.

Ударих го, при което носът му се счупи, а лицето му се опръска с кръв. Докато се олюляваше, го ритнах силно в чатала. Той се свлече със стон, а аз замахнах към втори от групата, докато Леофрик освободи целия си натрупан през деня гняв, нападайки зверски трети. Двамата, които държаха Еанфлед, я пуснаха и тя начаса сграбчи по-близкия за косата и впи остри нокти в очите му. Леофрик бе повалил противника си на земята и се мъчеше да строши гръкляна му с крак. В това време аз улових своя за яката и го изхвърлих навън, изкарах с юмрук въздуха на друг, обърнах младежа, когото Еанфлед беше изподрала и му строших челюстта, а накрая се върнах при онзи, който искаше да се забавлява с Исеулт. Откъснах от ухото му сребърна обица, взех също една от гривните му и кожена кесия, добре натъпкана с пари. Изсипах среброто в скута на Еанфлед, после го ритнах още един-два пъти между краката и го извлякох на улицата.

— Сега ти иди да скочиш в нужника — му заръчах и тръшнах вратата. Останалите датчани, продължаващи да се наливат в дъното на таверната, бяха гледали схватката с интерес и сега ни възнаградиха с иронични овации.

— Копелета — просъска Еанфлед, очевидно имайки предвид нашите опоненти. — Цялата ме натъртиха. Вие двамата какво правите тук?

— Те ни мислят за свои — поясних.

— И ни трябва храна — добави Леофрик.

— Мръсниците ометоха почти всичко — Еанфлед тръсна глава към насядалите датчани, докато оправяше дрехите си — но може и да е останало нещо в килера. Едулф е мъртъв, така че вече няма значение. — Едулф бе собственикът на таверната. — Какво зяпате, пияни свине такива! — Последната реплика бе отправена към датчаните, които не я разбраха и само се изсмяха в отговор. После тя понечи да излезе от помещението, но един от мъжете вдигна ръка да я спре.

— Къде отиваш? — попита на датски.

— Не ти влиза в работата — изръмжах му аз.

— Искам още пиене — каза той. — А ти кой си?

— Онзи, който ще ти пререже гърлото, ако не я оставиш да донесе храна.

— Тихо, тихо! — обади се един по-възрастен мъж, после ме изгледа смръщено. — Не те ли познавам отнякъде?

— Бих се с Гутрум при Редингум — отвърнах. — А също при Уерхам.

— Оттам ще да е. Този път той се справи по-добре, а?

— Много по-добре — съгласих се.

— Тази твоя ли е? — посочи мъжът към Исеулт.

— Да, и не е за продан.

— Просто питам, приятелю, просто питам.

Еанфлед ни донесе сух хляб, студено свинско, сбръчкани ябълки и твърдо като камък сирене, в което се гърчеха червеникави червеи. Моят събеседник се присъедини към нас, поставяйки на масата гърне пиво в знак на приятелство. От него узнах малко повече за случващото се. Гутрум бе нападнал Сипанхам с близо три хиляди души. Самият той сега се намираше в двореца на Алфред и щеше да остави половината си войска да охранява града, докато другата половина на сутринта щеше да поеме на юг или на запад.

— Не бива да оставяме англичаните да се окопитят, нали? — каза мъжът, после кимна свъсено към Леофрик. — Спътникът ти май не е от разговорливите.

— Той е ням — казах.

— А, ясно. Познавах един с няма жена. Нямаше по-доволен човек от него. — Той изгледа завистливо гривните ми. — И тъй, на кого служиш?

— На Свейн Белия кон.

— Свейн? Той не участваше при Редингум, нито при Уерхам.

— Да, тогава беше в Дифлин, но по онова време мой господар беше Рагнар Стария.

— А, Рагнар! Горкото копеле.

— Предполагам, че синът му вече е мъртъв?

— Че как иначе. Лоша работа е да си заложник. — Мъжът се замисли за момент, после пак смръщи вежди. — Но какво правят хора на Свейн тук? Мислех, че той ще нападне по море.

— Така е. Ние просто трябва да говорим с Гутрум.

— Свейн е пратил ням човек да говори с Гутрум?

— Пратил е мен, за да говоря, а него — посочих с палец към почервенелия Леофрик — да убива онези, които задават твърде много въпроси.

— Добре, добре! — вдигна ръка мъжът, за да възпре войнственото ми настроение.

Спахме в сеновала над конюшнята, а на сутринта потеглихме още преди разсъмване. Тогава и петдесет западносаксонци можеха да превземат обратно Сипанхам, защото датчаните спяха като талпи след пиянската нощ. Леофрик открадна меча, брадвата и щита на един от мъжете, хъркащи в таверната, след което необезпокоявани излязохме през западната порта. В полето отвън пасяха повече от сто коне, охранявани от двама часови, спящи под един навес. Можехме да вземем колкото искахме от тях, но нямахме седла, нито юзди, затова макар и неохотно, продължихме пеша. Вече бяхме четирима, защото Еанфлед реши да се присъедини към нас. Тя загърна Исеулт в две дебели наметала, но бритското момиче продължаваше да трепери.

Тръгнахме по пътя, виещ се сред ниските хълмове на югозапад. Целта ми беше да стигна Батум, откъдето да продължа на юг към Дефнашир и своя син, но скоро стана ясно, че датчаните са минали оттук преди нас. Още в първото село не се чуваше кукуригане на петли. Цареше мъртва тишина, а онова, което бях взел за утринна мъгла, се оказа димът от изгорените къщи. Напред се стелеше още по-гъст пушек, издавайки, че те са опожарили и Батум — град, който познаваха добре, защото едно от примирията бе договорено именно там. Същия следобед на пътя зад нас се показа цяло пълчище конници и ни принуди да се качим високо в хълмовете, търсейки укритие.

Бродихме в продължение на седмица, преспивайки в случайни селца и колиби. Някои бяха изоставени, докато в други още се срещаха уплашени хора. Денем напредвахме предпазливо през пепелищата на опустошения Уесекс. Един ден попаднахме на крава, останала залостена в обора на инак безлюдна ферма. Животното беше бременно и ревеше от глад. Тази вечер пирувахме с прясно месо, а на другия ден не можахме да продължим, защото сви страшен студ, придружен с дъжд и брулещ източен вятър. Дърветата се огъваха, заплашвайки да се прекършат, постройката, в която се бяхме подслонили, течеше, а огънят ни давеше с лютивия си дим. Исеулт седеше неподвижно, вперила празен поглед в играещите пламъци.

— Искаш ли да се върнеш в Корнуолум? — я попитах, а тя сякаш се сепна от гласа ми. Трябваха й няколко секунди да събере мислите си, след което сви рамене.

— Какво има там за мен?

— Дом — намеси се Еанфлед.

— Домът за мен е там, където е Утред.

— Утред е женен.

Исеулт не обърна внимание на язвителната забележка.

— Утред ще води мъже — каза, поклащайки се напред-назад. — Светло войнство от стотици мъже. Искам да видя това.

— За мъжете не знам, но теб няма да те доведе до нищо добро. Затова си върви вкъщи, момиче, кажи си молитвите и се надявай датчаните да не дойдат.

Мъчехме се да продължим на юг и всеки ден успявахме по малко, но мразовитите зимни дни бяха кратки, а датчаните сякаш бяха навсякъде. Дори когато се движехме през пущинака без път и пътека, често ги мярвахме в далечината и за да ги избягваме, трябваше постоянно да се отклоняваме на запад. Източно от нас преминаваше старият римски път, продължаващ от Батум чак до Ексансестър. Той беше основна артерия за придвижване в тази част на Уесекс и освен че го ползваха усилено, датчаните пращаха по него и патрули. Заради тях се отклонявахме все по-близо до залива Сеферн, но там също нямаше да намерим безопасност, защото Свейн положително вече бе пристигнал с флотата си от Уелс.

Чудех се дали Уесекс е паднал окончателно. Случваше се да срещнем бегълци, криещи се из горите, но те не носеха новини, а само слухове. Никой не беше виждал западносаксонски войници, нито бе чувал за Алфред. От време на време подминавахме разграбено село или опожарена църква. Виждахме ята от черни гарвани, които, ако ги следвахме, ни отвеждаха до гниещи трупове. Бяхме изгубени и аз вече дори не се стремях да се прибера в Окстън, защото предполагах, че Милдрит е избягала към хълмовете на запад, както хората от устието на Уиск правеха винаги, щом се зададяха датчани. Надявах се тя да е жива, надявах се синът ми да е жив, но онова, което му готвеше бъдещето, бе също така непрогледно както дългите зимни нощи.

— Може би трябва просто да се примирим — казах една вечер на Леофрик. Намирахме се в овчарска колиба, наклякали край малък огън, който изпълваше тясното помещение с повече дим, отколкото топлина. За вечеря разполагахме с няколко печени ребра, отрязани от полуоглозгания труп на една мъртва овца. Всички бяхме мръсни, мокри и премръзнали. — Да отидем при датчаните и да им се закълнем във вярност.

— И да станем техни роби? — попита горчиво Леофрик.

— Напротив, ще бъдем воини.

— Не ми се ще датчанин да ми заповядва. — Той сръчка огъня, вдигайки нов облак от пушек. — А и не може да са превзели целия Уесекс.

— Защо?

— Прекалено е голям. Все са останали мъже, които да им се съпротивляват. Трябва просто да ги открием.

Спомних си отдавнашните спорове между датчаните в Лундене. Тогава бях още момче, а техните водачи се препираха кой е най-добрият начин да се превземе Уесекс. Едни искаха да се нападне първо западната част, където бе основната му сила, а други — да се започне със старото кралство Кент, не така добре защитено, но криещо основния храм Контварабург и неговите богатства. В крайна сметка по-дръзките надделяха, но атаката, тръгнала от запад, се провали. За разлика от тогава, сега Гутрум беше успял, но в каква степен? Дали Кент беше още саксонски? А Дефнашир?

— И какво ще стане с Милдрит, ако се присъединиш към датчаните? — попита Леофрик.

— Тя трябва вече да се е скрила някъде — отговорих глухо и видях, че Еанфлед се засегна. Надявах се да си премълчи, но тя не го направи.

— Грижа ли те е изобщо за нея? — подхвърли предизвикателно.

— Да, грижа ме е.

Тя само изсумтя.

— Вече не ти се струва привлекателна, нали?

— Разбира се, че го е грижа — намеси се помирително Леофрик.

— Тя му е съпруга — отсече Еанфлед, без да откъсва поглед от мен — а съпругите омръзват. — Исеулт слушаше, местейки големите си черни очи между нея и мен.

— Ти пък какво знаеш за съпругите? — пробвах да се защитя.

— Била съм такава.

— Наистина? — учуди се Леофрик.

— Бях омъжена три години, за човек от гвардията на Улфхер. Той ми направи две деца, а после загина в същата битка, в която убиха крал Етелред.

— Две деца? — промълви Исеулт.

— Те умряха — каза сухо Еанфлед. — Това правят децата, умират.

— Беше ли щастлива с него? — поинтересува се Леофрик.

— Да, за около три дни. А през следващите три години научих, че мъжете са копелета.

— Всичките ли?

— Почти. — Тя се усмихна на Леофрик и го докосна по коляното. — Ти не влизаш в това число.

— А аз? — попитах.

— Ти? — Червенокоската ме изгледа за миг. — Твоята вярност не струва и колкото плюнката ми. — В гласа й имаше неподправена жлъч, която смути Леофрик и изненада мен самия. В живота рано или късно ни се налага да се погледнем през очите на другите. Предполагам, че това е част от съзряването, но усещането невинаги е приятно. Еанфлед съжали за остротата на думите си и опита да ги омекоти. — Впрочем, аз не знам много за теб, освен че си приятел на Леофрик.

— Утред е щедър — обади се в моя подкрепа Исеулт.

— О, те винаги са щедри, когато искат нещо.

— Аз искам само Бебанбург — казах.

— Все едно какво е — настоя Еанфлед — няма да се спреш пред нищо, за да го получиш. Пред нищо.

Настъпи тишина. През прокъсаното платнище на входа влетя една снежинка, потрепна в светлината над огъня, после падна и се стопи.

— Алфред е добър човек — наруши Леофрик неловката тишина.

— Мъчи се да бъде добър — каза Еанфлед.

— Само се мъчи? — попитах саркастично.

— Да, същият е като теб. Ще мине през трупове, за да постигне своето, но с една разлика. Той има съвест.

— Искаш да кажеш, че се бои от свещениците.

— Бои се от Господ. И с право. Всички трябва да се боим, защото един ден ще отговаряме пред него.

— Не и аз.

Еанфлед поклати глава, а Леофрик промени разговора, отбелязвайки, че е започнал да вали сняг. Скоро си легнахме и Исеулт се сгуши до мен, като трепваше и простенваше в съня си. Аз лежах в полубуден унес, мислейки си за думите й, че един ден ще водя светло войнство. Пророчеството ми се струваше малко вероятно, всъщност дори смятах, че е изгубила ясновидските способности заедно с девствеността си. Накрая също заспах, а когато се събудих, целият свят беше побелял. Клоните на дърветата бяха покрити с дантели от сняг, но той вече се топеше, капейки в мъгливото утро. Щом излязох навън, открих пред вратата мъртва птичка и трепнах, вземайки я за лоша поличба.

Леофрик се показа след мен, примигвайки на светлината.

— Не обръщай внимание на Еанфлед — каза.

— Добре.

— Все пак, целият й свят се срина.

— Тогава трябва да го изградим наново — отбелязах.

— Значи ли това, че си се отказал да ходиш при датчаните?

— Аз съм саксонец.

Леофрик се подсмихна, разкопча панталона си и започна да пикае.

— Ако приятелят ти Рагнар беше жив — попита, наблюдавайки вдигащата се над урината пара — пак ли щеше да бъдеш саксонец?

— Но той е мъртъв, нали? Пожертван заради амбициите на Гутрум.

— Значи сега си саксонец.

— Да, такъв съм — повторих с по-голяма увереност, отколкото изпитвах в действителност, защото нямах представа какво крие бъдещето. А и кой има? Може би Исеулт говореше истината, Алфред щеше да ме облече с власт и аз щях да водя светло войнство и да имам жена от злато, но започвах да се съмнявам в думите й. Не бе изключено Алфред вече да е загинал, кралството му изглеждаше обречено и аз виждах единствено земята, която се простираше до близкия заснежен рид и там свършваше в странна, ярка празнота, сякаш хоризонтът пропадаше в бездънна перлена пропаст. — Ще продължим на юг — казах. Не ни оставаше нищо друго, освен да вървим към светлината.

Така и направихме. Последвахме едва забележимата пътека до върха и оттам видяхме как хълмовете се спускат стръмно надолу, отстъпвайки на необятното, мочурливо морско крайбрежие. Пред нас се простираха големите блата, а сиянието, което бях видял, идваше от лъчите на зимното слънце, отразяващи се от повърхността на застоялата вода и виещите се ручеи.

— И сега какво? — попита Леофрик, а аз нямах отговор, затова седнахме под един отрупан с ярки плодчета тис и се загледахме към безкрая от кал, вода, трева и тръстика. Тези мочурища се простираха от залива Сеферн навътре в сушата и ако исках да стигна Дефнашир, трябваше или да ги заобиколя, или да ги прекося. Тръгнехме ли да ги заобикаляме, щяхме да се озовем на римския път, където бяха датчаните, докато прекосяването им криеше други опасности. Бях чувал стотици истории за пътници, изгубени във влажните им прегръдки. Говореше се, че ги населяват духове, които нощно време се явяват под формата на потрепващи светлинки, а също че има пътеки, водещи единствено до плаващи пясъци и кални ями. Но в тях имаше също и села, обитавани от хора, които се прехранваха от лов на риба и змиорки. Блатните жители бяха закриляни от духовете, както и от внезапните коварни приливи, способни да скрият пътеките докато мигнеш с око. Сега, с топенето на последните снегове, тези земи приличаха на огромно, обрасло с тръстика мочурище, прорязано от потоци и езерца, но когато приливът се надигнеше, щяха да се превърнат в същинско вътрешно море, изпъстрено с редки островчета. Можехме да видим едно от тези островчета недалеч от нас. Върху него бяха построени няколко колиби и вероятно там щяхме да намерим храна и топлина, стига да успеехме да го достигнем. В крайна сметка, преминавайки от остров на остров, можехме да преминем и цялото блато, но това щеше да отнеме дни, а и при всеки прилив трябваше да търсим убежище на някое издигнато място. Взирах се в дългите, студени водни ръкави, почти черни под тежките облаци, задаващи се откъм морето и се почувствах паднал духом, защото не знаех къде отиваме, с каква цел, нито какво ни готви бъдещето.

Докато седяхме студът сякаш се усили, а от мрачното небе започнаха да се сипят нови снежинки. Засега редки, но достатъчни, за да ни убедят, че скоро трябва да си намерим подслон. От най-близкото блатно селище се издигаше дим — доказателство, че там още живеят хора. Че колибите могат да предложат макар и оскъдна храна и топлина.

— Трябва да стигнем до онзи остров — посочих.

Но спътниците ми се взираха на запад, където ято подплашени гълъби излетя от гората в подножието на един хълм, издигна се високо и започна да кръжи.

— Там има някой — каза Леофрик. Изчакахме, докато птиците не започнаха да кацат обратно по дърветата, малко по-надалеч от мястото.

— Може да е диво прасе? — предположих.

— Гълъбите не бягат от диви прасета. Те ги плашат не повече от сърните. Това са хора.

Мисълта за елени и диви прасета ме накара да се зачудя какво ли се е случило с моите хрътки. Дали Милдрит ги бе изоставила? Аз дори не й бях казал къде съм скрил остатъка от съкровището, заграбено край уелския бряг. Бях заровил златото и среброто до крайъгълния камък на новата си зала за пиршества — не най-умното възможно място, защото ако в Окстън се появяха датчани, те положително щяха да копаят в ъглите на залата, особено ако ръчкайки с върховете на копията си откриеха, че земята е била разравяна. Над главите ни прелетя ято патици. Снегът започна да се сипе по-гъсто, замъглявайки далечната гледка над блатата.

— Свещеници — каза Леофрик.

От запад се задаваха половин дузина мъже, облечени в черни раса. Те излязоха от гората и поеха покрай мочурливия бряг, очевидно търсейки брод към малкото селце на острова. След като не успяха да открият такъв, продължиха напред към подножието на хълма, на който стояхме. Един от тях носеше дълга тояга и дори от това разстояние успях да забележа проблясващия й край. Това явно бе епископски жезъл, увенчан с масивен сребърен кръст. Други трима мъкнеха на гърбовете си тежки торби.

— Смяташ ли, че носят храна? — попита с копнеж Леофрик.

— Те са свещеници — отвърнах свирепо. — Вероятно са се натоварили със сребро.

— Или пък с книги — додаде Еанфлед. — Свещениците обичат книги.

— Може все пак да е храна — повтори не твърде убедено Леофрик.

Сега се появи и групичка от три жени и две деца. Една от жените бе загърната с дебела сребриста шуба, а друга носеше по-малкото дете на ръце. Мъжете спряха да ги изчакат и после всички заедно продължиха напред, докато не се оказаха точно под нас. Тук откриха някаква пътека, виеща се през блатото и петима от свещениците поведоха жените по нея, докато шестият, на вид по-млад от останалите, се върна бързешком обратно.

— Какво прави този? — зачуди се Леофрик.

Ново ято патици се спусна ниско над водната повърхност и се скри в тръстиките. Мрежи, помислих си. В тези селца трябваше да има мрежи за лов на риба и диви птици. Можехме да се храним добре няколко дни. Змиорки, риба, патици, гъски. Не бе изключено да уловим дори някоя сърна, ако я подгонехме към тях.

— Доникъде няма да стигнат така — кимна презрително Леофрик към свещениците, които бяха спрели на стотина крачки от брега. Пътеката бе измамна. Изглеждаше, че води към селото, но после свиваше рязко и се губеше в тресавището. Групичката под нас явно не искаше да се връща назад, но не знаеше и как да продължи, затова стоеше на едно място, изгубена, премръзнала и отчаяна. Мъжете ръкомахаха и се препираха.

— Трябва да им помогнем — каза Еанфлед и когато не отвърнах нищо, настоя, че не можем да оставим жена с малко дете.

Канех се да я смъмря, че последното, от което се нуждаем, са още гладни гърла за хранене, но си спомних резките й думи от предната вечер и реших да й покажа, че не съм чак такъв подлец, за какъвто ме мисли. Изправих се, нарамих щита и се заспусках надолу по хълма. Другите ме последваха, но още преди да преполовим склона, откъм гората се дочуха викове. Свещеникът, който бе отишъл натам, сега излизаше придружен от четирима войници, но всички те се обърнаха, когато измежду дърветата излязоха ездачи. Първо шестима, след тях осем, после още десет, докато накрая цяла конна колона не се изсипа на брега. Съдейки по черните щитове и наметала, това бяха хора на Гутрум. От бегълците, заседнали в блатото, се откъсна един мъж и с меч в ръка се затича да помага на спътниците си.

Смела постъпка като за сам човек, но напълно безполезна. Четиримата войници и свещеникът сега бяха обградени. Те застанаха гръб до гръб, но датчаните бяха навсякъде около тях и оръжията им скоро щяха да ги съсекат. После двама от конниците видяха самотния свещеник с меча и препуснаха към него.

— Тези двамата са наши — казах на Леофрик.

Това беше глупаво. Дори да успеехме да убием преследвачите на свещеника, той вероятно пак щеше да е обречен, а ние да се изправим пред превъзхождащи сили, но аз бях подтикван от презрението на Еанфлед, а също така гневен и уморен от безкрайното криене и промъкване. Затова се затичах надолу по склона, без да ме е грижа за шума, който вдигах, газейки сухите шубраци под краката си. Самотният свещеник сега беше с гръб към блатото, а датчаните тъкмо връхлитаха отгоре му, когато Леофрик и аз неочаквано изскочихме от лявата им страна. Блъснах коня на по-близкия с тежкия си щит, той се препъна и се строполи странично заедно с ездача, сред бъркотия от кални чимове трева, сняг и размахани копита. Аз също се озовах на земята, отхвърлен от хълбока му, но успях да стана първи, докато противникът ми все още бе омотан в юздите, а единият му крак бе притиснат под борещото се животно. Замахнах яростно със Змийски дъх. Улучих мъжа в шията, ритнах го в лицето, ударих повторно, подхлъзвайки се в рукналата кръв, после го оставих и отидох да помогна на Леофрик. Той се отбраняваше от втория конник, който все още бе на седлото. Датчанинът стовари меча си върху щита му, но после трябваше да се обърне, за да посрещне мен и Леофрик се възползва, забивайки секирата си в муцуната на коня. Жребецът се издигна с цвилене на задните си крака, ездачът се плъзна назад, а аз подложих острието на Змийски дъх, което го прониза между плешките.

Двама бяха вън от играта. Свещеникът стоеше на пет-шест крачки встрани и ни гледаше втрещено с меч в ръка.

— Връщай се обратно в блатото! — викнах му. — Бързо, бързо!

Исеулт и Еанфлед, вече ни бяха застигнали и сега го уловиха за ръце, повличайки го по пътеката. Тя може и да не водеше за никъде, но все пак беше за предпочитане пред датчаните в подножието на хълма. А те вече наближаваха. Бяха убили шепата войници, бяха видели гибелта на двамата си другари и сега идваха за отмъщение.

— Да вървим — изръмжах на Леофрик и като улових ранения кон за юздите, го поведох към мочурището.

— Конят няма да ти помогне там — отбеляза той.

Животното се дърпаше уплашено, а виещата се пътека бе хлъзгава, но някак успях да стигна до малкото късче земя, където се бяха скупчили бегълците. Датчаните вече слизаха от седлата и тръгваха към нас, но на места ивицата суша бе толкова тясна, че не повече от двама души можеха да вървят редом по нея. Именно на едно такова място спрях коня, подадох Змийски дъх на Леофрик и взех неговата брадва. Жребецът ме изгледа с влажното си, кафяво око.

— Това е за Один — извиках и замахнах. Острието разсече гривата, кожата и плътта, зад гърба ми се разнесе женски писък, а кръвта бликна високо и ярко в мрачния ден. Конят изцвили, опита да се вдигне на задни крака и аз ударих отново. Този път той се строполи, ритайки с копита в окървавената вода. Когато го съсякох за трети път, най-сетне притихна, а размекнатият сняг наоколо се обагри в червено. Сега неговият труп се превърна в препятствие, в барикада, която атакуващите трябваше да преодолеят.

— Ще ги убиваме един по един — казах на Леофрик, като поех обратно от него Змийски дъх.

— Колко дълго? — Той кимна на запад и аз видях по брега да се задават още датчани — петдесет души, а може би и повече, екипажът на цял един кораб. И все пак, те можеха да ни приближават само поединично и по двойки и трябваше да се бият срещу нас през тялото на мъртвия кон. Леофрик бе изгубил своята брадва, отнета при арестуването му, но тази, която бе откраднал от Сипанхам, изглежда му допадаше. Сега се прекръсти, докосна острието й, после вдигна щита и зачака идването на врага.

Първи налетяха двама младежи. Те бяха диви и яростни, нетърпеливи да си изградят репутация, но по-предният бе спрян от брадвата на Леофрик, стоварила се върху щита му. Аз замахнах ниско със Змийски дъх, разрязах глезена му и той падна с проклятия, препречвайки пътя на другаря си. Леофрик замахна повторно с тежкото острие и го довърши. Вторият се препъна в коня и мечът ми го улучи под брадичката, над кожената ризница. Бликна алена струя кръв и два датски трупа се добавиха към нашата барикада. Аз дразнех останалите нападатели, наричах ги жалки червеи, казвах им, че съм виждал деца да се бият по-добре от тях. Друг мъж нададе гневен вик и се засили да прескочи коня. Леофрик го блокира с щита си, а мечът му срещна Змийски дъх и се счупи с глух пукот. Още двама се опитваха да ни доближат отстрани, газейки във водата до колене. Забих меча си в корема на единия, пронизах ризницата и вътрешностите му и го оставих да умира, за да се заема с другия, който напираше отдясно. Разсякох с бърз замах лицето му и направих крачка към него, а той, затънал в тинята, не можеше да помръдне. Вторият удар попадна в гърлото му. Крещях от радост, защото спокойствието на битката се бе спуснало над мен — същото блажено упоение, което бях изпитал при Синуит. Това е безгранична наслада, сравнима единствено с удоволствието да бъдеш с жена.

Целият свят сякаш се забавя, врагът се движи като в гъста смола, докато ти си бърз като лястовица. Има ярост, но тя е контролирана ярост, има възторг, който възпяват поетите в своите героични балади и има увереност, че в този ден не ти е писано да умреш. В главата ми ехтеше песен, звънка, висока и пронизителна, химнът на смъртта. Единственото, което исках, бе още датчани да се нанижат върху Змийски дъх, който в подобни моменти сякаш сам оживяваше. Мисъл и действие се бяха слели в едно. Един мъж прескочи хълбока на коня и аз си помислих, че трябва да съсека крака му, за да смъкне щита надолу и да открие тялото си за атака — и още преди идеята да се е оформила напълно в съзнанието, това вече бе сторено и мечът ми извади едното му око. Беше профучал през краката, после през лицето му и сега се насочваше към следващия противник. Той се опитваше да заобиколи окървавеното тяло на жребеца и аз го оставих да го стори, после презрително го съборих във водата и застанах отгоре му, притискайки главата му с крак, за да го удавя. Крещях на датчаните, че съм пазачът на дверите на Валхала, докато те са закърмени като страхливци и могат единствено да намерят смъртта си под моето острие. Умолявах ги да дойдат, но наоколо вече се въргаляха шестима убити и останалите станаха предпазливи.

Изправих се върху трупа на коня и разперих ръце, вдигнал високо щита в лявата, а меча в дясната си ръка. Ризницата ми бе цялата оплискана с кръв, снегът се сипеше по увенчания ми с вълча глава шлем, а в гърдите ми бушуваше дивата радост на битката.

— Аз убих Уба Лотброксон! — извиках. — Със същия този меч! Елате и се присъединете към него! Вкусете от неговата смърт! Острието ми копнее за вас!

— Лодки — произнесе зад мен Леофрик, но аз не му обърнах внимание. Мъжът, когото смятах, че съм удавил, изведнъж се надигна от блатото, кашляйки и повръщайки вода. Скочих обратно и пак притиснах главата му с крак.

— Остави го да живее! — извика някой наблизо. — Трябва ми пленник!

Удавникът опита да се бори, но аз замахнах отвисоко със Змийски дъх, прекъснах гръбнака му и той притихна.

— Казах, че ми трябва пленник! — изпротестира гласът.

— Елате и умрете! — креснах на датчаните.

— Лодки — повтори Леофрик и аз се обърнах, за да видя, че към скупчените бегълци действително приближават три широки, плоски лодки, задвижвани от мъже с дълги пръти в ръце. Свещениците и жените припряно започнаха да се качват на борда им. Датчаните разбраха, че ако искаме да се присъединим към тях, ще трябва да напуснем барикадата и се приготвиха за атака. Аз им се усмихнах подканящо.

— Само една лодка остана — просъска Леофрик. — Има място за нас, но ще трябва да тичаме бързо.

— Аз оставам тук — извиках, но на датски. — Отдавна не съм се забавлявал така.

На пътеката настъпи раздвижване, защото един мъж излезе напред и останалите се отдръпнаха да му сторят път. Той носеше ризница и обкован със сребро шлем, украсен с гарваново крило, но щом приближи и го свали, видях позлатената кост в косите му. Това беше самият Гутрум. Костта бе едно от ребрата на майка му и той го носеше от уважение към паметта й. Сега се взря в мен с тъжното си, изпито лице, после сведе очи към мъжете, които бях погубил.

— Ще те преследвам като куче, Утред Рагнарсон — каза — и ще те убия като куче.

— Името ми е Утред Утредсон — отвърнах.

— Трябва да бягаме — подкани ме Леофрик.

Снегът се сипеше все по-гъсто над блатото, тъй че билото на хълма, откъдето бяхме видели кръжащите гълъби, вече едва се забелязваше.

— Ти си мъртвец, Утред — рече Гутрум.

— Не познавам майка ти — викнах в отговор — но ми се ще да я бях срещнал.

Чертите му веднага добиха благоговейното изражение, което споменаването на майка му винаги предизвикваше у него. Той сякаш съжали за резкия си тон, защото направи помирителен жест с думите:

— Тя беше велика жена.

Аз му се усмихнах. Връщайки се назад, си мисля, че в този момент лесно можех да премина в отсрещния лагер. Гутрум щеше да ме посрещне с отворени обятия, стига да бях отправил някакъв комплимент за майка му, но аз бях войнствен младеж и възторгът на битката още ме държеше.

— Бих се изхрачил в грозното й лице — заявих на Гутрум, — а сега пикая върху нейната душа и те уверявам, че изчадията на Нифлхайм[1] се изреждат да чукат гранясалите й кости.

Той изрева от ярост и датчаните се устремиха вкупом напред, газейки в плитчините, жадуващи да отмъстят за нечуваната обида, но Леофрик и аз вече тичахме през тръстиките като подгонени глигани, стигнахме водата и се хвърлихме в последната лодка. Другите две бяха вече отплавали, но тази стоеше да ни чака. Щом се проснахме върху влажното й дъно, лодкарят тласна силно с пръта и тя се плъзна по тъмната вода. Нападателите опитаха да ни достигнат, но ние се движехме удивително бързо, отдалечавайки се сред гъстия снеговалеж. Гутрум не спираше да крещи и след нас полетя копие, но мъжът натисна пръта отново и то цопна безобидно в калта.

— Ще те открия! — викаше Гутрум.

— И какво ме е грижа? — отвърнах. — Твоите хора знаят само как да умират. — Вдигнах Змийски дъх и целунах лепкавото му острие. — А майка ти е курва на подземните джуджета!

— Трябваше да оставиш онзи мъж жив — произнесе глас до мен — защото исках да го разпитам.

Освен Леофрик и мен на борда имаше само още един пътник — отецът с меча, който сега седеше на носа и ме гледаше намръщено.

— Нямаше никаква нужда да го убиваш — продължи строго и аз го изгледах с такъв бяс, че той неволно се отдръпна. Проклети да са всички свещеници, мина ми през ума. Аз бях спасил живота на това копеле, а вместо благодарност получавах от него единствено упреци. И тогава видях, че всъщност не е никакъв свещеник. Беше Алфред.

Плоскодънната лодка се плъзгаше по черната вода на блатото, стържейки понякога по тревите и тръстиките в плитчините. Мъжът, който я управляваше, бе прегърбено, тъмнокожо създание с огромна брада, дрехи от кожи на видра и беззъба уста. Датчаните на Гутрум вече бяха далеч назад, заети да отнасят мъртъвците си на суха земя.

— Необходимо ми е да знам какви са плановете им — каза вече с по-кротък тон Алфред. — Пленникът можеше да ни каже. — Сега си давам сметка, че вероятно е бил уплашен от мен, защото цялата предница на ризницата ми бе покрита със засъхваща кръв, също както и шлемът и лицето ми.

— Плановете им са да довършат Уесекс — отвърнах троснато. — Не ти е нужен пленник, за да го разбереш.

— Милорд — поправи ме той и аз го изгледах. — Аз съм крал и държа да се отнасяш с мен подобаващо!

— Крал на какво? — попитах.

— Ранен ли си, господарю? — попита го Леофрик.

— Не, слава богу, не съм. — Алфред погледна меча в ръцете си. Едва сега забелязах, че всъщност не е облечен с расо, а с дълга черна мантия. Изпитото му лице беше восъчно бледо. — Благодаря ти, Леофрик — добави, сетне обърна очи към мен и като че ли потрепери. Вече настигахме другите две лодки. В едната от тях седеше бременната, загърната в кожа от сребърна лисица Елсуит, заедно с Исеулт и Еанфлед, докато свещениците се бяха натъпкали в другата. Сред тях различих и епископ Ейлуолд от Ексансестър.

— Какво се случи, господарю? — попита Леофрик.

Алфред въздъхна. Сега вече целият трепереше, но ни разправи историята за това как е потеглил от Сипанхам заедно със семейството си, двайсетина духовници и личната си гвардия да придружи монаха Асер в началото от пътуването му.

— Отслужихме заедно благодарствена литургия в църквата на Сопан Бирг. Тя е съвсем нова — обърна се убедително към Леофрик — и много хубава. Пяхме псалми, казахме молитви и брат Асер продължи с леко сърце пътя си. — Той се прекръсти. — Надявам се сега да е в безопасност.

— Аз пък се надявам лъжливият негодник да е мъртъв — изръмжах.

Алфред се престори, че не ме е чул. След литургията всички отишли да обядват в близкия манастир, където ги заварило идването на датчаните. Кралят и свитата му избягали и се укрили в близката гора, докато манастирът горял. После опитали да яздят на изток, към вътрешността на Уесекс, но постоянно трябвало да се пазят от вражеските патрули. Веднъж спрели да нощуват в някаква ферма, но датчаните ги изненадали, убили повечето войници и пленили всичките коне. Оттогава Алфред и придружителите му бродели пеша, изгубени също като нас, докато не стигнали блатото.

— Бог знае какво ще се случи сега — каза Алфред.

— Ще се бием — отговорих.

Кралят само ме погледна и аз разперих ръце.

— Какво друго да правим?

Той устреми взор над блатото.

— Или пък ще намерим кораб — промълви толкова тихо, че едва го чух. — Ще намерим кораб и ще отплаваме към Франкия. — После загърна по-плътно наметалото около мършавото си тяло. Снегът се сипеше на гъсти парцали, но се топеше, веднага щом докосне тъмната вода. Датчаните бяха изчезнали, изгубени в неговата белота.

— Това Гутрум ли беше? — попита ме Алфред.

— Да, това беше Гутрум. И мисля, че знаеше добре кого преследва.

— Предполагам.

— Какво иначе би го привлякло тук, ако не да убие или плени уесекския крал?

И все пак, за момента бяхме в безопасност. Островното селище се състоеше от двайсетина влажни колиби с тръстикови покриви и няколко складови постройки, издигнати на колове. Сградите имаха цвят на кал, пътеките бяха от кал, козите и хората бяха покрити с кал, но мястото, колкото и окаяно да изглеждаше, можеше да осигури храна, подслон и известна топлина. Мъжете от селото бяха забелязали бегълците и след дискусия помежду си бяха решили да ги спасят. Вероятно основната им цел е била да ограбят ценностите им, но Леофрик и аз изглеждахме достатъчно страховито, а след като местните разбраха, че им гостува самият крал, направиха каквото могат за удобството на него и семейството му. Един от тях, на едва разбираем диалект, се поинтересува за името му. Той дори не беше чувал за Алфред. Знаеше за датчаните, но каза, че те никога не са навлизали в блатата, за да тормозят селищата им. Обясни ни, че тук се прехранват със сърни, кози, риба, змиорки и пернат дивеч и че имат храна в изобилие, но им липсват дърва за горене.

Елсуит беше бременна с третото си дете, докато първите две бяха поверени на бавачки. Едуард, тригодишният син на Алфред и негов наследник, беше болен и кашляше. Елсуит се притесняваше за него, макар епископ Ейлуолд да я уверяваше, че това е просто обикновена настинка. Неговата по-голяма сестра, Етелфлед, вече беше на шест години, с буйни златисти къдри, умен поглед и подкупваща усмивка. Алфред я обожаваше и в първите дни сред блатата тя бе единственият му лъч на светлина и надежда. Веднъж след вечеря, докато седяхме край малкия огън, а Етелфлед спеше, положила глава в скута на баща си, той ме попита за моя син.

— Не знам къде е — казах, взирайки се през вратата към заскреженото блато, проблясващо в черно и сребристо под лунната светлина. Бяхме само двамата, всички останали се бяха оттеглили да почиват.

— Искаш ли да отидеш да го потърсиш? — попита съпричастно той.

— Наистина ли ми го предлагаш? — отвърнах, а той ме изгледа учудено. — Тези хора ви дават убежище — поясних — но всъщност с удоволствие биха ви прерязали гърлата. Само моето присъствие ги възпира.

Алфред понечи да възрази, но после осъзна, че вероятно съм прав. Ръката му погали златистата коса на дъщеря му. Откъм съседната колиба се чу кашлицата на Едуард. Тя се бе влошила и всички подозирахме, че е коклюш — болестта, която отнася малките деца. Алфред примигна при звука.

— Би ли се със Стеапа? — попита.

— Да, бихме се — отвърнах сухо. — Но така и не довършихме, защото датчаните дойдоха. Пуснах му кръв, а той на мен не.

— Пуснал си му кръв?

— Попитай Леофрик, той беше там.

— Аз все още съм крал — промълви тихо Алфред след продължителна пауза. — И предпочитам да разговаряш с мен като с такъв.

Крал на блатата, си помислих, но не казах нищо. Просто наблюдавах бледото му, изнурено лице на светлината на догарящия огън. Изглеждаше толкова сериозен, но също и уплашен, сякаш полагаше отчаяно усилие да удържи останките от своето разпадащо се достойнство. На Алфред никога не му бе липсвала смелост, но той не беше воин и не обичаше да общува с воини. В неговите очи аз бях звяр — опасен, безинтересен, но изведнъж станал незаменим. Явно си даде сметка, че няма да се обърна към него с „господарю“, затова и не настоя.

— Забелязваш ли нещо особено в това място? — попита.

— Да, мокро е.

— Нещо друго?

Потърсих във въпроса уловка, но не я открих.

— Може да се достигне само с плоскодънни лодки — казах — а датчаните нямат такива. Но щом се сдобият с тях, Леофрик и аз вече няма да сме достатъчни, за да ги отблъснем.

— Друго имах предвид. Тук няма църква.

— Чудех се защо ми харесва — подхвърлих, но той игнорира забележката.

— Толкова малко знаем за собственото си кралство — продължи. — Мислех, че църкви има навсякъде. — Алфред сведе за миг очи, сетне ме погледна жално. — Какво да правя?

Вече му бях предложил да се бие, но у него не се забелязваше желание за битка, само отчаяние.

— Защо не отидеш на юг — казах, предполагайки, че това е, което иска да чуе. — Отвъд морето.

— И да стана поредният саксонски крал в изгнание? — поклати горчиво глава той.

— Можем да се крием известно време тук, а после да се промъкнем до южното крайбрежие и да намерим кораб.

— Как ще се промъкнем? Датчаните знаят, че сме тук, а войските им са от двете страни на блатото.

Местните ни бяха казали, че датският флот е акостирал при Синуит, тоест в западния край на мочурищата. Предполагах, че се намира под командването на Свейн, който положително също искаше да открие Алфред. По всичко личеше, че кралят и близките му са обречени. Ако Етелфлед имаше късмет, можеше да я отгледа някое датско семейство, както бяха отгледали мен, но по-вероятно бе да ги избият до крак, за да не може никой саксонец отново да претендира за короната на Уесекс.

— Датчаните сигурно ще наблюдават южния бряг — продължи Алфред, взирайки се навън, където нощният вятър повяваше над водата, къдрейки дългото отражение на зимната луна.

— Така е — съгласих се.

— Но няма как да са превзели целия Уесекс. — Той трепна, защото откъм съседната колиба отново се разнесе мъчителната кашлица на Едуард.

— Вероятно не са.

— И ако успеем да съберем мъже…

— Какво ще правим с тях?

— Ще нападнем флота. — Алфред посочи на запад, към Синуит. — Ще се отървем от Свейн, ако наистина той го командва, а после ще завладеем хълмовете на Дефнашир. Удържим ли една победа, към нас ще се присъединят още хора. Ще станем по-силни и един ден ще се опълчим на Гутрум.

Размислих върху думите му. Те бяха изречени унило, сякаш и той самият не вярваше в тях, но все пак не бяха напълно лишени от смисъл. В Уесекс действително имаше мъже, които сега бяха лишени от водач, но желаеха такъв. Мъже, които щяха да се бият и с чиято помощ можехме да напуснем блатото, после да победим Свейн, да завладеем Дефнашир и така, част по част, да си върнем Уесекс. После обаче си дадох сметка, че всичко това са просто мечти. Датчаните бяха спечелили. Ние бяхме бегълци.

— Скоро ще дойдат да ни търсят, нали? — попита той, галейки косите на дъщеря си.

— Да.

— Можеш ли да ни защитиш?

— Само с помощта на Леофрик?

— Ти си воин, нали? Говори се, че всъщност ти си победил Уба.

— Знаеше ли, че аз го убих?

— Можеш ли да ни защитиш? — попита отново той, но аз не му позволих да се измъкне.

— Знаеше ли, че аз ти донесох победата при Синуит?

— Да — бе краткият му отговор.

— И за награда ме унижи? Накара ме да пълзя до олтара ти? — Гневът ме накара да повиша глас, при което Етелфлед се събуди и ме загледа сепнато.

— Допускал съм грешки — каза Алфред — но когато всичко това приключи и Господ върне Уесекс на западносаксонците, ще сторя същото. Ще надяна робата за покаяние и ще се посветя на Бога.

В този миг ми се искаше да му извия врата, но Етелфлед се взираше в мен с големите си очи. Тя не бе помръднала и баща й не знаеше, че е будна, но аз знаех, затова вместо да дам воля на гнева си, положих усилие да го обуздая.

— Всъщност, покаянието ми помогна.

— Наистина ли? — оживи се той.

— Да, изпълни ме с омраза и ярост. А това е добре.

— Не може да говориш сериозно.

Аз изтеглих наполовина Змийски дъх и очите на малката Етелфлед се разшириха.

— Това тук убива — казах, плъзгайки острието обратно в обточената с овча кожа ножница. — Но яростта и омразата са тези, които го движат. Влезеш ли в битка без ярост и омраза, ще умреш. Затова трябва да съберем всички мечове и цялата ярост и омраза, които можем, ако искаме да оцелеем.

— Но ти ще можеш ли да ни защитиш, докато сме тук? Достатъчно дълго, за да убегнем на датчаните, докато решим какво да правим?

— Да — отговорих. — Нямах представа дали наистина е така, дори силно се съмнявах, но имах гордостта на боец, затова и дадох отговор на боец. Очите на Етелфлед не се откъсваха от мен. Тя бе едва на шест години, но можех да се закълна, че разбира всяка дума от разговора ни.

— Тогава ти възлагам тази задача — каза Алфред. — Тук и сега те назначавам за защитник на моето семейство. Поемаш ли отговорността?

Той ме предизвикваше, разбира се, и осъзнаваше какво прави много по-добре от мен. Но тогава аз бях, а и още съм, арогантен по природа, затова се наежих като петел.

— Разбира се, че я поемам. Да.

— Да, какво?

Поколебах се, но той ме беше поласкал, беше ме натоварил с воинска отговорност, затова му дадох онова, което искаше и което се бях зарекъл да не му давам.

— Да, господарю — казах.

Алфред обаче искаше още и протегна ръка. Не бях имал ни най-малко намерение да удовлетворявам това негово желание, но вече го бях нарекъл „господарю“, затова коленичих, пресегнах се през тялото на Етелфлед и поех ръката му между дланите си.

— Кажи го — настоя той и постави върху ръцете ни разпятието, което висеше на врата му.

— Заклевам се да ти служа — произнесох, взирайки се в бледите му очи — докато семейството ти не се озове в безопасност.

Той се поколеба. Бях му дал обет, но с уговорка. Бях му дал да разбере, че няма да остана негов слуга завинаги, но все пак реши да приеме условията ми. Трябваше да ме целуне по двете бузи, но щеше да обезпокои Етелфлед, затова само вдигна дясната ми ръка до устните си и целуна кокалчетата й, а после и разпятието.

— Благодаря ти.

Истината естествено беше, че с Алфред е свършено, но в младежката си самонадеяност и глупост аз току-що бях положил клетва, бях се зарекъл да се бия за него. И всичко това защото едно шестгодишно момиче се взираше в мен. А то имаше коси от злато.

[1] В скандинавската митология — царство на мъртвите, където отиват душите на онези, които не са умрели достойно. — Б.пр. ↑

ГЛАВА СЕДМА

Уесекското кралство сега се намираше в блатата и се свеждаше до един крал, един епископ, четирима свещеници, двама войници, бременната жена на краля, две бавачки, една проститутка, две деца, едно от които болно, и Исеулт.

Първи напуснаха пределите му трима от свещениците. Алфред страдаше от треска и от коремните болки, които постоянно го спохождаха, и изглеждаше неспособен да взема каквито и да е решения, затова аз извиках тримата най-млади свещеници, казах им, че са безполезни гърла, които не можем да си позволим да храним и им наредих да тръгват по живо по здраво и да разберат какво се случва на сухата земя.

— Намерете войници — им заръчах — и им предайте, че кралят се нуждае от тях.

Те взеха да хленчат и да се увъртат от мисията, заявявайки, че са хора на духа, неспособни да се справят сами със зимата, с датчаните и с всички останали несгоди. Ейлуолд, епископът на Ексансестър, ги подкрепи с думите, че обединените им молитви били необходими за възстановяването на краля. Наложи се да му напомня, че Еанфлед също е сред нас.

— Еанфлед? — примигна той, сякаш за пръв път чуваше името.

— Проститутката от таверната в Сипанхам — поясних. — Същата, при която обичаше да ходиш и според която…

— Свещениците ще заминат — прекъсна ме припряно той.

— Разбира се, че ще заминат. Но първо ще оставят среброто тук.

— Кое сребро?

Но аз знаех, че те носят съкровището на Ейлуолд, в това число и великолепния поднос, който му бях дал, за да уредя дълга на Милдрит. Това съкровище бе следващото ми оръжие. Извадих го цялото на показ пред блатните хора и им обясних, че ще бъдат възнаградени за храната и подслона, за лодките, които са ни предоставили, и за новините, които са ни донесли — новини за датчаните на отвъдния бряг. Исках да ги привлека на наша страна и гледката на среброто беше от значителна полза, но епископ Ейлуолд веднага отърча при Алфред да се оплаква, че крада от църквата. Кралят бе твърде паднал духом, за да го е грижа, затова Елсуит, неговата съпруга, се намеси в спора. Тя беше мерсийка и Алфред се бе оженил за нея, за да укрепи връзките между двете кралства, но сега това не ни помагаше особено, защото Мерсия бе под датско владичество. Мнозина мерсийци биха се били на страната на Уесекс, но никой не искаше да рискува живота си за крал, принуден да се крие сред блатата.

— Ще върнеш този поднос! — заповяда ми Елсуит. — Направи го още сега. Веднага! — Видът й беше размъкнат, дрехите мръсни, коремът издут, а косата — мазна и сплъстена.

Погледнах към Исеулт.

— Да го върна ли?

— Не — отвърна тя.

— Тази жена няма думата тук! — кресна Елсуит.

— Защо? Тя е кралица, а ти не си. — Това бе една от причините за вечно киселото настроение на Елсуит, че западносаксонците никога не титулуваха жените на кралете си. Тя искаше да бъде кралица Елсуит, а трябваше да се задоволи с по-малко. Сега опита да грабне подноса, но аз го хвърлих на земята и когато тя се наведе да го вземе, замахнах с брадвата на Леофрик. Острието се заби в средата на широкия съд, обезобразявайки сребърното разпятие, а Елсуит изпищя уплашено и отскочи назад. Ударих още няколко пъти, докато не превърнах подноса в намачкани късове сребро, които изсипах върху монетите, отнети от свещениците. — Отплата за вашата помощ! — викнах на блатните хора.

Елсуит ме заплю, обърна се и се върна при сина си. Вече бе очевидно, че тригодишният Едуард умира. Въпреки уверенията на Ейлуолд, болестта му бе много по-тежка от обикновена настинка. Всяка нощ слушахме кашлицата му, удивително силна и разкъсваща за толкова малко същество и лежахме будни в очакване на следващия пристъп. Когато пък настъпеше кратка пауза, се бояхме, че няма да го чуем отново. Зловещата тишина бе като вестител на смъртта, но момчето всеки път успяваше някак да оживее, вкопчило се в тези мразовити, влажни блатни дни. Епископ Ейлуолд и жените опитваха всевъзможни средства. Полагаха върху гърдите на детето евангелие и епископът се молеше. Алфред не пътуваше никъде без скъпоценните си реликви, затова натъркаха гърдите му с пръстенчето от крака на Мария Магдалена и епископът се молеше, но Едуард само ставаше още по-немощен и слаб. Една от местните жени, славеща се с лечителските си умения, се помъчи да изкара кашлицата с пот; когато това не стана, се помъчи да я изкара със студ, а когато и това не стана, завърза за гърдите му жива риба и заповяда на треската да премине в нея. Рибата положително умря, но момчето продължи да кашля и епископът се молеше, а Алфред, отслабнал също като болния си син, беше в отчаяние. Той знаеше, че датчаните ще го търсят, но докато детето беше толкова зле, не смееше дори да помръдне, камо ли да предприеме дългото пътуване до южния бряг, където можеше да открие кораб и да отплава в изгнание заедно със семейството си.

Той вече се бе примирил с тази участ. Студената реалност беше по-убедителна от крехките надежди да си върне кралството. Датчаните държаха Уесекс и той не беше крал на нищо, а синът му умираше.

— Това е възмездие — каза веднъж пред мен и епископ Ейлуолд. Беше вечерта след отпътуването на тримата свещеници и ние седяхме отвън, наблюдавайки как луната посребрява блатните мъгли. По лицето на Алфред имаше сълзи и той всъщност не говореше на нас, а на себе си.

— Бог не би отнел сина, за да накаже бащата — възрази Ейлуолд.

— Бог е пожертвал собствения си син — промълви безрадостно Алфред — и е заповядал на Авраам да убие Исак.

— Той е пощадил Исак.

— Но не пощадява Едуард. — Кралят трепна при поредната ужасяваща кашлица, разнесла се откъм колибата, после положи чело върху дланите си.

— Възмездие за какво? — попитах аз и епископът ми изшътка укорително заради нетактичния въпрос.

— За Етелуолд — отвърна Алфред без да вдига глава. Етелуолд беше неговият племенник, негодуващият, вечно пиян син на стария крал.

— Той е просто един млад глупак — каза Ейлуолд. — Нямаше как да седне на трона.

— Ако сега го провъзглася за крал — продължи Алфред, игнорирайки думите му — може би Господ ще се смили над Едуард?

Кашлицата спря и момчето се разплака — жалостив, стържещ, задъхан плач, който накара баща му да закрие ушите си с ръце.

— Защо не помолиш Исеулт да му помогне? — подхвърлих.

— В никакъв случай! — намеси се предупредително Ейлуолд. — Тя е блудница, езичница! — Виждах, че Алфред е изкушен от предложението, но доводите на епископа надделяваха. — Ако сам Бог не изцерява Едуард — не спираше да реди той — дали би позволил на една вещица да го стори?

— Тя не е вещица — казах.

— Утре — продължи Ейлуолд, без да ми обръща внимание — е денят на света Агнес. Свята дата, господарю, ден на чудеса! Ще се помолим на светицата и тя положително ще изпрати божията благодат връз момчето. — Той вдигна ръце към тъмното небе. — Щом се зазори, ще призовем силата на ангелското войнство, помощта на небесата и блажената Агнес ще прогони злата болест от младия Едуард.

Алфред не каза нищо, само впери празен поглед в езерцата от тъмна вода, обрамчени с тънка ледена корица, проблясваща на бледата лунна светлина.

— Аз самият знам за чудеса, извършени от света Агнес! — упорстваше епископът. — Имаше едно дете в Ексансестър, което не можеше да ходи, а тя му даде сили и сега то дори тича!

— Наистина? — заинтригува се Алфред.

— Кълна се, видях чудото със собствените си очи!

— Добре, утре тогава — рече поуспокоеният крал.

Аз не изчаках да се уверя в проявата на божията мощ. Вместо това взех една плоскодънна лодка и поех към място, наречено Етелингег, което се намираше в южния край на мочурището и приютяваше най-голямото от всички блатни селища. Вече започвах да опознавам този край. Леофрик прекарваше повечето време с Алфред, за да пази краля и семейството му, но аз обикалях и изследвах водния лабиринт. В него имаше пътеки, изградени от дървени трупи, които потъваха под краката, но човек можеше да се движи по тях с километри. Имаше също и бавни, виещи се реки, най-значимата сред които бе Педредан. Тя преминаваше недалеч от Етелингег — горист остров, изобилстващ от сърни и диви кози. Селото бе разположено в най-високата му точка и местният вожд си бе построил там същински палат — не точно кралски, не дори и с размерите на моя дом в Окстън, но все пак позволяващ да ходиш под покрива му изправен, а островът бе достатъчно обширен, за да побере малка армия.

От Етелингег се разклоняваха поне дузина пътеки, но нито една не водеше директно към сушата. Гутрум трудно би осъществил нападение тук, защото за целта трябваше първо да прекоси тресавището. Не така стояха нещата за Свейн, който вече със сигурност знаехме, че командва датчаните при Синуит, край устието на Педредан. Той можеше да влезе с корабите си срещу течението, а после да свърне на юг по река Тон, която течеше точно покрай острова. Загребах с лодката към средата на Тон и опасенията ми се потвърдиха — тя бе достатъчно дълбока, за да поеме увенчаните с драконови глави датски кораби.

Върнах се обратно към мястото, където Тон се вливаше в Педредан. На отсрещния бряг на по-голямата река видях да се издига хълм — стръмен и висок, изпъкващ сред блатистата околност като гробница на великан. Тук бе идеалното място за укрепление, а ако над Педредан се изградеше мост, то никой кораб нямаше да успее да мине нагоре по течението.

Когато посетих селото обаче, открих, че вождът, сивокос упорит старец на име Хасуолд, не е склонен да ни съдейства. Уверих го, че съм готов да платя доста сребро за изграждането на мост над Педредан, но той заяви, че войната между Уесекс и датчаните не го засяга.

— Там навън цари лудост — каза, махвайки неопределено с ръка към хълмовете на изток. — И така е открай време, но ние тук, в блатата, си гледаме собствената работа. Не закачаме никого и нас не ни закачат. — Беше целият вмирисан на риба и пушек. Носеше дрехи от кожа на видра, лъщящи от рибена мазнина, а рошавата му брада бе осеяна с рибени люспи. Имаше малки, хитри очи и сбръчкано, хитро лице, както и половин дузина жени, най-младата от които още дете, което спокойно можеше да му е внучка. Той я галеше пред мен, сякаш да докаже мъжествеността си. — Щом аз съм щастлив, какво ме е грижа дали вие сте щастливи? — добави, хилейки се насреща ми.

— Датчаните могат да сложат край на щастието ти.

— Датчаните? — Той се засмя дрезгаво, после се закашля и изхрачи в краката ми. — Ако датчаните дойдат, ние навлизаме дълбоко в блатото и те си отиват. — Искаше ми се да го убия, но това нямаше да донесе полза. В селото имаше над петдесет мъже, срещу които нямаше да оцелея и минута, но онзи, от когото най-вече се боях, бе едър, широкоплещест, леко прегърбен човек, с озадачен израз на лицето. Това, което ме плашеше у него, бе, че носеше голям тисов лък. Не някоя от играчките, с които обитателите на благата гонеха птиците, а истински убиец на елени, висок почти колкото него и способен да пробие ризница от петдесет крачки разстояние. Хасуолд изглежда долови моята боязън, защото повика мъжа да застане до него и той смутено се подчини. После пъхна възлестата си ръка под дрехите на младото момиче и взе да го опипва, смеейки се на моето безсилие. — Ако датчаните дойдат — повтори, мачкайки гърдите му — ние навлизаме дълбоко в блатото и те не могат да ни последват. Защото сторят ли го, Еофер ги убива. — Еофер явно беше лъконосецът, който при звука на името си се сепна, а после доби тревожен вид. — Той ме слуша — продължи наперено Хасуолд — и праща стрелите си там, където му кажа. Нали така? — Еофер кимна.

— Вашият крал иска да построите мост — казах. — Мост и укрепление на хълма.

— Крал? — заозърта се Хасуолд. — Нещо не го виждам наоколо. Ако има крал тук, това съм аз. — После започна да се дави от смях на шегата си, а аз огледах хората от селото и видях само унили лица. Никой не споделяше неговата веселост. Мина ми през ум, че не са особено доволни от управлението му и той вероятно долови мисълта ми, защото изведнъж потъмня като буреносен облак и блъсна младата си невеста встрани. — Махай се! — ми кресна. — Просто си върви оттук!

Така и направих, връщайки се на малкия остров, където се укриваше Алфред с умиращия си син. Вече се мръкваше и молитвите на епископа към света Агнес не бяха дали резултат. Еанфлед ми разказа, че Ейлуолд убедил краля да се раздели с една от най-ценните си реликви — перо от гълъба, който Ной пуснал от ковчега. Епископът разрязал перото на две, върнал едната половина на Алфред, а другата изгорил в чист тиган. Когато се овъглила, разбъркал пепелта в чаша светена вода и Елсуит накарала момчето да я изпие. То било увито в агнешка кожа, защото агнето било символ на света Агнес, станала мъченица в Рим още на крехка възраст. Но нито перото, нито агнешката кожа помогнали, дори състоянието на болния се влошило още и сега Ейлуолд се молел над него, готвейки го за последно причастие.

— Дали Исеулт не може да стори нещо? — погледна ме със сълзи в очите Еанфлед.

— Епископът няма да го позволи.

— Как така няма да позволи — възкликна негодуващо тя. — Да не би той да е легнал да мре!

И така, Исеулт бе повикана. Алфред влезе в колибата, а след него, надушил ерес, се намъкна и Ейлуолд. Едуард бе видимо по-зле, ужасната му кашлица раздираше нощната тишина. Алфред се смръщи болезнено и поиска да знае дали Исеулт може да изцели сина му. Тя не отговори веднага. Вместо това се обърна и се взря към блатото, където луната се издигаше над рядката мъгла.

— Наближава пълнолуние — каза.

— Знаеш ли лек за него? — настоя умолително кралят.

— Растящата луна помага — промълви глухо Исеулт, после се обърна към него. — Но ще има цена.

— Всичко, което пожелаеш!

— Не за мен — каза тя, подразнена, задето я е разбрал погрешно. — Но цена винаги има. Ако един ще живее, друг трябва да умре.

— Ерес! — намеси се Ейлуолд.

Съмнявам се, че Алфред схвана последните думи на Исеулт, или че изобщо го беше грижа — той просто се улови за крехката надежда като удавник за сламка.

— Можеш ли да излекуваш сина ми? — извика.

— Има начин — кимна тя след кратка пауза.

— Какъв начин?

— Моят начин.

— Ерес! — предупреди отново епископът, но Еанфлед го сгълча и той подви смутено опашка.

— Сега ли? — попита Алфред.

— Не — отвърна Исеулт. — Утре вечер. Трябва да се свършат неща, които отнемат време. Ако оживее утре до мръкнало, ще мога да помогна. Трябва да ми го донесете, щом изгрее луната.

— Не може ли днес? — опита да я склони Алфред.

— Утре — каза твърдо тя.

— Утре е денят на свети Винсент — спомена кралят, сякаш това имаше някакво значение. Случи се така, че детето някак преживя нощта и навръх празника на светията Исеулт и аз отидохме на източния бряг да събираме лишеи, репей, змийско мляко и имел. Тя ми забрани да ползвам метал, за да стържа лишеите или да режа билките. Освен това преди да ги откъснем, трябваше три пъти да ги обиколим. Беше зима и растенията изглеждаха жалки и сбръчкани. Набрахме също бодливи клони, които явно не бяха толкова важни, защото вече ми бе разрешено да си служа с ножа. Докато обикаляхме, постоянно се озъртах за датчани, но дори и да патрулираха край блатото, в този ден те не се появиха. Беше студено и духаше пронизващ, поривист вятър. Събирането на нужните съставки отне дълго време, но накрая торбата на Исеулт все пак се напълни. Върнахме се обратно на острова и тя ми нареди да изкопая две дупки в пода на колибата.

— На дълбочина трябва да са колкото е високо момчето — каза — и да са раздалечени на един лакът разстояние.

Не пожела да ми каже за какво са дупките. Беше много потисната, почти до сълзи. Провеси змийското мляко и репея от един прът на тавана, после стри лишеите и имела на каша, която разреди със слюнка и урина, произнасяйки дълги заклинания на своя език над плитката дървена купа. Всичко това трая дълго и на моменти тя просто седеше отмаляла в сумрака край огнището и се поклащаше напред-назад.

— Не съм сигурна, че ще мога да го направя — ми каза веднъж.

— Можеш да опиташ — отвърнах безпомощно.

— И ако се проваля, всички ще ме намразят още повече от преди.

— Никой не те мрази.

— Мразят ме и ме имат за грешница и езичница.

— Тогава излекувай детето и ще те заобичат.

Нямаше как да изкопая дупките толкова дълбоки, колкото ги искаше, защото почвата беше прогизнала и на три педи дълбочина те започваха да се пълнят с кафеникава вода.

— Тогава ги разшири — нареди ми тя. — Достатъчно, за да може детето да клекне в тях.

След като го направих, ме накара да ги съединя отдолу с тунел. Той трябваше да се прокопае внимателно, за да не се срути пръстеният свод.

— Това е грешно — каза, имайки предвид не резултата от моята работа, а магията, която се канеше да направи. — Някой ще умре, Утред. Някъде ще умре друго дете, за да може това да живее.

— Откъде знаеш? — попитах.

— Моят брат е умрял, когато съм се родила и аз имам неговата сила. Но ако я използвам, той се пресяга от мрака и си я взима обратно.

Падна здрач и детето продължаваше да кашля, макар звукът сега да бе някак немощен, сякаш в малкото му телце не бе останал достатъчно живот. Ейлуолд все така се молеше. Исеулт клечеше на прага на колибата ни, взирайки се в дъжда, но когато Алфред се приближи, го отпрати с ръка.

— Той умира — каза жалостиво кралят.

— Не още — отвърна Исеулт. — Не още.

Дъхът на Едуард излизаше на хрипове, които се чуваха отчетливо в тишината, и всички мислехме, че всеки един от тях може да е последният. Исеулт продължаваше да не помръдва, докато най-сетне в мрачните облаци не се образува пролука и слаб поток от лунна светлина не докосна водите на блатото. Тогава ми каза да донеса Едуард, но Елсуит не искаше да пусне момчето. Желаеше да бъде излекуван, но щом разбра, че Исеулт настоява да извърши магията си сама, започна да вие, че няма да позволи синът й да умре разделен от майка си. Нейният плач разтревожи Едуард и той започна да кашля отново.

— Тя може ли да го направи? — попита ме Еанфлед, галейки го по пламналото чело.

— Да — казах, без да знам дали говоря истината.

Тогава тя улови Елсуит за раменете.

— Пусни го да отиде — каза й твърдо.

— Не, той ще умре!

— Пусни го.

Накрая Елсуит се срина в ръцете на проститутката, а аз поех сина на Алфред, който ми се стори също толкова лек като перцето, което не бе успяло да го излекува. Беше горещ, но целият трепереше, затова го увих в един вълнен плащ и го отнесох на Исеулт.

— Не можеш да останеш тук — каза ми тя. — Остави ни сами.

Така двамата с Леофрик зачакахме отвън в мрака. Тя ни бе забранила да надзъртаме през входа на колибата, но аз поставих шлема си пред прага, така че лъскавата му повърхност да отразява случващото се вътре. Дъждът постепенно спря, а луната засия по-ярко.

Момчето кашляше. Исеулт го съблече голо и натри гърдите му със своята билкова смес, а после започна да напява до безкрайност нещо на собствения си език — нещо ритмично, тъжно и толкова монотонно, че едва не ме приспа. Едуард проплака веднъж, кашлицата му премина в плач и майка му взе да крещи от своята колиба, че си го иска обратно, но Алфред я успокои, а после дойде да седне при нас. Аз му направих знак да се приведе, за да не засенчва лунната светлина пред вратата на Исеулт.

Взирайки се в неясното отражение от огнището върху шлема, видях, че тя, сега също гола, вкарва момчето в една от дупките и без да спира да припява заклинанията си, го тика в тунела под пръстта. По едно време млъкна и започна да пъшка, после изпищя и поднови пъшканията и стенанията си. Алфред се прекръсти. Настъпи тишина, която изведнъж бе нарушена от вика на Исеулт — силен вик на облекчение, сякаш някаква огромна болка бе приключила и аз я зърнах как изважда голото дете от втората дупка. Тя го постави върху леглото и запълни тунела между дупките с трънливите клони. После легна до Едуард и се зави с моето голямо наметало.

Пак се възцари тишина. Ние чакахме и чакахме, а от колибата не долиташе нито звук, докато накрая не разбрахме, че Исеулт спи, а момчето или също спи, или е мъртво. Наведох се и вдигнах шлема си.

— Мога ли вече да го взема? — попита неспокойно Алфред.

— Не.

— Но майка му…

— Ще трябва да изчака до сутринта.

— И какво да й кажа?

— Че синът й вече не кашля, господарю.

Елсуит се разпищя, че синът й е умрял, но Еанфлед и Алфред я усмириха. После не се случи нищо друго, което да наруши покоя и накрая аз заспах.

Събудих се на зазоряване. От небето се сипеше такъв порой, сякаш идеше краят на света — сива пелена от дъжд, която се носеше откъм залива Сеферн, блъскаше по тръстиковите покриви и се лееше на потоци през малкия остров, върху който се гушеха колибите ни. Отидох до вратата на Леофрик и видях, че Елсуит наблюдава от своя праг. Изглеждаше отчаяна, като майка, на която предстои да узнае за смъртта на своята рожба. От колибата на Исеулт не се чуваше нищо и тя започна да плаче с горчиви, безутешни сълзи, когато изведнъж се разнесе странен звук. Отначало не го различих ясно, защото дъждът барабанеше с всичка сила, но после осъзнах, че това е смях — детски смях. Секунда по-късно Едуард, все още гол и кален като прасенце от прераждането си в подземния тунел, изскочи от колибата на Исеулт и се затича към майка си.

— Мили боже — промълви Леофрик.

Когато отидох при Исеулт, я заварих да плаче неудържимо.

— Трябваш ми — казах й рязко.

— За какво? — погледна ме смръщено тя.

— За строеж на мост.

— Да не мислиш, че мога да го построя с магия?

— Този път магията ще е моя. Но трябва да си във форма, защото ми е нужна кралица.

Тя кимна. А Едуард, от този ден нататък, бе в цъфтящо здраве.

Междувременно първите мъже, призовани от свещениците, които бях изпратил във вътрешността на страната, започнаха да се появяват. Идваха по един и по двама, мокри и премръзнали, и носеха новини за датските набези. После настъпиха няколко слънчеви дни и групичките станаха по-големи, тъй че островът ни се пренасели. Изпращах ги да патрулират, но им нареждах да не се отдалечават много на запад, за да не предизвикват Свейн, чийто войски лагеруваха край морето. Той все още не ни нападаше, което бе глупаво от негова страна, защото лесно можеше да навлезе с корабите си по реките и да претърси блатото. Рано или късно обаче това щеше да стане, затова трябваше да сме подготвени. А за целта ни бе нужен остров Етелингег.

Алфред се възстановяваше. Все още болнав, той виждаше божия пръст в изцелението на сина си, без и през ум да му минава, че то се дължи на езическа магия. Дори Елсуит стана благосклонна и когато поисках да заема шубата от сребърна лисица и няколкото бижута, които притежаваше, ми ги даде без възражения. Шубата беше мръсна, но Еанфлед я почисти и изчетка.

Вече разполагахме с над двайсет мъже на острова и вероятно щяхме да успеем да отнемем със сила Етелингег от враждебния му стопанин, но Алфред не искаше да се убиват блатни хора. Заяви, че те са негови поданици и че ако датчаните нападнат, могат да се сражават рамо до рамо с нас. Това означаваше, че трябва да използвам хитрост и така, около седмица след прераждането на Едуард, се упътих към селището на Хасуолд, придружен само от Леофрик и Исеулт. Тя бе облечена в сребристата шуба, с диадема на косата и голяма гранатова брошка на гърдите. Беше си вчесала косата до блясък и в мрачния зимен ден приличаше на принцеса, слязла от ясното небе.

Леофрик и аз бяхме с шлемове и ризници, но не правехме нищо, освен да се разхождаме из острова. Скоро се появи пратеник, за да ни каже, че вождът иска да говори с нас. Мисля, че Хасуолд очакваше да отидем във вонящата му колиба, но вместо това аз настоях той да дойде при нас. Не ще и дума, че можеше да ни стори каквото пожелае, защото бяхме само трима, а той разполагаше с всичките си хора, включително и стрелеца Еофер, но явно най-сетне бе проумял, че бедствията, сполетели външния свят, могат да достигнат и неговите мочурливи владения, затова предпочете да говори. Срещнахме се при северната порта на селището, която не бе нищо повече от няколко пръта, подпрени върху гнили кошове за риба. Както и очаквах, щом видя Исеулт, той се вторачи така, сякаш за пръв път виждаше жена. Малките му очички зашариха между нея и мен.

— Коя е тази? — попита.

— Приятелка — отвърнах небрежно и се обърнах да огледам стръмния хълм отвъд реката, където исках да построя укреплението.

— Жена ли ти е?

— Приятелка — повторих. — Имам още дузина такива.

— Ще ти платя за нея — каза Хасуолд. Зад гърба му се тълпяха двайсетина мъже, но само Еофер беше въоръжен с нещо по-сериозно от харпун за змиорки. Обърнах Исеулт с лице към него, застанах зад нея, сложих ръце на раменете й и разкопчах голямата гранатова брошка. Тя леко потрепери, но аз й прошепнах, че всичко е наред. После полека измъкнах иглата на брошката и разтворих широко наметката, показвайки голото й тяло на Хасуолд. Той взе да точи лиги в осеяната си с рибени люспи брада, а пръстите му замачкаха мазното палто от кожа на видра. Загърнах отново Исеулт и я оставих да се закопчее.

— Колко ще ми платиш? — попитах.

— Мога да я взема и даром. — Той кимна многозначително към хората си.

— Би могъл — отвърнах с усмивка — но мнозина от вас ще умрат преди нас, а духовете ни ще се върнат, за да убиват жените ви и да карат децата ви да пищят. Нима не си чул, че с нас има вещица? Или мислиш, че оръжията ти са по-силни от магията?

Никой от мъжете не помръдна.

— Аз имам сребро — каза Хасуолд.

— Не ми трябва среброто ти. Трябва ми мост и укрепление. — Обърнах се и посочих отвъд реката. — Как се казва онзи хълм?

— Просто хълм — сви рамене той.

— Е, сега трябва да стане укрепление. Да има стени от трупи, а също порта и наблюдателница, от която да се вижда далеч надолу по реката. А мостът трябва да води до укреплението и да е достатъчно здрав, за да спира кораби.

— Искаш да спираш кораби? — Хасуолд се почеса по чатала и поклати глава. — Не мога да построя такъв мост.

— Защо?

— Прекалено е дълбоко. — Това вероятно беше истина. В момента имаше отлив, но Педредан течеше мътна и непрогледна между стръмните си, кални брегове. — Но мога да преградя реката — додаде Хасуолд, без да откъсва очи от Исеулт.

— Добре тогава, прегради я и построй укреплението.

— Дай ми я и ще ги имаш — обеща Хасуолд.

— Направи каквото искам — отвърнах — и ще получиш нея, нейната сестра и братовчедките й. Всичките дванайсет.

Съдейки по изражението му, Хасуолд бе готов да пресуши цялото блато и да построи нов Йерусалим, само и само да преспи с Исеулт. Той не мислеше по-далеч от върха на оная си работа, но за мен това бе достатъчно. Никога не бях виждал да се работи толкова бързо. Хората му напредваха не с дни, а с часове. Първо преградиха реката и го направиха умно, като първо изградиха плаваща бариера от трупи и повалени заедно с клоните дървета, а сетне ги овързаха с ремъци от козя кожа. Екипажът на някой кораб можеше в крайна сметка и да разтури преградата, но не и ако бъдеше обстрелван с копия и стрели от брега. Колкото до укреплението, то разполагаше с дървена ограда, пълен с вода ров и паянтова кула от грубо одялани греди, скрепени с кожени ремъци. Не беше произведение на изкуството, но беше достатъчно здраво и аз дори започнах да се притеснявам, че ще стане готово, преди да разполагам с достатъчно войници, за да го напълня. Но тримата свещеници си вършеха работата и към блатото се стичаха още западносаксонци. Разположих двайсет от тях в Етелингег, с инструкции да помагат в строежа на форта. Когато той беше почти завършен, облякох Исеулт както предния път, но с туника от сърнешка кожа под скъпата наметка, и я отведох на острова. Застанах с нея по средата на селището и казах на Хасуолд, че може да я вземе. Той я огледа похотливо, после се обърна към мен.

— Значи ми я даваш?

— Цялата е твоя — отвърнах и отстъпих крачка встрани.

— А сестрите и братовчедките й? — попита алчно вождът.

— Утре ще ги доведа.

— Хайде, ела — махна той на Исеулт.

— В нейната страна — намесих се аз — обичаят е мъжът да улови жената за ръка и да я отведе до леглото.

Хасуолд се вторачи в прекрасното лице на Исеулт и в тялото й, скрито под пищната наметка. Аз се отместих още встрани, и той се пресегна рязко, за да я улови. Тогава тя измъкна изпод сребристите кожи ръцете си, в които стискаше Жилеща оса и лъскавото острие се впи дълбоко в корема на Хасуолд. Исеулт нададе вик на ужас и почуда. Видях, че се колебае, удивена от усилието, което е нужно, за да изкормиш човек и от осъзнаването на онова, което бе извършила. После обаче стисна зъби и дръпна рязко нагоре, разпаряйки го като шаран. Хасуолд се олюля под погледа на черните й, горящи от омраза очи, а от гърлото му се изтръгна странен, мяукащ звук. Вътрешностите му се изсипаха върху калта, а в следващия миг аз вече бях до Исеулт, с изваден меч. Тя цялата трепереше, поемайки си с мъка дъх. Сама бе пожелала да направи това, но се съмнявах, че ще иска да го повтори.

— Поисках от вас да се биете за своя крал — изръмжах на селяните. — Хасуолд вече се гърчеше на земята, а кръвта пропиваше дрехите му от кожа на видра. Той отново нададе мяукащия звук, ровейки с мръсни пръсти из собствените си разпилени черва. — За своя крал! — повторих. — Подобно искане не е молба, а дълг! Датчаните са нашият враг, а всеки мъж тук е войник — и ако не искате да се биете с тях, ще се биете с мен! — Исеулт продължаваше да стои край Хасуолд, който потрепваше като умираща риба. Дръпнах я настрани и замахнах със Змийски дъх, за да го довърша.

— Вземи му главата — каза тя.

— Защо?

— Това е силна магия.

Забучихме главата на Хасуолд върху стената на укреплението така, че да гледа по посока на датчаните. С времето към нея се присъединиха още осем глави — на главните поддръжници на вожда, убити от самите селяни, които се радваха да се отърват от тях. Тази на Еофер, стрелеца, не беше сред тях. Той бе слабоумен, неспособен на свързана реч, макар понякога да сумтеше и да издаваше виещи звуци. И едно дете можеше да го излъже, но наложеше ли се да пусне в действие лъка си, показваше страховита сила и точност. Той бе ловецът на Етелингег, способен да повали глиган с един изстрел и името му означаваше тъкмо това — глиган.

Оставих Леофрик да командва гарнизона в Етелингег и поведох Исеулт обратно към убежището на Алфред. Тя беше необичайно мълчалива, докато плавахме с лодката, и аз помислих, че страда заради постъпката си, но после неочаквано се засмя.

— Виж! — посочи ми кръвта на убития, гъста и лепкава върху пухкавата наметка на Елсуит.

Жилеща оса още беше у нея. Това беше моят къс меч, наричан „сакс“ — зловещо оръжие в близък бой, когато си гърди в гърди с противника и нямаш място да замахнеш с дългия меч или брадвата. Тя потопи острието му във водата, после си послужи с подгъва на наметката, за да го доизбърше от кръвта.

— Да убиеш човек се оказа по-трудно, отколкото си мислех — каза.

— Да, иска се сила.

— Но сега притежавам душата му.

— Затова ли го направи?

— За да дадеш живот, трябва да го вземеш отнякъде — отвърна тя, като ми върна оръжието.

Когато се върнахме, заварихме Алфред да се бръсне. Напоследък си беше пуснал брада — не за дегизировка, а защото бе твърде налегнат от тревоги, за да се грижи за външността си. Сега обаче стоеше гол до кръста пред голямо дървено корито, пълно с топла вода. Гърдите му бяха измършавели, а коремът хлътнал, но се беше измил, вчесал и усърдно стържеше брадичката си с вехт бръснач, зает от един от местните мъже. Дъщеря му Етелфлед държеше пред него плоско парче сребро вместо огледало.

— Чувствам се по-добре — съобщи ми тържествено.

— Радвам се, господарю. Аз също.

— Означава ли това, че си убил някого?

— Този път тя го направи — кимнах към Исеулт.

Алфред я огледа преценяващо, плакнейки бръснача във водата.

— Жена ми се интересуваше дали тя е истинска кралица.

— Да, но в Корнуолум това не е кой знае какво. Беше кралица на едно торище.

— А също и езичница?

— Там е християнско кралство. Нима брат Асер не го е потвърдил?

— Каза ми, че не са били от най-примерните християни.

— Мислех, че Господ решава това.

— Добре, Утред, добре! — Той се усмихна, после се приведе над парчето сребро и застърга горната си устна. — А наистина ли може да предсказва бъдещето?

— Да, може.

Настъпи кратко мълчание, през което дъщеря му гледаше благоговейно Исеулт.

— Кажи ми тогава — наруши го Алфред — според нея ще стана ли отново крал на Уесекс?

— Ще станеш — произнесе неочаквано с равен глас Исеулт.

Той се вторачи в нея.

— А жена ми смята, че сега, след като Едуард вече е по-добре, можем да потърсим кораб. Да отидем във Франкия, а защо не и да продължим към Рим. В Рим има голяма саксонска общност, която ще ни посрещне добре.

— Датчаните ще бъдат победени — каза Исеулт, със същия безизразен тон, но без сянка на съмнение.

Алфред се залови да бърше лицето си.

— Знаеш ли, Утред, примерът на Боеций ми говори, че тя е права.

— Кой е той? — попитах. — Някой от твоите военачалници?

— Нито подобно, бил е римлянин — изгледа ме снизходително той, примирен с невежеството ми. — А също така християнин, философ и дълбоко начетен мъж. Когато езическият крал Аларих превзел Рим и цялата цивилизация, както и истинската религия изглеждали обречени, Боеций се опълчил сам срещу грешниците. Понесъл големи страдания, но в крайна сметка победил и ние следва да се учим от него. — Той ме посочи с бръснача. — Никога не бива да забравяме примера на Боеций, Утред, никога.

— Няма да го забравя, господарю. Но мислиш ли, че четенето на книги ще ни помогне да се измъкнем оттук?

— Това, което мисля, е, че щом датчаните се махнат, ще си пусна истинска брада. Благодаря ти, миличка. — Последната реплика беше към Етелфлед. — Ще върнеш ли сега огледалцето на Еанфлед?

Дъщеря му хукна да изпълни заръката и той ме изгледа с развеселена искрица в очите.

— Учудва ли те, че жена ми и Еанфлед станаха приятелки?

— Само може да ме радва, господарю.

— Мен също.

— Но дали тя знае истинския занаят на Еанфлед?

— Не точно. Смята, че е била готвачка в таверната, което не е чак толкова далеч от истината. Е, имаме ли вече форт в Етелингег?

— Да, с четирийсет и трима бойци, под командата на Леофрик.

— И тук разполагаме с още четирийсет и осем. Цял легион! — Днес явно беше в добро настроение. — И кога ще се преместим натам?

— Може би след седмица или две.

— Защо да чакаме толкова?

Свих рамене.

— Мястото се намира по-навътре в блатата. Реших, че ще е добре да отидем, когато разполагаме с повече хора и сме сигурни, че ще можем да го удържим.

Той навлече мръсната си риза.

— Новият форт не може ли да спре датчаните?

— Положително ще ги забави, но не е изключено и да успеят да се промъкнат. Това ще става все по-трудно обаче, защото Леофрик в момента копае ровове, за да укрепи западния край на Етелингег.

— Значи островът е по-уязвим, отколкото мястото, където сме сега?

— Да, господарю.

— Именно затова трябва да отида там. За да не кажат хората, че кралят им се крие в миша дупка. — Той ми се усмихна. — Нека се говори, че е предизвикал датчаните. Че ги е чакал там, където могат да го достигнат, че се е поставил в опасност.

— Заедно със семейството си? — попитах.

— Заедно със семейството си — каза твърдо той, после се замисли за миг. — Ако рекат да нападнат с всички сили, биха могли да превземат и цялото блато, нали?

— Така е, наистина.

— Значи никое място не е по-безопасно от друго. Но с каква войска разполага Свейн?

— Не знам, господарю.

— Не знаеш? — Това беше упрек. Достатъчно мек, но все пак упрек.

— Досега не ги доближавах, защото бяхме твърде слаби, за да им се противопоставим. Гледах да не ги тревожа, ако те не ни тревожат. Каква полза да разбутваш кошера на пчелите, преди да си готов да вземеш меда?

Той кимна, приемайки аргумента ми.

— Но все пак трябва да знаем колко са пчелите. Затова утре ще отидем на разузнаване, Утред. Ти и аз.

— Не, господарю — казах твърдо. — Ще отида сам. Ти не бива да рискуваш живота си.

— Напротив, тъкмо това смятам да сторя и хората трябва да разберат, че съм го сторил. Аз съм кралят, а защо им е да служат на крал, който не споделя опасностите им? — Той изчака за отговор, но аз не разполагах с такъв. — И така, нека си кажем молитвите и да вървим да ядем.

Вечерята беше рибена чорба. Винаги беше рибена чорба.

А на другия ден потеглихме да търсим врага.

Бяхме общо шестима — лодкарят, ние с Исеулт, двама от новопристигналите войници и Алфред. Опитах още веднъж да го разубедя, но той настоя да дойде.

— Ако трябва да оставим някого — каза — това е Исеулт.

— Тя идва с нас.

— Очевидно. — Той не повдигна повече въпроса и всички се качихме в голямата, плоскодънна лодка. Отправихме се на запад, а край нас беше същински птичарник — имаше хиляди патици, водни кокошки, жерави, гмурци и чапли, а далеч над морето в мрачното небе се виеха ята от чайки.

Лодкарят ни превеждаше бързо и безшумно из тайните, известни само на блатните хора канали. На моменти изглеждаше, че се носим право към обрасъл с тръстика остров, но плиткият съд се плъзгаше над него и се озоваваше в нов ръкав от открита вода. Надигащият се прилив прииждаше през всяка пролука, вкарвайки риба в замаскираните мрежи и кошове. Скоро в посоката, където кръжаха чайките, над растителността се показаха мачтите на изтеглените на сушата кораби на Свейн. Алфред ги забеляза и се обърна към мен с въпрос:

— Защо те не се присъединяват към армията на Гутрум?

— Защото Свейн не иска да приема заповеди от него.

— Сигурен ли си?

— Сам ми го каза.

Алфред замълча, вероятно припомняйки си моето изправяне пред Уитана, после ме погледна скръбно.

— Що за човек е той?

— Страховит.

— Тогава защо още не ни е нападнал?

И аз се чудех същото. Свейн бе имал златна възможност да нахлуе в блатото и да пипне Алфред, а дори не беше опитал.

— Предполагам, защото другаде има по-лесна плячка и защото не желае да налива вода в мелницата на Гутрум. Те са съперници. Да се присъедини към кампанията му ще означава да го признае за свой крал.

Алфред зарея поглед към далечните мачти, които се виждаха като чертички на фона на небето. Аз безмълвно посочих на лодкаря хълма, издигащ се край остров Етелингег и той послушно обърна натам. Щом слязохме на брега, си проправихме път през гъстите шубраци и минахме покрай схлупените колиби на селото, откъдето надничаха рошави, немити глави. Така и не научих от местните друго име за този хълм, освен Брант, което означаваше стръмен. И той наистина бе такъв — стръмен и висок, предлагащ отлична гледка на юг, където Педредан се виеше като грамадна змия през сърцето на блатото. А в широкото й кално устие, излизащо в залива Сеферн, ясно се виждаха датските кораби.

Те бяха изтеглени на отвъдния бряг на Педредан, на същото място, където Уба бе пристанал със своята флота преди фаталната за него битка. Оттам Свейн лесно можеше да стигне с гребане до Етелингег, защото реката бе широка и дълбока, и нямаше да срещне никакво препятствие чак до водната преграда, където чакаше Леофрик с бойците си.

— Трябва да поставим тук маяк — казах на Алфред. Сигналният огън, запален на върха на хълма, щеше да даде на защитниците на Етелингег поне два-три часа преднина в случай на датско нападение. Той кимна, но не каза нищо. Само се взираше напрегнато в корабите, но те бяха твърде далеч, за да се преброят. Изглеждаше блед и аз се досетих, че изкачването на стръмнината го е изтощило, затова настоях да се върнем в селото, над чиито огнища се виеше тънък дим.

— Аз ще преброя корабите, господарю — обещах му. — А ти трябва да останеш тук и да си починеш.

Стомашните му болки трябва да бяха доста силни, защото се остави да го убедя. Намерих една колиба, обитавана от вдовица с четири деца и дадох на жената сребърна монета, като й обясних, че кралят трябва да отдъхне и да се сгрее. Не мисля, че тя разбра кой е нейният гост, но знаеше добре цената на шилинга, тъй че пусна Алфред в дома си и го настани край огъня.

— Дай му бульон — казах на вдовицата, чието име беше Елуид — и го остави да поспи.

— Как тъй ще спи — изгледа ме възмутено тя. — Никой не спи, когато има толкова работа за вършене. Трябва да се дерат змиорки, да се опушва риба, да се кърпят мрежи, да се плетат кошове.

— Онези там могат да работят — посочих двамата уесекски войници и после ги оставих на нежните грижи на Елуид, докато ние с Исеулт се качихме в лодката и поехме на юг. Устието на Педредан се намираше само на пет-шест километра разстояние, а хълмът Брант беше отличен ориентир, затова оставих и лодкаря на брега да дере змиорки и да плете кошове.

Щом наближихме, свих в един страничен приток. На отсрещния бряг на Педредан се виждаше хълмът Синуит, където навремето бяхме обсадени от войските на Уба и докато избутвах лодката с помощта на пръта през тръстиките и блатната трева, разказах на Исеулт за онази битка. Дъното изстърга веднъж или дваж в плитчините и след като известно време се мъчих да продължа напред, си дадох сметка, че нивото на водата спада бързо заради отлива. Завързах лодката за един пън и двамата тръгнахме да прекосяваме пустошта от локви и съхнеща кал. Бях спрял по-далеч от Педредан, отколкото възнамерявах и студеният вятър ни обрули, докато стигнем, но щом се озовахме на отвесния бряг, можахме да видим всичко, което бе нужно. Датчаните също ни видяха. Аз бях без ризница, но носех мечовете си и видът ми накара мъжете да се стекат до самата вода, откъдето ни засипаха с обиди през бързо носещото се течение. Аз не им отговарях, зает да броя увенчаните с драконови глави кораби. Бяха общо двайсет и четири, ако не броим изгорелите съдове на Уба, чийто почернели ребра още стърчаха полузаровени в пясъка.

— Колко хора виждаш? — попитах Исеулт. Няколко души се мяркаха из обгорелите останки на манастира, чийто монаси бяха избити от Свейн, но повечето бяха край корабите на брега.

— Само мъжете ли?

— Да, забрави за жените и децата. — Жените бяха десетки, събрани най-вече в селцето, намиращо се малко по-нагоре по течението.

Исеулт не знаеше английските думи за по-големите числа, затова ми даде своята преценка, като шест пъти отвори и затвори пръстите на двете си ръце.

— Шейсет? — кимнах. — И аз мисля така, най-много седемдесет. А корабите са двайсет и четири. — Тя смръщи вежди, не разбирайки накъде клоня. — Двайсет и четири кораба означават осемстотин-деветстотин мъже — поясних. — Тези тук са оставени само да пазят съдовете. А къде са останалите? — запитах по-скоро себе си, наблюдавайки как петима от датчаните спускат във водата малка лодка. Те искаха да прекосят реката и да ни хванат, но аз нямах намерение да ги чакам. — Останалите — отговорих на собствения си въпрос — са отишли на юг. Зарязали са жените и децата и са тръгнали да плячкосват. Да убиват, палят и изнасилват, да станат богати. Да разграбят Дефнашир.

— Те идват — побутна ме Исеулт, посочвайки към лодката с петимата мъже.

— Искаш ли да ги убия?

— Можеш ли? — погледна ме обнадеждено тя.

— Не. Затова хайде да вървим.

Тръгнахме обратно през обширното пространство от пясък и лепкава кал. То изглеждаше гладко, но през него струяха безброй поточета, защото приливът се бе обърнал и морето превземаше сушата с изненадваща бързина. Слънцето вече се спускаше към мрачните облаци над хоризонта, а поривистият вятър тласкаше водата нагоре от залива Сеферн. Обърнах се назад и видях, че датчаните са се отказали от преследването. Бяха се върнали на западния бряг, където фигурите им се очертаваха като тънки силуети на фона на помръкващата вечерна светлина.

— Не виждам лодката — каза Исеулт.

— Насам е — отвърнах, но не бях сигурен, че съм прав, защото светлината отслабваше, а еднообразният фон на тръстиките скриваше гледката. Подскачахме от едно сухо място на друго, а приливът продължаваше да се покачва неудържимо, поглъщайки късчетата земя.

Приливите в залива Сеферн са големи — дотолкова, че ако човек построи къща край водата при най-ниската им точка, при най-високата дори покривът й не би се показвал над повърхността. По време на отлива се появяваха острови, стърчащи по десетина метра над морето, които при прилив изчезваха напълно. Тази стихия сега бе подсилвана и от студения вятър, духащ към сушата, и Исеулт започна да преплита крака, затова се наложи да я вдигна и понеса като малко дете. Слънцето се скриваше зад ниските облаци на запад и аз газех сякаш след безкрайно ледено море, но после, може би защото се спускаше нощ и Ходер, слепият бог на мрака реши да се смили над мен, изведнъж забелязах лодката, поклащаща се на изпънатото си въже.

Хвърлих Исеулт в нея и сам се прехвърлих през ниския борд. Отрязах въжето, после, мокър, премръзнал и уплашен, се строполих на дъното и я оставих да се носи сама по течението.

— Трябва да я насочиш обратно към огъня — смъмри ме Исеулт. Съжалих, задето не бях взел лодкаря със себе си, защото сега трябваше сам да търся пътя през блатото, а той щеше да е дълъг и студен. Исеулт се сви до мен и зарея поглед на изток, където се издигаше силуетът на стръмния хълм, нашата крайна цел.

— Според Еанфлед това е хълмът Авалон — каза благоговейно.

— Авалон?

— Мястото, където е погребан Артур.

— Нали ти вярваше, че той просто спи?

— Да, спи дълбок сън под земята, заедно със своите воини. — Очите й не се откъсваха от хълма, който сякаш леко сияеше, озарен от сетните лъчи на слънцето, прокраднали се през плътните облаци зад гърба ни. — Артур — промълви шепнешком. — Най-великият крал, живял някога. Знаеш ли, че е имал вълшебен меч? — И тя ми разказа легендата за меча, изваден от камъка и за славните битки срещу враговете, а аз си помислих, че тези врагове сме били ние, саксонците, и че Авалон е на уесекска земя. Дали след няколко години и ние нямаше да си спомняме за изгубените си крале, да разправяме колко са били велики, а в същото време датчаните да ни управляват? Скоро се спусна мрак, а Исеулт тихо припяваше на своя език. Аз не го разбирах, но тя ми обясни, че песента разказва за това как Артур опрял стълба на луната и уловил рояк звезди, за да направи мантия за своята кралица, Гуиневир. Гласът й се носеше над тъмната, проблясващата вода, плъзгаше се между тръстиките, а зад нас огньовете от датския лагер постепенно се губеха в нощта. Някъде далеч зави куче, вятърът изпускаше студени въздишки и носеше ситен, пронизващ дъжд. Когато грамадата на хълма най-сетне се издигна пред нас, Исеулт спря да припява.

— Ще има голяма битка — каза тихо. Думите й ме сепнаха и аз предположих, че продължава да мисли за Артур, представяйки си как спящият крал ще се надигне от подземното си ложе, с коренища и буци кал, полепени по сияйната ризница. — Битка край хълм — продължи обаче тя. — Стръмен хълм, по който ще препуска бял кон. Склоновете му ще се облеят в кръв и датчаните ще бягат от саксонците.

— Сънувала ли си това? — попитах.

— Да, сънувах го.

— Значи е вярно?

— То е съдба — отвърна тя и аз й повярвах. Точно тогава плоското дъно на лодката изстърга в крайбрежния пясък.

Вече беше тъмно като в рог, но на острова още догаряха огньовете за опушване на риба и на тяхната мъждива светлина успяхме да намерим пътя до къщата на Елуид. Тя беше изградена от дървени трупи и покрита с тръстика. Заварих Алфред да седи пред централното огнище, зареял отсъстващ поглед в пламъците. Елуид, двамата войници и нашият лодкар деряха змиорки в единия ъгъл, а в другия три от децата на вдовицата кърпеха с върбови клони кошове за риба. Четвъртото кормеше голяма щука.

Аз приближих до огъня, надявайки се топлината да възвърне живота във вкочанените ми крака. Алфред се обърна и примигна, сякаш изненадан да ме види.

— Какво научи? — попита.

— Датчаните са отишли към вътрешността — отвърнах треперейки, като се чудех дали някога изобщо ще се стопля. — Оставили са само шейсет-седемдесет души да охраняват корабите.

— Тук има храна — каза неопределено Алфред.

— Това е добре, защото умираме от глад.

— Не, имам предвид, че блатата са пълни с храна. Достатъчно, за да се изхрани цяла армия. Ние можем да ги нападнем, Утред. Да съберем мъже и да ги нападнем. Но това няма да е достатъчно. Разсъждавах доста по въпроса. Това правих през целия ден. — Видът му се бе подобрил значително и вече не беше така болезнен. Явно се бе нуждаел от време да помисли и го бе открил в този вмирисан коптор. — Реших, че няма да бягам никъде, няма да ходя във Франкия.

— Добре — кимнах, макар да ми беше толкова студено, че всъщност не го слушах.

— Ще останем тук — рече твърдо той — ще съберем армия и ще завоюваме обратно Уесекс.

— Добре — казах отново. Замириса ми на изгоряло. Огнището беше обградено от плоски камъни, върху които Елуид бе наредила да се пекат дузина овесени питки и краищата им, обърнати към огъня, започваха да почерняват. Пресегнах се да отместя една от тях, но Алфред се намръщи и ми направи знак да престана, за да не го разсейвам.

— Проблемът е, че не мога да си позволя да започна малка война. — Не виждах каква друга война може да започне, но си премълчах. — Колкото по-дълго датчаните останат тук, толкова по-здрава ще става хватката им. Все повече от техните мъже ще се кълнат във вярност на Гутрум. Не бива да допускаме това.

— Не, господарю.

— Значи трябва да ги победим. — Гласът му бе суров. — Не просто да ги бием тук и там, Утред, а да ги победим!

Помислих си за съня на Исеулт, но не казах нищо. После си спомних колко често Алфред бе сключвал мир с датчаните, вместо да се сражава с тях, но пак не казах нищо.

— През пролетта — продължи той — те ще докарат още кораби и ще се пръснат из цял Уесекс. Така до края на лятото изобщо няма да има Уесекс. Затова трябва да направим две неща. Първо — разгъна един от дългите си пръсти — да им попречим да разпростират войските си. Да ги принудим да стоят тук, всички заедно, за да не могат да пращат малки отряди из страната и да завземат нови територии. — Това беше разумно. Съдейки по слуховете, които чувахме, в момента датчаните вилнееха из цялото кралство, но се движеха бързо, задигайки каквото могат из пътя, преди други да са ги изпреварили. След няколко седмици обаче щяха да започнат да се озъртат за места, където да се заселят. Алфред се надяваше да спре този процес, концентрирайки вниманието им върху блатото. — И докато погледите им са обърнати към нас трябва да съберем фирда.

Вторачих се в него. Бях очаквал, че намеренията му са да стои в блатото, докато датчаните не ни пометат, или докато ние не съберем достатъчно сили, за да превземем една провинция, после друга и така за години напред, но неговата визия беше много по-мащабна. Той искаше да събере армията на Уесекс под самия нос на датчаните и да си върне кралството отведнъж. Като в игра на зарове, да вземе всичко, с което разполага, колкото и малко да беше то, и да го заложи в едно-единствено хвърляне.

— Ще ги накараме да влязат с нас в истинска, голяма битка — рече мрачно — и с божията помощ, ще ги унищожим.

Разнесе се внезапен вик. Алфред, като изтръгнат от унес, вдигна сепнато очи, но твърде късно, защото Елуид се бе надвесила над него, ядосана, задето е изгорил овесените й питки.

— Казах ти да ги гледаш! — кресна яростно тя и шляпна краля през лицето с една одрана змиорка. Ударът издаде мокър звук и бе достатъчно силен, за да го повали настрани. Двамата войници скочиха на крака, посягайки към мечовете си, но аз ги спрях с ръка, докато разгневената вдовица събираше почернелите питки от камъните. — Къде ти беше умът! — не спираше да го хока тя, а той лежеше там, където бе паднал и раменете му се тресяха. Отначало ми се стори, че плаче, но после осъзнах, че всъщност се смее. Смееше се неудържимо, до сълзи, по-щастлив, отколкото някога го бях виждал. Защото имаше план как да спечели обратно изгубеното.

Етелингег вече разполагаше с гарнизон от седемдесет и трима души. Алфред се премести на острова заедно със семейството си и веднага изпрати шестима от хората на Леофрик на върха на хълма Брант с нареждане да изградят маяк. Беше в най-добрата си форма, спокоен и уверен. Паниката и отчаянието от първите дни на януари бяха пометени от безумната надежда, че ще завоюва отново кралството си преди настъпването на лятото. Настроението му се подобри безмерно и от пристигането на отец Беока, който една сутрин се зададе, накуцвайки откъм пристана, за да се просне с грейнало лице в краката му.

— Ти си жив, господарю! — възкликна, сграбчвайки полите на наметката му. — Слава на Бога, ти си жив!

Алфред го изправи и го взе в прегръдките си, после двамата плакаха, а на следващия ден, който беше неделя, Беока изнесе проповед. Ща, не ща трябваше да я изслушам, защото тя се състоя на открито, под ясното, студено небе, а островът бе твърде малък, за да има къде да се скрия от звънкия му глас. Той разправи как библейският цар Давид също трябвало да бяга и да се укрие в пещерата Адулам, но с божията помощ се върнал обратно в Израел и сразил враговете си.

— Тук е нашият Адулам! — провикна се Беока, обгръщайки със здравата си ръка тръстиковите покриви на Етелингег — а това е нашият Давид! — и посочи към Алфред. Затова нека Господ ни води към победата!

— Жалко, че не беше толкова войнствен преди два месеца, отче — казах му след това.

— Радвам се да видя, че кралят те е дарил със своето благоволение — вирна нос той.

— Да, след като вече откри стойността на кръвожадни копелета като мен, надявам се скоро да се научи и да не вярва на благочестиви копелета като теб, които твърдяха, че датчаните можели да бъдат победени с молитви.

Той преглътна със сумтене обидата, после погледна неодобрително към Исеулт.

— Имаш ли вести от жена си?

— Не.

Беока също нямаше новини от Милдрит, но ми разказа собствената си история. Беше избягал на юг пред настъпващите датчани, стигайки чак до Дорнуарасестър в Торнсета, където намерил подслон в някаква монашеска обител. Нашествениците дошли и там, но монасите били предупредени навреме и се укрили в древната крепост край града. Армията на Гутрум разграбила Дорнуарасестър, вземайки пари, сребро и жени, след което продължила на изток. Скоро след това Хупа, лордът на Торнсета, пристигнал с петдесетина бойци и възложил на местните жители, в това число и на монасите, да ремонтират градските стени, останали още от римско време. Засега хората били в безопасност, но не разполагали с достатъчно храна в случай, че датчаните се върнат и ги обсадят. После Беока научил, че Алфред се намира в големите блата и се упътил сам да го търси, макар в последния ден от пътешествието си да срещнал шестима английски войници, тръгнали в същата посока, и да се присъединил към тях. Не знаеше нищо за Улфхер, но бе чул, че Ода Младия се е установил в старо укрепление някъде по горното течение на Уиск.

— Проклетите датчани са навсякъде — каза — но слава богу, не ги срещнах, докато идвах насам.

— Дорнуарасестър голям град ли е? — попитах.

— Достатъчно голям. Има цели три прекрасни църкви!

— А пазар?

— Да, и търговията върви добре.

— И все пак датчаните не са се застояли там?

— Не, нито пък в Гифъл, който също е доста добро място.

Гутрум бе успял да изненада Алфред, да победи неговите сили при Сипанхам и да накара краля да се укрие, но за да завладее Уесекс трябваше първо да превземе всичките му укрепени градове — а щом Беока бе бродил цели три дни без да срещне датчани, значи те не разполагаха с достатъчно войска, за да удържат всичко, което бяха превзели. Не бе изключено да доведат още хора от Мерсия и Източна Англия, но тогава поемаха риска тези места да въстанат срещу отслабените си владетели. За Гутрум оставаше единствено да се надява на пристигането на още кораби от Дания. Междувременно, както научихме, бе разположил гарнизони в Батум, Редингум, Мерлеборг и Андефера, а несъмнено и по други места. Алфред обаче подозираше — и се оказа прав — че докато източен Уесекс се намира предимно във вражески ръце, големи територии от останалото кралство все още са свободни. Датчаните предприемаха набези из тях, но нямаха излишни войски, които да разположат в градове като Уинтансестър, Гифъл или Дорнуарасестър. Той знаеше, че с настъпването на лятото ще започнат да пристигат още кораби с нашественици и че трябва да действа преди това — ето защо, два дни след пристигането на Беока, свика военен съвет.

На Етелингег сега имаше достатъчно хора, за да се възцарят наново придворните порядки. Ако исках да говоря с Алфред, вече не го намирах седнал пред прага на колибата, а трябваше да искам аудиенция. Той заповяда една от по-големите къщи да бъде превърната в църква. Обитателите й бяха изселени, а на някои от новопристигналите войници бе наредено да изрежат допълнителни прозорци в стените и да издигнат голям дървен кръст над фронтона й. Самият съвет се състоя в голямата зала на Хасуолд. Алфред изчака да се съберем, преди да се появи, а при влизането му всички трябваше да се изправим, докато той се настани на един от двата стола върху прясно скования подиум. На другия седна Елсуит, придържайки с ръце бременния си корем, издуващ сребристата кожена наметка, по която още личаха следи от кръвта на Хасуолд.

Трябваше да стоим на крака и докато епископът на Ексансестър произнесе молитвата, а това отне време, но накрая кралят благосклонно ни махна с ръка да седнем. Бяхме подредени в полукръг пред него — шестима свещеници и шестима воини, сред които Леофрик, аз и още четирима новопристигнали, служили в гвардията на Алфред. Един от тях бе сивобрад мъж на име Егуин, който ми каза, че е командвал сто бойци при Еск Хил и очевидно смяташе, че сега му се полага да оглави цялата събрана в блатото войска. Знаех, че вече дори е повдигнал въпроса пред краля. Беока седеше на разнебитена масичка до подиума и се опитваше да записва казаното на съвета. Това не му се удаваше лесно, защото мастилото му бе старо и избледняло, перата постоянно се цепеха, а вместо пергамент разполагаше единствено с откъснатите бели полета от требника си, но Алфред твърдо държеше на протокола.

Кралят официално благодари на епископа за молитвата, после кратко и разумно обясни, че не можем да се надяваме да се справим с Гутрум, докато първо не победим Свейн. Свейн представляваше непосредствената заплаха, защото макар повечето от хората му да бяха на юг, разграбвайки Дефнашир, той разполагаше с кораби, способни да навлязат в блатото.

— Двайсет и четири кораба, нали така? — обърна се към мен, повдигайки вежда.

— Точно така, господарю — потвърдих.

— Значи ако събере екипажите им, ще разполага с близо хиляда мъже. — Той направи пауза, позволявайки на присъстващите да осмислят цифрата. Беока се намръщи, защото цепнатото му перо опръска с мастило тясната ивица пергамент. — Но преди няколко дни — продължи Алфред — тези кораби, разположени в устието на Педредан, са били охранявани едва от седемдесет бойци.

— Около седемдесет — вметнах. — Може да е имало и още, които да не сме видели.

— Но във всички случаи по-малко от сто?

— Така смятам, господарю.

— В такъв случай трябва да се справим с тях, преди останалите да са се завърнали.

Настана по-продължителна тишина. Всички съзнавахме колко сме слаби. Всеки ден се присъединяваха по няколко души, подобно на шестимата, пристигнали с Беока, но броят ни растеше бавно — било защото новината за местонахождението на Алфред не се разпространяваше достатъчно бързо, било защото още бе зима, а хората не обичат да пътуват в студени и влажни дни. Също, сред новодошлите нямаше нито един тан. Тановете бяха благородници, хора с пари и власт, способни да поведат в бой десетки добре въоръжени мъже. Те бяха силата на Уесекс, но никой от тях не бе дошъл в Етелингег. За някои от тях чувахме, че са забягнали в чужбина, докато други просто се мъчеха да опазят имуществото си. Не се съмнявах, че Алфред ще се чувства далеч по-добре с дузина танове около себе си, но вместо тях имаше само мен, Леофрик и Егуин.

— С какви сили разполагаме в момента? — попита Алфред.

— Имаме над сто мъже — отговори бодро Егуин.

— От които само шейсет или седемдесет са годни да се бият — вметнах аз. — Започнеш ли да събираш войска, сякаш неизбежно я връхлита някаква болест. И сега много от хората ни страдаха от треска, повръщане и стомашно разстройство.

— Това достатъчно ли е?

— Достатъчно за какво, господарю? — Егуин не беше от най-съобразителните.

— За да се отървем от Свейн, разбира се — каза Алфред и в помещението отново се възцари тишина, защото въпросът беше абсурден. Тогава Егуин изпъна рамене:

— Повече от достатъчно!

Елсуит го възнагради с усмивка.

— И как предлагаш да го направим? — попита кралят.

— Ще вземем всеки боец, с който разполагаме. Всеки мъж, способен да държи оръжие и ще атакуваме. Ще атакуваме, господарю!

Беока бе спрял да пише. Той добре разбираше кога се говорят глупости и нямаше намерение да хаби мастилото си за тях. Алфред погледна към мен.

— Осъществимо ли е това?

— Те ще ни видят да приближаваме — казах. — Ще бъдат подготвени.

— Тогава ще заобиколим по суша — не отстъпваше Егуин. — Ще се спуснем откъм хълмовете.

Алфред отново ме погледна.

— Това ще отнеме поне три дни, през които Етелингег ще остане незащитен. В крайна сметка мъжете ни ще пристигнат уморени, гладни и премръзнали, а датчаните вероятно пак ще ни видят и ще имат време да надянат доспехите и да вземат оръжията си. В най-добрия случай силите ни ще бъдат равни. А в най-лошия… — Свих рамене. Нямаше как да знаем какво ще е положението след три или четири дена. Хората на Свейн можеше да са се върнали и нашите седемдесет бойци да се окажат изправени срещу цяла орда.

— Как тогава да го направим? — попита Алфред.

— Като унищожим корабите им.

— Продължавай.

— Без кораби те няма как да се придвижат нагоре по реката. Ще бъдат приковани на едно място.

Алфред кимна. Перото на Беока отново дращеше усърдно.

— И по какъв начин да унищожим корабите им? — попита кралят.

Аз не разполагах с отговор. Ако се биехме с равни сили, дори да победяхме, щяхме да останем с шепа мъже след сражението. Те естествено можеха да подпалят съдовете, но надали щяха да оцелеят, за да го сторят. В Синуит имаше десетки датски жени, които, ако се стигнеше до битка, щяха да се присъединят и да наклонят везните против нас.

— С огън! — възкликна ентусиазирано Егуин. — Ще вземем огън в лодките и ще го хвърляме в корабите от реката.

— Корабите се охраняват — рекох уморено. — Само ако се приближим до тях, ще бъдем засипани от копия, брадви и стрели. Най-много да опожарим един, не повече.

— Тогава да отидем през нощта.

— Луната е почти пълна, ще ни видят да приближаваме. А ако няма луна, ние няма да виждаме какво правим.

— Тогава какво предлагаш? — настоя Алфред.

— Господ ще прати огън от небесата — обади се епископ Ейлуолд, но никой не му обърна внимание.

Алфред се изправи и всички ние последвахме примера му.

— Ти ще го направиш — каза, като ме посочи с пръст. — Ти ще унищожиш флотата на Свейн и до довечера бих желал да знам как планираш да го сториш. А ако не можеш, тогава ти — обърна се към Егуин — ще отпътуваш за Дефнашир, ще намериш лорд Ода и ще му кажеш да докара бойците си в устието на реката и да свърши работата вместо нас.

— Да, господарю — отвърна Егуин.

— До довечера — повтори ми хладно Алфред и после излезе. Остави ме разгневен и навярно това беше целта му. Изкачих се заедно с Леофрик до новопостроения форт и се загледах над блатата към залива Сеферн, полускрит от скупчените облаци.

— Как да изгорим двайсет и четири кораба? — го попитах.

— Господ ще прати огън от небесата, естествено — подсмихна се той.

— Бих предпочел да изпрати хиляда войници.

— Алфред няма да повика Ода, не се тревожи. Каза го само да те подразни.

— Но все пак е прав — измърморих неохотно. — Трябва да се отървем от Свейн.

— Остава да измислим как.

Обърнах се да разгледам барикадата от повалени дървета, изградена от Хасуолд. Водата, вместо да тече надолу, в момента се връщаше обратно по течението, пенейки се сред прелетените клони, защото приливът наближаваше най-високата си точка.

— Когато бях дете, Беока ми разправяше една история. — Смръщих вежди, напрягайки паметта си. — Християнският бог беше разделил морето, нали?

— Мойсей го е направил — каза Леофрик.

— И когато враговете опитали да го последват, се издавили.

— Хитър номер.

— Значи същото ще направим и ние.

— Нима?

Вместо да му обяснявам, свиках блатните хора, поговорих с тях и до вечерта планът ми беше готов. Понеже беше заимстван от Светото писание, Алфред го прие охотно. Целият следващ ден премина в подготовка. Трябваха ми достатъчно лодки, за да натоваря четирийсет мъже. Трябваше ми също и Еофер, простодушният гигант с лъка. Той не разбираше какво става и пелтечеше с ужасѐн вид, но после едно момиченце, може би десетинагодишно, доближи, улови го за ръката и му обясни, че искаме да го водим на лов.

— Той ти има доверие, така ли? — попитах детето.

— Да, аз съм му племенница.

Еофер държеше дланта й в своята и отново бе спокоен.

— И прави всичко, което му кажеш?

Тя кимна с малкото си, сериозно личице и аз й казах, че ще трябва да ни придружи, за да се чувства нейният чичо добре.

Тръгнахме още преди зазоряване — двайсет блатни мъже, опитни в управлението на лодки, двайсет войници, един слабоумен стрелец с лък, едно дете и Исеулт. Алфред, естествено, беше против идването й, но аз не го послушах и той не настоя. Вместо това ни изпрати до брега, а после отиде на се моли в новата църква на Етелингег, с нейния голям дървен кръст над входа.

Той се очертаваше ясно в небето на фона на пълната луна. Тя висеше ниско, призрачно бледа, а с наближаването на изгрева избледня още повече. Докато десетте плоскодънни лодки се плъзгаха безшумно по реката, аз обърнах лице към нея и изрекох безмълвна молитва към Ходер — защото луната е негова жена и именно тя трябваше да ни дари победата. За първи път откакто Гутрум бе навлязъл в кралството през онова далечно зимно утро, саксонците се готвеха да му дадат отпор.

ГЛАВА ОСМА

Преди да достигне морето, река Педредан описваше широка крива през блатото — почти три четвърти кръг, от вътрешната страна на който бе разположено още едно малко селище. То се наричаше Палфлеот, което ще рече наколното селище, защото десетината му колиби бяха построени върху колове, забити в мочурливата земя. Навремето в него бяха живели хора, занимаващи се с лов на риба и змиорки, но датчаните ги бяха прогонили и изгорили жилищата им, от които сега се виждаха само овъглени останки. Тук спряхме, треперейки в утринната мъгла. Имаше отлив и водата се отдръпваше, оголвайки широките пространства от пясък и тиня, които само преди дни бяхме преминали с Исеулт. От запад повяваше студен вятър, предвещаващ дъжд, макар засега слънчевите лъчи да се мъчеха да пробият и хвърляха дълги сенки от тръстиките и папура. Два лебеда прелетяха над главите ни на юг и аз знаех, че носят послание от боговете, но нямах представа какво е то.

После лодките отплаваха. Оставиха ни в Палфлеот и се насочиха на север и на изток, следвайки заплетените канали, известни само на блатните хора. Ние се заловихме за работа — не вършехме нищо конкретно, но го вършехме енергично, тъй че датчаните, намиращи се от другата страна на широката извивка на реката, със сигурност да ни забележат. Разнасяхме напред-назад почернелите греди, докато Исеулт, която имаше изключително остро зрение, наблюдаваше тънките вертикални чертички, бележещи мястото на датските кораби.

— На една от мачтите се качи човек — каза след малко. Взрях се внимателно и също го видях близо до върха, кацнал на фона на облаците. Бяхме забелязани. Нивото на водата продължаваше да спада, разкривайки все повече пясък и тиня. Сега, когато бях сигурен, че врагът знае за присъствието ни, поведох хората си по широката, отцеждаща се равнина, оформена от извивката на реката.

С приближаването ни по мачтите се появиха още датчани. Те изчакваха да видят какво ще направим, но не бяха притеснени, защото имаха голямо числено превъзходство, а и Педредан се простираше помежду ни. Не се съмнявах обаче, че онзи, който командва лагера, ще нареди на хората си да се въоръжат и да бъдат в готовност. Надявах се обаче да прояви благоразумие и на първо време да не прави нищо, защото това бе необходимо, за да влезе в клопката, която му готвех. Той виждаше, че сме безсилни, разделени от него от широката, студена река, затова се задоволи само да наблюдава как се спускаме по стръмния, хлъзгав бряг, оголен от отлива.

Насреща ни имаше близо сто датчани. Те се бяха качили по палубите на пристаналите кораби и ни крещяха оттам обиди. Някои се смееха, защото им се струваше очевидно, че сме изминали нахалост дълъг и труден път. Но те не знаеха за уменията на Еофер. Повиках при себе си племенницата на простодушния гигант.

— Това, което искам от чичо ти Еофер — обясних й — е да убие няколко от онези хора.

— Да ги убие? — изгледа ме с разширени очи момичето.

— Да, защото са лоши и искат да убият нас.

Тя кимна сериозно, после го улови за ръка и го отведе до самата вода, където той затъна до глезени в тинята.

Отсрещният бряг беше далеч и аз със свито сърце се зачудих дали разстоянието не е твърде голямо дори за неговия огромен лък, но Еофер натегна уверено тетивата, огледа се за плитко място и нагази още по-навътре в Пендредан. Накрая спря, извади стрела от колчана, опъна лъка и се прицели. В момента на изстрела от гърлото му се изтръгна грухтящ звук и аз видях как стрелата полетя право напред, а после, когато оперението й улови въздуха, се издигна високо над водата, за да се спусне накрая косо право сред групата датчани, скупчени на кърмата на един от корабите. Отсреща се разнесоха гневни викове. Първата стрела не рани никого, но втората улучи един мъж в рамото и датчаните бързо опразниха палубата. Еофер, който кимаше ритмично с рошавата си глава и издаваше тихи животински звуци, насочи вниманието си към друг кораб. Силата му беше изключителна. Разстоянието изключваше особена точност, но опасността от дългите, свистящи стрели накара датчаните да се отдръпнат назад и сега бе наш ред да им се присмиваме. Един от тях взе лък и опита да ни отвърне, но стрелата му цопна във водата поне на двайсет метра от брега. Ние продължихме да подскачаме напред-назад и да им крещим обиди и подигравки, докато стрелите на Еофер една подир друга се забиваха в дъските на корабите. Нямаше повече ранени, но дори и това, че ги бяхме накарали да отстъпят, бе достатъчно унижение. Накрая нагазих във водата и улових лъка на гиганта. Стоях пред него, така че датчаните не можеха да видят какво правя.

— Кажи му да не се притеснява — заръчах на момичето и то се зае да успокоява Еофер, който се чумереше и се мъчеше да освободи оръжието от хватката ми. Извадих нож, но при вида му той се напрегна още повече и взе да ръмжи. Бяха необходими доста увещания, докато най-сетне ми позволи да прережа наполовина тетивата му от усукан коноп. Тогава отстъпих назад и му посочих една група датчани.

— Убий ги — казах.

Той обаче не искаше да опъне лъка. Вместо това бръкна под мазната си вълнена шапка и извади оттам резервна тетива. С големи усилия, подпомогнат от племенницата му, го убедих да използва старата. Той го стори неохотно и точно преди да изтегли лакътя си докрай назад, тя се скъса. Стрелата безсилно изхвърча накриво, после падна и се понесе по течението. Приливът вече се обръщаше и водата започваше да се надига.

— Време е да тръгваме! — викнах на хората си.

Датчаните подновиха своите подигравки, мислейки, че се оттегляме заради една скъсана тетива. Обидите им ни следваха, докато се катерехме обратно по хлъзгавия склон. После видях двама души да тичат към корабите на отсрещния бряг и се надявах да носят заповедите, които аз желаех.

Така и се оказа. След като заплахата от страховития лък на Еофер бе отминала, датчаните се канеха да спуснат на вода два от по-малките си кораби. Ние ги бяхме уязвили, бяхме им се надсмели и затова държаха да ни убият.

Всички воини имат своята гордост. Гордостта, яростта и амбицията са стимулите, върху които се гради репутацията и те нямаше да позволят някой да ги ужили, без да бъде наказан за дързостта си. Искаха да ни дадат урок, но и не само това. Преди да тръгнем от Етелингег аз настоях всяка ризница, налична в лагера, да бъде дадена на хората ми. Егуин, който остана там заедно с Алфред, не желаеше да се раздели с ценните си доспехи, но кралят му заповяда и сега шестнайсет души от групата ни бяха облечени в ризници. Изглеждахме великолепно, като елитен отряд бойци и датчаните щяха да се покрият със слава, ако ни победяха и вземеха нашите брони. Кожените доспехи предоставят известна защита, но далеч по-ефективно, а и по-скъпо е, ако върху тях наденеш ризница. Излагайки на показ не една и две, а цели шестнайсет ризници, аз бях подхвърлил на датчаните неустоима стръв.

И те я налапаха.

Вървяхме бавно, така че да изглежда, че се борим с калта и тинята, насочвайки се обратно към Палфлеот. Датчаните също изпитваха затруднения да спуснат двата си кораба по размекнатия бряг, но най-сетне успяха и щом съдовете се оказаха на вода, направиха точно онова, което се надявах да направят.

Не прекосиха реката, защото така просто щяха да се озоват от източната страна на Педредан, където ние вече имахме близо километър преднина. Вместо това командирът им стори най-доброто, което му дойде наум — опита се да ни пресече пътя. Беше ни видял улисани в работа в селището и смяташе, че лодките ни все още са там, затова се насочи нататък, за да ги открие и унищожи.

Само че лодките ни не бяха в Палфлеот. Те се бяха оттеглили на югоизток, за да ни чакат край обраслата с тръстики дига. Но сега още не беше време да ги използваме. Вместо това, щом датчаните слязоха на брега, се скупчихме на пясъка, наблюдавайки ги безмълвно. Те решиха, че са ни хванали в капан, защото сега бяхме от една и съща страна на реката, а броят им двойно надхвърляше нашия. Затова настъпиха насреща ни с цялата увереност на света, подминавайки изгорените останки на селището, за да ни изловят и убият в блатото.

Всичко се развиваше точно според плана ми.

Ние отново заотстъпвахме. Движехме се разпокъсано, като на моменти подтичвахме, за да увеличим дистанцията между себе си и самонадеяните датчани. Доколкото успях да преброя, те бяха седемдесет и шест, а ние — едва трийсет, защото част от хората ми бяха останали със скритите лодки. За врага ние бяхме вече мъртъвци и той ни преследваше стръвно през пясъка и виещите се поточета, тъй че трябваше да се движим все по-бързо, за да не ни застигне. Усилващият се западен вятър носеше капки дъжд и аз се взирах усилено през тях, докато накрая не видях насреща ни да се задава проблясваща сребриста ивица. Приливът бе започнал своя неумолим, бърз ход през голата пустош.

Ние продължавахме да бягаме, а датчаните да ни преследват, но умората си казваше думата. Някои взеха да ни подвикват да спрем и да се бием като мъже, други нямаха дъх дори и за това, подтиквани единствено от свирепата решимост да ни заловят и убият. Но ние вече достигахме обраслата с тръстика ивица на изток, където, в бързо набъбващия поток, ни чакаха нашите лодки.

Скочихме изтощени в тях и блатните хора ги оттласнаха с прътите от брега. Потокът се вливаше в река Бру, опасваща северната част на блатото, но сега ние, подпомогнати от прилива, се носехме бързо срещу течението на юг, покрай своите преследвачи, които можеха само да гледат от триста крачки разстояние, неспособни да ни сторят нищо. Колкото повече се отдалечавахме от тях, толкова по-изолирана изглеждаше групата им сред широката, гола равнина, шибана от дъжда и заливана от прииждащата вода. Приливът бе особено силен заради пълнолунието и те, внезапно осъзнали опасността, се обърнаха назад към Палфлеот.

Но Палфлеот беше далеч, а ние вече се бяхме отклонили от потока в друг, по-тесен канал, водещ към река Педредан и опожарените останки на селището, където датчаните бяха завързали своите кораби. Те се охраняваха само от четирима души, които побягнаха, щом ни видяха да слизаме от лодките с яростни викове и извадени оръжия. Останалите им другари бяха още в мочурището, което сега вече не беше мочурище, а обширно, плитко море, през което трябваше да газят.

Така се сдобих с два кораба. Издърпахме лодките на борда им, аз застанах на руля на единия, а Леофрик на другия и блатните хора наблегнаха на веслата. Гребяхме срещу прилива по посока на Синуит, където сега цялата датска флота стоеше без надзор, като се изключат неколцина мъже и тълпа от жени и деца. Те наблюдаваха приближаването ни, без да подозират, че имат насреща си врагове. Вероятно са се зачудили защо гребците са толкова малко, но не са могли и да си представят, че трийсет саксонци ще победят близо осемдесет датчани. Така никой не ни се противопостави, когато достигнахме брега и аз свалих бойците си на сушата.

— Избирайте — викнах на охраната на корабите. — Можете да се биете с нас, или да живеете. — Изглеждах като истински военачалник, в лъскава ризница и скъп шлем на главата. Блъснах със Змийски дъх по големия си щит и пристъпих към тях. — Е, ще се биете ли?

Те не приеха предизвикателството. Бяха твърде малко и се оттеглиха на юг, откъдето можеха само да гледат как подпалваме корабите им. Отне ни почти цял ден да ги опожарим напълно, но накрая те изгоряха чак до киловете и пламъците им послужиха за сигнал за цял западен Уесекс, че Свейн е победен. Този ден той не беше в Синуит, а някъде на юг, и докато траеше палежът, аз през цялото време се озъртах към гористите хълмове от страх да не се появи начело на стотици мъже, но войската му бе още далеч, а освен нея нямаше кой да ни спре. Изгорихме общо двайсет и три кораба, в това число и „Белия кон“, а двайсет и четвъртият, един от онези, които бяхме пленили, послужи за да ни откара обратно с падането на вечерта. От вражеския лагер взехме добра плячка — храна, такелажни въжета, кожи, щитове и оръжие.

Върху ниския остров на Палфлеот имаше двайсетина датчани. Останалите се бяха издавили в приливните води. Оцелелите ни изгледаха как преминаваме, но не сториха нищо, за да ни предизвикат, а и аз не сторих нищо, за да им навредя. Продължихме да гребем към Етелингег, а зад нас, под смрачаващото се небе, блатото се бе превърнало в море, където чайките пищяха над труповете на удавниците, а двата лебеда летяха обратно на север, свистейки с мощните си криле.

Пушекът от изгорените кораби продължи да се стеле над залива още три дни. През втория от тях Егуин се отправи надолу по течението заедно с четирийсет души на борда на пленения кораб. Те пристанали в Палфлеот и избили всички оцелели датчани с изключение на шестима, паднали в плен. От тях петима били разсъблечени и вързани за колове в реката по време на отлива, за да се удавят с прииждането на водата. Егуин загуби трима души в тази битка, но се върна с брони, щитове, шлемове, оръжия, гривни, както и с последния оцелял пленник, който не знаеше нищо, освен че Свейн се е отправил към Ексансестър. Този пленник умря на третия ден — денят, в който Алфред отправи към бога благодарствени молитви за нашата победа. Защото сега бяхме в безопасност. Свейн бе изгубил корабите, с които можеше да ни нападне, Гутрум нямаше как да проникне в блатото и Алфред бе доволен от мен.

— Кралят е доволен от теб — каза ми Беока. Мина ми през ум, че две седмици по-рано кралят щеше сам да ми го съобщи. Щяхме да седнем заедно край водата и да разговаряме, но сега вече се бе сформирал двор и той постоянно бе обграден от свещеници.

— Би трябвало да е доволен — отвърнах. Беока ме бе открил по време на бойните тренировки. Провеждах ги всеки ден, карайки мъжете да се дуелират с дървени пръти вместо с мечове и някои от тях мърмореха, че нямат нужда да си играят на войници. Обикновено привиквах мърморковците да се бият с мен и след като ги повалях натъртени и насинени в калта, им препоръчвах да играят повече и да се оплакват по-малко.

— Но в същото време — продължи отчето, повеждайки ме по пътеката край реката — счита, че си мекушав.

— Мекушав? Аз?

— Да, защото не си спрял в Палфлеот да си довършиш работата.

— Работата беше довършена. Свейн не може да ни нападне без корабите си.

— Но не всички датчани са се издавили.

— Достатъчно загинаха. Знаеш ли през какво са преминали? Представяш ли си ужаса да се опитваш да надбягаш прилива? — Спомних си за собствените си мъки в блатото, за неумолимо прииждащата ледена вода, за ужаса, сграбчващ сърцето. — Те нямаше как да се измъкнат! Защо ми е да убивам безпомощни хора?

— Защото са езичници. Защото са презрени от Бога и от хората, и защото са датчани.

— А кой само допреди няколко седмици разправяше, че щели да станат християни и всички ние трябвало да изковем мечовете си в плугове?

— Времената се менят — сви рамене Беока. — И какво според теб ще прави Свейн сега?

— Вероятно ще се махне от крайбрежието и ще отиде да се присъедини към Гутрум.

— А Гутрум е в Сипанхам.

Бяхме достатъчно уверени в това. В блатото всеки ден пристигаха нови мъже и всички носеха новини. Голяма част бяха просто слухове, но мнозина бяха чули, че Гутрум е укрепил стените на Сипанхам и зимува там. Големи датски отряди продължаваха да опустошават вътрешността на Уесекс, но избягваха по-големите градове на юг, като Дорнуарасестър или Уинтансестър, където се бяха формирали западносаксонски гарнизони. Беока вярваше, че Алфред трябва да отиде в едно от тези места, но той отказваше от опасение, че ако го стори, Гутрум незабавно ще го обсади. Градът можеше да се превърне в клопка, докато блатото бе твърде голямо и непроходимо за целта.

— Ти имаш вуйчо в Мерсия, нали? — смени внезапно темата отецът.

— Да, лорд Етелред. Брат е на майка ми.

— Не сте ли близки с него? — попита Беока, доловил хладния ми тон.

— Едва го познавам. — Всъщност, бях живял няколко седмици в дома му, колкото да се изпокарам с неговия син, също носещ името Етелред.

— Той приятел ли е с датчаните?

Поклатих глава.

— Мрази ги, но гледа да не им се пречка, а те от своя страна не го закачат.

— Кралят е изпратил вестоносци в Мерсия — каза многозначително Беока.

— Ако иска от тях да въстанат, няма да е от особена полза. Датчаните само ще ги избият.

— Всъщност, той би предпочел да изпратят хора насам през пролетта. — Зачудих се как шепа мерсийски бойци биха преминали покрай датските позиции, за да се присъединят към нас, но си премълчах. — Очакваме избавлението ни да дойде тогава — продължи Беока — но междувременно кралят би желал някой да отиде в Сипанхам.

— Предполагам някой свещеник, който да обърне Гутрум в правата вяра?

— Не, войник, който да прецени силите му.

— Тогава защо не изпрати мен — предложих.

Беока кимна и закуцука нататък по брега, където плетените от върбови клони капани за риба лежаха оголени от отлива.

— Тук е толкова различно от Нортумбрия — каза замечтано, което ме накара да се усмихна.

— Липсва ли ти Бебанбург?

— Бих искал да свърша дните си на остров Линдисфарена — отвърна той. — Да изрека там последната си молитва. — После се обърна и се зарея поглед към хълмовете на изток. — Впрочем, кралят също би желал да отиде в Сипанхам.

Отначало реших, че ми се е счуло, но изражението на свещеника говореше друго.

— Трябва да е луд, за да го стори — запротестирах.

— Не луд, а крал.

— Какво общо има това?

— Уитанът избира краля — каза строго Беока — а той от своя страна трябва да завоюва доверието на хората. Ако Алфред отиде в Сипанхам, в самото леговище на врага, народът ще разбере, че тронът му е заслужено отреден.

— А ако го пленят — допълних — народът ще разбере, че има мъртъв крал.

— Затова ти ще си с него, да го пазиш.

Не казах нищо. Това наистина беше лудост, но Алфред явно бе решил да докаже, че заслужава да е крал. Все пак бе узурпирал престола от своя племенник и през онези ранни години от управлението си постоянно имаше едно наум.

— Ще се пътува в малка група — каза Беока. — Ти, няколко войници, един свещеник и кралят.

— Свещеникът пък за какво?

— За да се моли, разбира се.

— Ти ли ще бъдеш това? — погледнах го иронично.

— Не — потупа се той по хромия крак. — Някой по-млад от мен.

— По-добре пратете Исеулт.

— Не.

— Защо не? Тя поддържа здравето му. — Действително, Алфред не се бе чувствал толкова добре от години и това се дължеше изцяло на отварите, приготвяни от Исеулт. Змийското мляко и репеят бяха премахнали болките от задника му, а други билки успокояваха стомашните му колики. Той вървеше уверено, бе добил ясен поглед и изправена осанка.

— Исеулт остава тук.

— Ако искате кралят да живее — казах, — пуснете я да дойде с нас.

— Тя ще остане именно защото искаме кралят да живее. — Отне ми няколко секунди да вникна в смисъла на чутото, но когато го осъзнах се обърнах към него в такава ярост, че той неволно отстъпи назад. Не казах нищо, защото не знаех какво ще излезе от устата ми, или може би се притеснявах, че думите ще преминат в насилие. Беока се мъчеше да изглежда строг, но чертите му излъчваха единствено страх. — Времената са тежки — рече примирително — и кралят може да се довери единствено на хора, служещи на Бога. Хора, които са единни с него в любовта към Христа.

Ритнах злобно един кош за змиорки, запращайки го далеч навътре в реката.

— За момент почти бях започнал да харесвам Алфред — процедих. — А сега вашата черна пасмина отново се събра около него и започна да го налива с отрова.

— Напротив, той…

Обърнах се рязко и Беока млъкна.

— Кой спаси проклетото копеле? — викнах. — Кой изгори корабите на Свейн? Кой, в името на злощастния ви бог, уби Уба? И след всичко това още не ми вярвате?

Беока махаше с ръце, мъчейки се да ме успокои.

— Боя се само, че си още езичник, Утред, а онази жена със сигурност е такава.

— Онази жена изцели Едуард — изръмжах. — Това нищо ли не означава?

— Може да означава, че е извършила дело на дявола.

Бях толкова потресен, че си глътнах езика.

— Дяволът преследва своите цели — продължи убедено свещеникът — а за тези цели положително ще е от полза, ако Уесекс изчезне. Дяволът желае смъртта на краля. Иска езическото семе да се пръсне из цяла Англия! Съществува по-висша война, Утред. Не между саксонци и датчани, а между Бога и дявола, между добро и зло! И ние всички сме част от нея!

— Аз съм убил повече датчани, отколкото ти си сънувал.

— Но я си представи — рече умолително той — че Исеулт е изпратена от нечестивия? Че той й е помогнал да излекува Едуард, за да спечели доверието на краля? За да може после, когато той, нищо не подозирайки, тръгне да шпионира враговете си, да се обърне и да го предаде?

— От нея ли се опасяваш всъщност? — попитах горчиво. — Или по-скоро смяташ, че аз мога да го предам?

— Твоята привързаност към датчаните е добре известна — отвърна сухо Беока — а ето, че сега пощади и хората в Палфлеот.

— Значи не може да ми се има доверие?

— Аз ти имам доверие — каза неубедително той. — Но останалите? Виж, ако Исеулт е тук… — Парализираната му ръка направи безсилен, неопределен жест.

— Ще служи като заложник — довърших изречението вместо него аз.

— По-скоро като един вид гаранция.

— Но нали положих клетва пред краля!

— Да, полагал си клетви и преди и си ги нарушавал. Имаш жена и дете, но живееш с езическа блудница и на всичко отгоре обичаш датчаните като самия себе си. Наистина ли мислиш, че можем да ти вярваме? — Всичко това се изля наведнъж, като бурен поток. — Аз те познавам, Утред, още откакто пълзеше по подовете в Бебанбург. Кръщавал съм те, обучавал съм те, мъмрил съм те, наблюдавал съм те как растеш и те познавам по-добре от всеки друг под слънцето и въпреки това дори аз самият не ти вярвам. — Беока ме изгледа войнствено. — Ако кралят не се завърне, Утред, твоята блудница ще бъде хвърлена на кучетата. — Вече бе предал своето послание, но изглежда съжали за силата му, защото поклати глава. — Кралят наистина не бива да ходи там. Ти си прав. Това е лудост. Това е глупост. Това е… — Той направи пауза, търсейки подходящата дума, докато не откри една от най-осъдителните в речника си. — Това е безотговорност! Но въпреки всичко той настоява и щом ще върви, ти също трябва да отидеш с него, защото си единственият сред нас, който може да мине за датчанин. Но го върни обратно, Утред, върни го обратно, защото е безкрайно скъп за Бога и за всички саксонци.

Не и за мен, помислих си. Не е скъп за мен. Същата вечер, размишлявайки върху разговора с Беока, ми се щеше да избягам от блатото. Да взема Исеулт, да се махна и да предложа услугите на Змийски дъх на нов господар. Но Рагнар, моят единствен приятел сред враговете, навярно бе мъртъв, а ако избягах и нарушах клетвата си към Алфред, всички щяха да кажат, че на Утред от Бебанбург никога не бива да се вярва отново, затова останах. Опитах да убедя Алфред да не ходи в Сипанхам, изтъквайки, както бе споменал и Беока, че това е безотговорно, но той настоя.

— Какво ще решат хората, ако се крия тук, докато други се опълчват срещу тях? — възрази. — Не! Те трябва да ме видят, да знаят, че съм жив и че се бия!

За пръв път двамата с Елсуит бяхме на една страна и сторихме всичко по силите си да го удържим в Етелингег, но той не се поддаваше на уговорки. Беше в особено разположение на духа, пропит от щастие, твърдо уверен, че Бог е на негова страна, а и поради затихването на болестта си, пълен с бодрост и енергия.

Взе със себе си общо шестима придружители. Свещеникът бе млад мъж на име Аделберт който носеше малка арфа, увита в кожа. Изглеждаше смехотворно да се ходи на разузнавателен поход с арфа, но Аделберт се славеше с музикалните си умения, а Алфред шеговито подхвърли, че не пречи, щом се озовем сред датчаните, да им попеем псалми. Останалите четирима бяха все опитни воини, участвали в кралската гвардия. Трима от тях се казваха Осферт, Улфрит и Беорт, а последният беше Егуин, който се закле на Елсуит, че ще върне краля здрав и невредим. Аз самият спечелих от нея само неприязнен поглед. Каквото и благоволение да бях заслужил заедно с Исеулт покрай изцелението на Едуард, се бе изпарило под влияние на свещениците.

Облякохме се в пълно бойно снаряжение, с ризници и шлемове. Алфред настоя да носи синята си, обточена с кожи мантия, която твърде се набиваше на очи, но той искаше хората да разпознават краля. Подбрахме най-добрите коне, по един за всеки от нас и още три резервни, прекарахме ги през реката, а после следвахме пътеките от дървени трупи, докато най-сетне не стъпихме на твърда земя близо до хълма, където според Исеулт бе погребан Артур. Самата тя остана в лагера, в компанията на Еанфлед и Леофрик.

Вече беше февруари. След опожаряването на флотата на Свейн настъпи поредица от слънчеви дни и аз смятах, че ще потеглим през някой тях, но Алфред настоя да изчакаме до осмия ден от месеца. Това бе празникът на свети Кутман, праведник от Източна Англия, който според него щеше да ни донесе късмет. И може би наистина бе така, защото тъкмо тогава рязко застудя, а датчаните не обичаха да излизат при лошо време. Потеглихме на зазоряване и още преди пладне изкачихме хълмовете, от които като на длан се виждаше блатото, тънещо сред рядка мъгла и дим от огньовете на разпръснатите из него селища.

— Знаеш ли историята на свети Кутман? — попита ме бодро Алфред, докато яздехме на север. Придържахме се към височините, оставяйки блатото от лявата си страна.

— Не, господарю.

— Той бил отшелник. Майка му била саката и той й изработил ръчна количка.

— Че какво ще върши саката жена с ръчна количка?

— Не, не, не! Той возел в количката нея самата! Така че да бъде винаги с него, докато обикалял да проповядва.

— Трябва много да й е харесало.

— Не знам да съществува негово житие, но положително трябва да го напишем. Защо да не стане светец на майките, например.

— Или на ръчните колички, господарю.

В ранния следобед се натъкнахме на първите свидетелства за датско присъствие. Под нас се простираше долина, продължаваща чак до блатата и в нея видяхме голяма къща с варосани в бяло стени и дебел сламен покрив. От комина й излизаше пушек, а в оградената ябълкова градина отстрани пасяха двайсетина коне. Датчаните никога не биха оставили такова място неограбено, което означаваше, че животните са техни, а в къщата има бойци.

— Оставили са ги да наблюдават блатото — предположи Алфред.

— Вероятно — отвърнах. — Беше много студено и въпреки дебелото вълнено наметало, ръцете ми вкочанясваха.

— Тогава ще изпратим хора тук, за да ги научат да не крадат ябълки.

Спряхме да нощуваме в малко село, което вече бе посетено от датчаните и жителите му бяха уплашени. Отначало не се показаха, но после, щом навлязохме по утъпканата пътека между къщите и чуха гласовете ни, започнаха да излизат от скривалищата си и да ни зяпат така, сякаш сме паднали от луната. Свещеникът им бе намерил смъртта си от ръката на езичниците, затова Алфред настоя отец Аделберт да изнесе служба в овъглените останки на църквата. Самият крал играеше ролята на църковен хор, акомпанирайки си на малката арфа.

— Учил съм се да свиря като дете — ми сподели. — Мащехата ми държеше на това, но така и не станах добър музикант.

— Вярно е, господарю — съгласих се.

— Не ми остава достатъчно време да се упражнявам — смръщи се той.

Настанихме се в дома на двойка селяни. Алфред, преценявайки правилно, че нашествениците ще са разграбили всички провизии по пътя ни, бе натоварил трите резервни коня с пушена риба, пушени змиорки и овесени питки, затова вечерята бе осигурена предимно от нас. След като се нахранихме, домакините коленичиха пред мен и жената предпазливо докосна крайчеца на ризницата ми.

— Децата ми — прошепна. — Имам две. Дъщеричката ми е на седем години, а момчето е малко по-голямо. Добри деца са.

— Какво за тях? — намеси се Алфред.

— Езичниците ги отведоха, миличките — каза през сълзи жената. — Можеш ли да ги намериш, господарю? — продължи, подръпвайки полите на ризницата ми. — Да ги намериш и да ми ги върнеш? Моля те.

Обещах й да опитам, макар че това бе празно обещание, защото децата навярно отдавна бяха отишли на пазара за роби и сега или работеха в някое датско стопанство или, ако бяха миловидни, бяха пратени отвъд морето, където езичниците плащаха добри пари за християнски деца.

Научихме, че датчаните пристигнали в селото скоро след дванайсетия ден на Рождество. Грабили, убивали и опожарявали, а после продължили на юг. Няколко дни по-късно се върнали, движейки се този път на север, като карали пред себе си голяма група пленници и стадо крадени коне, натоварени с плячка. Оттогава никой не ги бил виждал, като се изключат неколцината в къщата край блатото. Те обаче не причинявали неприятности, вероятно защото били малко на брой и не желаели да разбунят неприязънта на местните. Същото чувахме и в други села по пътя си — как датчаните идвали, грабели, а после се връщали обратно на север.

Едва на третия ден видяхме по-значима вражеска сила. Бяха близо шейсет души, яздещи по римския път, който прорязва хълмовете право на изток към Батум. Движеха се бързо, желаейки да изпреварят сгъстяващите се облаци и падащия мрак.

— Връщат се към Сипанхам — отбеляза Алфред. Това беше продоволствен отряд — товарните коне бяха натоварени с мрежи, натъпкани със сено. Спомних си онази зима от детството си в Редингум, когато датчаните за пръв път нападнаха Уесекс. Тогава бе толкова трудно хора и добитък да оцелеят в студа, че обикаляхме да скубем рядката зимна трева и смъквахме сламените покриви от къщите, но конете въпреки това се превръщаха в скелети и едва се държаха на крака. Често съм чувал някой да заявява, че за да спечелиш една война е нужно просто да събереш мъже и да настъпиш срещу врага, но всъщност нещата не са толкова прости. Войската трябва да се храни и гладът може да я погуби много по-бързо, отколкото вражеските остриета. Гледахме още известно време подир препускащите на север датчани, после свърнахме към един полусъборен хамбар, където намерихме подслон за през нощта.

Скоро започна тих снеговалеж — гъст и неспирен, тъй че до сутринта целият свят под бледото синьо небе побеля. Предложих да изчакаме снегът да се стопи преди да продължим, но Егуин, който беше родом от тези места, каза, че се намираме само на два-три часа път от Сипанхам и нетърпеливият Алфред настоя да продължим.

— Само ще отидем дотам, ще погледнем града и веднага се връщаме обратно.

И ние поехме на север през чистата, искряща околност. Клоните на дърветата бяха отрупани със скреж, ледът сковаваше поточетата и езерата, а снегът скърцаше под копитата на конете. Видях следа от лисича опашка да прекосява полето и си помислих, че до пролетта зверовете ще се разплодят като никога досега, защото нямаше кой да ловува по тези места. Агнетата щяха да мрат с прегризани гърла, а майките им да блеят жалостиво.

Стигнахме Сипанхам едва към обяд, макар сивкавият плащ от дим, издигащ се над стотиците му готварски огнища, да се виждаше в небето с часове по-рано. Спряхме южно от града, точно където пътят излизаше от рядка дъбова гора и датчаните вероятно са ни забелязали, но никой не излезе от портите да провери кои сме. Беше твърде студено, за да си дават труда. Дори стражите по стените не се застояваха дълго, а правеха набързо своите обиколки и гледаха да се приберат на завет. Самите стени бяха целите окичени с щитове, боядисани в различни цветове — синьо, бяло, кървавочервено, а също и цветът на Гутрум — черно.

— Трябва да преброим щитовете — каза Алфред.

— Няма да помогне — отвърнах. — Те носят по два-три щита на човек и ги излагат на показ, за да изглежда, че са повече.

Алфред целият трепереше и аз настоях да намерим някакъв подслон. Върнахме се обратно сред дърветата, следвайки пътеката, водеща към реката и след километър-два попаднахме на воденица. Воденичният камък бе задигнат, но иначе постройката беше непокътната и доста здрава, с каменни стени и покрив от дебели греди, застлани със слама. В стаята, където бе живяло семейството на собственика, имаше огнище, но аз не позволих на Егуин да накладе огън, опасявайки се, че пушекът може да привлече любопитни датчани от Сипанхам.

— Изчакай, докато се мръкне — му казах.

— Дотогава ще ми окапят пръстите от студ — измърмори той.

— Тогава да не беше идвал.

— Трябва да огледаме града по-отблизо — прекъсна препирнята ни Алфред.

— Най-добре ще е да го направя сам — отвърнах.

Западно от стените бях забелязал ограждение с коне и ми мина през ум, че ако се промъкна дотам и ги преброя, това би дало приблизителна представа за броя на датчаните, защото вероятно всеки от тях разполагаше с животно за езда. Алфред искаше да ме придружи, но аз поклатих глава. Нямаше смисъл повече от един от човек да ходи, а и беше най-добре онзи, който отиде, да говори датски. Обещах му, че ще се прибера във воденицата до мръкване, взех най-добрия от конете ни и препуснах на север. Сипанхам бе построен върху хълм, почти напълно опасан от реката, тъй че не можех да го обиколя отвсякъде, но доближих стените толкова, колкото ми позволяваше благоразумието, и се взрях към отсрещния бряг. Там не се мяркаха никакви коне, което предполагаше, че датчаните държат всичките си животни в ограденото поле западно от града. Насочих се нататък, придържайки се в близост до заснежената гора. Защитниците на крепостта положително са ме видели, но са решили, че е безсмислено да излизат в студа, за да гонят един-единствен човек. Стигнах до място откъдето се откриваше добър изглед към треперещите добичета и прекарах остатъка от деня в броене. В късния следобед стигнах до около хиляда и двеста, като това бяха само изкараните отвън — най-добрите коне вероятно бяха в града. С други думи, можех с достатъчна увереност да кажа на Алфред, че силите на Гутрум наброяват към две хиляди души. Още хиляда трябваше да са пръснати из Уесекс, в другите завзети градове. Внушителна войска, но все пак недостатъчна, за да покори цялото кралство. Трябваше да изчака до пролетта, когато щяха да пристигнат подкрепления — от Дания или от другите три завладени английски кралства. Докато се връщах към воденицата, падна здрач. Въздухът бе мразовит и притихнал. Тъкмо слизах от седлото, когато три врани прелетяха над реката. Прецених, че някой от спътниците ми може да се погрижи за коня; аз исках единствено да се сгрея, а беше очевидно, че Алфред все пак се е престрашил да запали огън, защото от отверстието в сламения покрив се вдигаше гъст дим. Заварих спътниците си наклякали край огнището и се присъединих към тях, протягайки ръце над пламъците.

— Датчаните са около две хиляди души — казах.

Никой не ми отговори.

— Не ме ли чухте? — попитах, оглеждайки лицата наоколо.

Имаше пет лица. Само пет.

— Къде е кралят? — учудих се.

— Тръгна — промълви безпомощно Аделберт.

— Какво е направил?

— Тръгна към града — поясни свещеникът. Беше облечен в скъпата мантия на Алфред, от което заключих, че кралят навярно е взел неговото расо.

— И вие сте го пуснали? — вторачих се в останалите.

— По негово настояване — каза Егуин.

— Как можехме да го спрем? — додаде жалостиво Аделберт. — Той е кралят!

— Като го набиете, ако трябва — изръмжах. — И го вържете, докато не му премине лудостта. Кога тръгна?

— Малко след теб — отвърна плахо отчето. — И ми взе арфата.

— И кога каза, че ще се върне?

— До вечерта.

— Вече е вечер — казах, като се изправих и стъпках огъня. — Да не искате датчаните да дойдат и да проверят откъде е димът? — Съмнявах се да го направят, но исках да постресна проклетите глупци. — Ти — посочих един от четиримата войници. — Иди да изтъркаш и нахраниш коня ми.

Върнах се при вратата и погледнах навън. Снегът блестеше под сърпа на луната и първите изгряващи звезди.

— Къде отиваш? — последва ме Аделберт.

— Да открия краля, разбира се.

Ако беше жив. Ако не, то и Исеулт също беше мъртва.

Трябваше дълго да блъскам по западната порта на Сипанхам, докато нечий дрезгав глас отвътре не попита кой съм.

— Защо не си горе на стената? — смъмрих го вместо отговор.

Тежкото резе се повдигна и портата се открехна няколко пръста. Отвътре надникна лице, после изчезна, когато блъснах крилото навътре, избутвайки подозрителния часови.

— Конят ми окуця — казах — и трябваше да вървя пеша.

— Кой си ти? — изгледа ме неуверено стражът.

— Пратеник на Свейн.

— Свейн! — мъжът затвори и спусна резето на мястото му. — Той залови ли вече Алфред?

— Тази новина е за ушите на Гутрум, не за твоите.

— Добре, просто питам.

— Къде е Гутрум? — настоях. Всъщност нямах никакво намерение да се мяркам в близост до датския предводител. След обидите, нанесени на мъртвата му майка, най-доброто, което можех да очаквам, бе бърза смърт, като по-вероятно бе тя да е бавна и мъчителна.

— В покоите на Алфред — отвърна часовият, сочейки на изток. — В другия край на града е, така че ще трябва да походиш още малко. — И през ум не му мина, че един пратеник от Свейн никога няма да язди сам през Уесекс, а ще пристигне с отряд от най-малко петдесет души. Но той бе твърде премръзнал, за да разсъждава, а и с дългата си коса и отрупани с гривни ръце аз досущ приличах на датчанин. Затова просто се прибра в караулното помещение, където другарите му се грееха край един мангал, а аз продължих през неузнаваемия град. Имаше липсващи къщи, опожарени в яростта на първата датската атака, а от голямата църква на хълма край тържището бяха останали само почернели греди, засипани от снега. Калните коловози на улиците бяха замръзнали и по тях се движех единствено аз, защото студът бе прогонил всички датчани в оцелелите къщи. От тях се носеха песни и смях, а през пролуките на кепенците и димните отвори на ниските покриви се процеждаше светлина. Стисках зъби от гняв и от студ. Тук имаше хора, които можеха да разпознаят както мен, така и Алфред и неговата глупост бе поставила и двама ни в опасност. Дали лудостта му щеше да стигне дотам, че да влезе в някогашните си покои? Надали. Дори той щеше да се досети, че в тях се е настанил Гутрум, който положително щеше да го разкрие, затова сигурно се спотайваше някъде из града.

Тъкмо минавах покрай старата таверна на Еанфлед, когато чух виковете. Тръгнах по посока на звука и той ме отведе до стените на женския метох, издигащ се над реката. Никога не бях влизал вътре, но сега вратите бяха отворени, а дворът — осветен от две буйни огнища, предлагащи известна топлина на хората край тях. Вътре имаше поне сто мъже, които крещяха обиди и насърчителни думи на двама други, сражаващи се в кишата и калта между огньовете. Те се биеха с мечове и щитове и всеки удар на желязо в желязо или на желязо в дърво предизвикваше сред публиката бурни, дрезгави овации. Хвърлих бегъл поглед на бойците, после се заозъртах из тълпата. Търсех Хестен или някой друг, който би могъл да ме разпознае, но не забелязах никого, макар че бе трудно да различа лицата сред потрепващите сенки. От монахините нямаше и следа и аз предположих, че са убити, избягали, или отведени за развлечение на завоевателите.

Запромъквах се покрай оградата на двора. Спуснатото забрало на шлема скриваше чертите ми, но някои от мъжете ми хвърляха любопитни погледи, защото не беше обичайно воин да носи шлема си извън бойното поле. В крайна сметка, след като не видях нито едно познато лице, го свалих и закачих на колана си. Църквата на метоха беше превърната в зала за пиршества, но там седяха само шепа пияници, безразлични към врявата отвън. Задигнах от един от тях половин самун хляб и излязох да гледам двубоя.

Един от двамата мъже бе Стеапа Снотор. Той вече не носеше масивната си ризница, а беше облечен в кожена туника. Биеше се с малък щит и дълъг меч, но около кръста му бе вързана верига, водеща до ъгъла на двора. Двама мъже я държаха и всеки път, щом противникът на Стеапа се озовеше в опасност, я дърпаха, карайки огромния саксонец да губи равновесие. Той бе превърнат в развлечение за тълпата, също като Хестен в деня, когато го открих, и собствениците му несъмнено събираха добри пари от глупците, желаещи да изпробват силите си срещу пленен боец. Сегашният му опонент беше слаб, ухилен датчанин, който се опитваше да танцува около гиганта и да промуши острието си под малкия му щит, както бях постъпил и аз при двубоя с него. Стеапа обаче се отбраняваше упорито, парираше всеки удар и когато веригата му позволяваше, правеше светкавични контраатаки. Веднъж, когато пазачите му дръпнаха веригата прекалено силно, той се извърна свирепо срещу тях. Насреща му веднага се насочиха три копия, но тълпата го награди с бурни аплодисменти. Саксонецът отби за сетен път острието на противника си, после отстъпи назад почти до върховете на копията. Слабият датчанин реши, че е получил преимущество, и се втурна след него, но Стеапа внезапно спря, оттласна го с щита, после замахна с лявата си ръка, която държеше меча, и стовари дръжката му върху главата на мъжа. Датчанинът падна, а той обърна мигновено оръжието, готвейки се да го прониже в гърлото. Веригата обаче се опъна, събори го на земята, а копията го заплашиха със смърт, ако опита да довърши делото си. Тълпата остана във възторг. Победата бе негова.

Парите започнаха да преминават от ръка на ръка, а Стеапа седна край огъня с безизразно, мрачно лице. Вероятно не разбираше и дума от виковете на организаторите, които приканваха нови зяпачи.

— Десет сребърни монети, ако го раните! Петдесет, ако го убиете! — И ето, че от тълпата действително се отдели едър, полупиян мъж, насърчаван от другарите си. Направиха се нови залози и Стеапа бе сръчкан да се изправи на крака. Приличаше на глиган, разиграван от глутница кучета, с тази разлика, че го нападаха един по един. Несъмнено биха пуснали срещу него и трима-четирима мъже наведнъж, но не искаха да умре прекалено бързо, докато все още можеше да им носи нари. Тръгнах към улицата, все още оглеждайки лицата, но преди да стигна портата, някой ме дръпна за ръкава.

— Шест пенита? — произнесе глас зад гърба ми. Обърнах се и видях мъж, хилещ се угоднически край бялата варосана стена, в която имаше около дузина врати, разположени през равни разстояния.

— Шест пенита? — попитах озадачено.

— Съвсем евтино — кимна той, бутна капака на малкия отвор, изрязан в една от вратите и ме подкани да погледна вътре. Послушах го и видях малка стаичка, вероятно килия на монахиня, осветена от лоена свещ. Вътре имаше нисък одър, а върху одъра гола жена, полускрита от мъж със свалени панталони.

— Той скоро ще свърши — увери ме събеседникът ми.

Поклатих глава и се отдръпнах от вратата.

— Била е монахиня тук — продължи той. — Младичка и хубава. Обикновено врещи като прасенце.

— Не — казах.

— Четири пенита? Тя няма да се съпротивлява. Вече не.

Продължих нататък, убеден, че си губя времето. Дали пък Алфред вече не си беше тръгнал? Глупецът най-вероятно бе решил да посети старите си покои и аз мрачно си помислих дали да не го потърся там, но страхът от мъстта на Гутрум ме възпря. Новият двубой беше започнал. Датчанинът приклякаше ниско, мъчейки се да подсече краката на Стеапа, но той отбиваше ударите му с лекота. Промъкнах се зад мъжете, които държаха веригата и видях вляво от себе си друго помещение, доста голямо, вероятно служило за столова на монахините. Някакъв проблясък като от злато на светлината на догарящото огнище привлече погледа ми и аз влязох вътре.

Оказа се, че не е злато, а просто лъскавата рамка на малката арфа, настъпена с такава сила, че се бе строшила надве. Огледах сенките наоколо и видях скупчената в ъгъла фигура. Беше Алфред. Почти в безсъзнание, но жив и, доколкото можех да видя, без рани по тялото, но явно зашеметен. Завлякох го до стената и го опрях на нея. Беше без връхна дреха, а ботушите му бяха изчезнали. Оставих го там, върнах се при пияниците в църквата и се престорих на приятел на един от тях. Вдигнах го на крака, прегърнах го през раменете и го убедих, че ще го водя да си легне. Излязохме през задната врата, където се намираха нужниците на метоха и там го ударих три пъти в корема и два пъти в лицето. Свалих дебелото наметало и ботушите му и ги отнесох на Алфред.

Кралят вече беше дошъл в съзнание. Погледна ме без да показва някаква изненада и потърка насиненото си лице.

— Май не харесаха свиренето ми — каза.

— Това е, защото датчаните обичат хубава музика. Ето, обуй тези. — Хвърлих му ботушите, после го загърнах с наметалото и го накарах да нахлупи качулката над лицето си. — Да умреш ли искаш? — го попитах сърдито.

— Не, да опозная враговете си.

— Вече ги опознах заради теб. Тук има около две хиляди души.

— Същото прецених и аз. — Кралят направи гнуслива гримаса. — Какво има по тая дреха?

— Датска повръщня — отвърнах и Алфред потрепери.

— Нападнаха ме трима — изгледа ме с наскърбен вид, докато му помагах да се изправи. — Ритаха ме и ме удряха.

— Казах ти, че датчаните обичат хубава музика. Имаш късмет, че не са те убили.

— Защото ме мислеха за свой. — Той изплю кръвта, която се стичаше от цепнатата му долна устна.

— Да не са били пияни? Та ти дори не приличаш на датчанин.

— Престорих се на ням музикант. — Алфред зашава безмълвно с уста, после ме дари с кървава усмивка, горд от изобретателността си. Не му се усмихнах в отговор и той въздъхна. — Да, Утред, бяха много пияни, но аз трябваше да узная настроението им. Уверени ли са? Готови ли са да атакуват? Можех да го разбера само ако дойда и ги видя с очите си. Впрочем, видя ли Стеапа?

— Да.

— Искам да го вземем с нас.

— Господарю — изрекох ядно — ти си глупак. Стеапа е вързан с верига и има половин дузина пазачи.

— Пророк Даниил също е бил в ямата с лъвовете, но се е отървал. Апостол Павел пък е бил затворник, но Бог го е освободил.

— Тогава нека Бог се погрижи и за Стеапа. Ти идваш с мен. Още сега.

Той се преви, явно от болка в стомаха.

— Те ме удряха с юмруци в корема — оплака се, докато се изправяше. Помислих си, че на сутринта ще може да се похвали с прекрасни синини около очите. Откъм двора се разнесе дружен рев. Стеапа или беше умрял, или бе повалил и последния си противник.

— Искам да видя покоите си — каза упорито Алфред.

— Защо?

— Човек има право да посети собствения си дом. Не те карам да идваш с мен.

— Гутрум е там! Нали се досещаш какво ще стане, ако те познаят?

— Гутрум ще бъде вътре. Аз само ще погледна от външната страна.

Нямаше начин да го разубеди, затова го преведох през оградения двор към улицата, чудейки се дали просто да не го метна на рамо и да го отнеса. Но той беше такъв инат, че можеше да вика и да се съпротивлява, което щеше да привлече вниманието на всички.

— Чудя се какво ли е станало с монахините — каза, докато минавахме покрай редицата килии.

— Една от тях в момента се продава вътре срещу няколко пенита — посочих му към вратата.

— О, Боже мили! — Той се прекръсти и понечи да тръгне да я спасява, та се наложи насила да го повлека нататък.

— Това е лудост! — изсъсках му.

— Но необходима лудост — отвърна спокойно Алфред, после спря, за да ми изнесе лекция. — Какво мисли цял Уесекс в момента? Мисли, че аз съм победен, а датчаните са спечелили. Готви се за пролетта и за идването на още датчани. Затова трябва да узнае нещо различно. Да узнае, че кралят му е жив, че е влязъл в самото леговище на враговете и ги е направил на глупаци.

— А те са му теглили един хубав пердах и са му насинили очите.

— Хората не бива да разбират за това, нито за онази клета жена, която ме удари с одраната змиорка. Ние трябва да им дадем надежда, а през пролетта тази надежда ще разцъфти в победа. Помни Боеций, Утред, помни Боеций! Никога не позволявай надеждата да те напусне.

Той наистина си вярваше. Вярваше, че Бог го закриля и че може да броди сред враговете си без страх, че ще му навредят — и донякъде с основание, защото датчаните разполагаха с добър запас от пиво, брезово вино и медовина и повечето бяха прекалено пияни, за да ги е грижа за някакъв пребит мъж със счупена арфа.

Никой не ни спря, докато стигнем двореца, но пред вратите му имаше шестима стражи с черни наметала и аз не позволих на Алфред да ги доближи.

— Само ще хвърлят един поглед на разкървавеното ти лице — му казах — и ще довършат онова, което другите са започнали.

— Тогава ме пусни поне да отида до църквата.

— Да не си решил да се молиш? — попитах саркастично.

— Да — отвърна просто той.

— Но ако умреш там вътре — възразих — Исеулт също ще умре.

— Това не беше мой избор.

— Защо, нали ти си кралят?

— Епископът се опасяваше, че ще се присъединиш към датчаните, а останалите го подкрепиха.

— Аз нямам вече приятели сред тях. Те бяха твои заложници и загинаха.

— Тогава ще се помоля за езическите им души. — С тези думи Алфред се отскубна от мен и се упъти към входа на църквата, където машинално свали качулката си в знак на почит. Аз я дръпнах обратно върху главата му, закривайки частично синините. Той не опита да се противи, просто се прекръсти и отвори вратата.

Църквата бе превърната в подслон за хората на Гутрум. Вътре имаше сламеници, купчини брони и оръжие, както и двайсетина мъже и жени, скупчени край новопостроеното огнище. Те играеха на зарове и никой не обърна внимание на появата ни, докато някой не ни подвикна да затворим вратата.

— Да се махаме — казах на Алфред. — Не можеш да се молиш тук.

Той не отговори, загледан благоговейно към мястото на някогашния олтар, където сега бяха вързани половин дузина коне.

— Хайде, да вървим! — повторих настоятелно. И точно тогава нечий глас ме извика по име. Беше глас, пълен с удивление и аз видях как един от играчите става и се вторачва в мен. Някакво куче притича от сенките и взе да подскача наоколо, мъчейки се да ме близне. Едва тогава разбрах, че кучето е Нихтгенга, а мъжът, произнесъл името ми, е Рагнар. Ърл Рагнар, моят приятел, когото смятах за мъртъв.

ГЛАВА ДЕВЕТА

Рагнар ме прегърна. В очите и на двама ни имаше сълзи и известно време никой от нас не можеше да проговори, макар аз да запазих достатъчно самообладание, за да погледна назад и да се уверя, че Алфред е в безопасност. Той клечеше край вратата, в сянката на голяма бала вълна, с нахлупена над лицето качулка.

— Мислех, че си умрял! — казах на Рагнар.

— Надявах се, че ще дойдеш — каза в същия момент той, след което всеки заговори, без да слуша другия. После от дъното на църквата се появи Брида — вече не момиче, а пораснала жена. Тя се засмя при вида ми и лепна върху бузата ми целомъдрена целувка.

— Утред — произнесе името ми като ласка. Навремето с нея имахме любовна връзка, макар тогава и двамата да бяхме почти деца. По рождение беше саксонка, но бе избрала страната на датчаните, за да бъде с Рагнар. Останалите жени наоколо бяха окичени с гранат и сребро, кехлибар и злато, докато тя не носеше никакви украшения освен един гребен от слонова кост, придържащ буйната й черна коса.

— Утред — повтори отново.

— Защо не си мъртъв? — попитах Рагнар. Той бе държан като заложник, а заложниците трябваше да се лишат от живот в мига, в който Гутрум прекоси границата.

— Улфхер ни хареса — отвърна той. После ме прегърна през рамо и ме заведе до пламтящото огнище. — Това е Утред — обяви на играчите на зарове. — Саксонец е, което го прави презряна твар, но иначе е мой приятел и брат. Заповядай — посочи ми към наредените гърнета. — Пиво, вино, каквото пожелаеш.

— Значи Улфхер ви е оставил живи. А вие на свой ред пощадихте ли го?

— Разбира се! Той е тук. Пирува с Гутрум.

— Нима? Един затворник?

— Не е затворник, а съюзник! — Рагнар пъхна чаша в ръката ми и ме придърпа да седна край огъня. — Вече е заедно с нас. — Той се ухили широко, а аз се засмях от радост, че съм го заварил жив и здрав. Беше едър, златокос мъж, с открито лице и също така закачлив, добър и сърдечен като баща си навремето. — Докато бяхме в плен — продължи — Улфхер често разговаряше с Брида, а чрез нея и с мен. Допаднахме си. Трудно е да убиеш човек, когото харесваш.

— И сте го убедили да стане изменник?

— Нямаше нужда от особено убеждаване. Той виждаше, че ще спечелим, а минавайки на наша страна, запазваше земята си, нали разбираш? Е, ще пиеш ли това вино, или само ще го гледаш?

Престорих се, че надигам чашата, при което се покапах по брадата. Спомних си как навремето Улфхер ми бе казал, че ако Уесекс падне, всички ще търсим начин да оцелеем. Но кой би предположил за него, лорда от Уилтуншър и братовчед на Алфред? Колко ли други танове бяха последвали неговия пример и сега служеха на завоевателя?

— Кой е онзи? — попита Брида, посочвайки към Алфред. Той още клечеше полускрит в сенките и в присъствието му имаше нещо загадъчно и странно.

— Просто слуга — отвърнах.

— Защо не го поканиш да дойде край огъня?

— Не мога — отвърнах навъсено. — В момента го наказвам.

— Какво си направил? — подвикна му Брида на английски и той я изгледа сепнато, но за щастие качулката продължи да закрива лицето му.

— Само да си отвориш устата, негоднико, и ще ти смъкна кожата от бой — озъбих му се аз и после пак се обърнах към тях, вече на датски: — Копелето ме обиди и му забраних да говори. За всяка произнесена дума отнася по десет камшика.

Обяснението ги задоволи и странният, мълчалив слуга бързо беше забравен. Рагнар ми разказа как е убедил Улфхер да изпрати вестоносец при Гутрум с обещание, че ще пощади заложниците, а Гутрум на свой ред го е предупредил за момента на атаката, за да може лордът да ги предпази от мъстта на Алфред. Ето защо, помислих си, Улфхер бе изчезнал толкова рано в сутринта на нападението. Просто е знаел, че датчаните идват.

— Като казваш, че е съюзник — попитах — значи ли това, че е просто приятел, или че ще се бие за Гутрум?

— Той се закле, че ще се бие за нас — каза Рагнар. — Най-малкото, че ще се бие за краля на Уесекс.

— За краля на Уесекс? — погледнах го объркано. — Тоест за Алфред?

— Не, не. Не за Алфред, а за истинския крал. Синът на онзи, другия.

Явно ставаше дума за Етелуолд наследникът на крал Етелред, брата на Алфред. Това, естествено, обясняваше всичко. Всеки път, когато превземеха някое саксонско кралство, датчаните поставяха на трона местен крал, което придаваше законен вид на завоеванието им, макар този владетел никога да не оцеляваше дълго. Гутрум, който вече се наричаше крал на Източна Англия, искаше да си присвои и титлата на Уесекс, но издигайки вместо това Етелуолд можеше да привлече за своята кауза мнозина западносаксонци, убеждавайки ги, че се бият за законния престолонаследник. А след като междуособиците приключеха и датското владичество бъдеше утвърдено, Етелуолд щеше без много шум да бъде премахнат.

— И все пак, ще се сражава ли Улфхер за датчаните? — настоях.

— Разбира се, ако иска да запази земята си — отвърна Рагнар, после махна недоволно с ръка. — Но какви ти сражения? Виж ни само, седим тук като овце в кошара и не вършим нищо!

— Зима е все пак.

— Най-доброто време за битки. А и нямаме никаква друга работа — каза той, после поиска да знае какво съм правил от Юле насам. Казах му, че съм бил във вътрешността на Дефнашир и той предположи, че съм ходил да навестя семейството си, а сега съм в Сипанхам, за да се присъединя към него. — Не си се клел във вярност на Алфред, нали? — попита.

— Един дявол знае къде е Алфред сега — избягнах отговора аз.

— Но преди се беше врекъл да му служиш.

— Да, но само за година, а тази година отдавна свърши. — Това не беше лъжа, просто не разкрих на Рагнар, че съм положил пред Алфред нов обет.

— Значи можеш да се присъединиш към мен? — каза оживено той. — Ще ми дадеш ли клетвата си?

— Искаш клетвата ми? — Престорих се, че приемам въпроса на шега, макар всъщност далеч да не беше така. — За да мога и аз да седя като овца в кошара и да не върша нищо?

— Е, все пак пращаме отряди из околността — каза с оправдателен тон Рагнар — а също охраняваме и подстъпите към мочурищата. Алфред се крие вътре, в блатата. Но Свейн скоро ще го измъкне оттам.

Значи вестта, че флотата на Свейн се е превърнала в пепел край морето още не бе достигнала дотук.

— И защо не напускате града? — попитах.

— Защото Гутрум не иска да разделя армията си. — Леко се усмихнах, спомняйки си как дядото на Рагнар бе дал на Гутрум именно този съвет — никога повече да не дели армията си. Той го стори веднъж при Еск Хил, когато западносаксонците извоюваха първата си победа над датчаните. А после отново, когато изостави Уерхам, за да атакува Ексансестър. Тогава морската буря буквално погълна част от войските му. — Аз пък му казах — продължи Рагнар — че трябва да се разделим не на две, а на дванайсет части. Да превземем още дванайсет града и да поставим в тях гарнизони. Да установим контрол над цял южен Уесекс, но той не ще да ме слуша.

— Затова пък държи севера и изтока — възразих, сякаш защитавайки Гутрум.

— Нищо не пречи да завладее и останалото! А вместо това стоим и чакаме да пукне пролет, с надеждата още хора да се присъединят към нас. Това сигурно ще стане, но междувременно там навън има земя. Добра земя, много по-добра от тази на север. — Рагнар като че ли бе забравил въпроса за клетвата ми. Очаквах да го повдигне отново, но вместо това той заговори за ставащото в Нортумбрия. Нашите врагове, Кяртан и Свен, процъфтявали в Дънхолм. Бащата и синът обаче не смеели да напуснат крепостта си, боейки се от мъстта на Рагнар. Сестра му още била в плен при тях и той също, подобно на мен, се бе заклел да ги унищожи. От Бебанбург нямаше други новини, освен че чичо ми бил още жив и владеел замъка. — Щом приключим с Уесекс — обеща ми Рагнар — ще отидем на север. Ти и аз, заедно. И Дънхолм ще падне под нашите мечове.

— Ще падне — казах и вдигнах чашата си. Не пих много, а и пиенето не ме хващаше. Докато седях там, си мислех, че само с едно изречение мога да довърша Алфред завинаги. Можех да го издам, да го завлека в краката на датчаните и да гледам, докато умира. Гутрум щеше дори да ми прости обидите към майка си, ако му поднесях краля на тепсия и това щеше да е краят на Уесекс, защото без Алфред нямаше да има друг, способен да свика саксонския фирд. Можех да остана с приятеля си Рагнар, да спечеля още гривни, да си изградя име, което да се слави в песните всеки път, когато драконовите кораби вдигнеха платна. И всичко това само с едно изречение.

Изкушението, което изпитах онази вечер в кралската църква на Сипанхам, бе голямо. В хаоса има несравнима радост. Струпайте всички злини на света зад една врата и кажете на хората, че никога, никога не бива да я отварят и те въпреки всичко ще го сторят, защото разрухата носи чиста наслада. В един момент, когато Рагнар се смееше гръмогласно и ме тупаше по рамото толкова силно, че чак ме болеше, усетих думите на върха на езика си. Това там е Алфред, щях да кажа, посочвайки го, и тогава целият свят щеше да се промени и нямаше повече да има Англия. И все пак, когато думите вече бяха на път да се отронят, ги преглътнах обратно. Брида ме наблюдаваше с големите си, тъмни очи и улавяйки погледа й, си спомних за Исеулт. След година или две Исеулт щеше досущ да заприлича на нея. И двете имаха еднаква екзотична, мургава красота, еднакъв неугасим огън в душите. Заговорех ли сега, Исеулт щеше да умре, а аз не можех да понеса това. Сетих се също за Етелфлед, златокосата дъщеря на Алфред, която щеше да бъде поробена. Знаех, че после, където и да се съберат победените саксонци край своите изгнанически огньове, моето име щеше да се споменава с проклятие. Щях завинаги да остана Утредерве, мъжът, унищожил един народ.

— Какво се канеше да кажеш? — попита Брида.

— Че в Уесекс не помним толкова сурова зима.

Тя присви недоверчиво очи, после се усмихна.

— Кажи ми, Утред — попита на английски — ако си смятал Рагнар за мъртъв, защо изобщо се появи тук?

— Защото не знаех къде другаде да отида.

— И реши да дойдеш при Гутрум? Когото обиди?

Значи бяха научили за това. Не очаквах да го знаят и усетих как в гърдите ми се надига страх. Не отговорих нищо.

— Гутрум те иска мъртъв — продължи Брида, вече на датски.

— Не е вярно — възрази Рагнар.

— Напротив, вярно е!

— Е, аз няма да му позволя да го убие. Сега си с мен, Утред! — тупна ме той отново по гърба и изгледа предизвикателно хората си, сякаш да провери кой от тях би се осмелил да ме предаде. Никой не помръдна, но те почти всички бяха пияни, а някои вече спяха.

— Да, сега си тук — погледна ме Брида — а само преди няколко седмици се биеше на страната на Алфред и обиждаше Гутрум.

— Просто минавах на път за Дефнашир — казах, сякаш това обясняваше всичко.

— Бедният Утред. — Ръката на Брида поглаждаше черно-бялата козина на врата на Нихтгенга. — А аз си мислех, че си станал герой сред саксонците.

— Герой? И защо?

— Нали ти уби Уба!

— Алфред не иска герои — отвърнах достатъчно високо, за да ме чуе и той. — Само светци.

— Хайде, разкажи ни за Уба! — подкани ме Рагнар и всички наоколо го подкрепиха. Датчаните, обичат да слушат за битки, затова трябваше да предам историята до последния детайл. Разправих я добре, представяйки Уба като велик герой, който едва не е унищожил западносаксонската армия. Казах, че се е сражавал като същински бог и е разкъсал стената ни от щитове с огромната си брадва. Описах горящите кораби, чийто пушек се е носил над бойното поле като облак от отвъдното, и как аз случайно съм се озовал на пътя на победоносната атака на Уба. Това, естествено, не беше вярно и слушателите го знаеха. Аз не се бях изпречил пред Уба току-така, а го бях търсил нарочно, но традицията повелява разказвачът да подправя историята с подобаваща доза скромност. Датчаните, разбирайки това, измърмориха одобрително.

— Никога не съм изпитвал такъв страх — продължих, описвайки как сме се сблъскали гърди в гърди, моят Змийски дъх срещу неговата секира, как той е направил щита ми на трески, а после — което беше самата истина — се е подхлъзнал върху разпилените вътрешности на един мъртвец. Публиката около огъня нададе разочаровани възгласи. — Тогава прерязах сухожилието на дясната му ръка — рекох, показвайки над сгъвката на лакътя си къде точно бе попаднало острието — и го повалих на земята.

— Добре ли умря? — попита съпричастно един мъж.

— Като истински герой — отвърнах и добавих, че съм поставил брадвата в ръката на датския водач, за да може душата му да отиде право във Валхала. — Умря много добре — завърших разказа си.

— Славен боец беше той — каза Рагнар, вече подпийнал и с натежали клепачи. Огънят догаряше, сгъстявайки сенките край преддверието на църквата, където седеше Алфред. Разказаха се още истории, после жарта започна да тлее, а свещите една по една да гаснат. Мъжете наоколо спяха, но аз останах на мястото си, докато Рагнар не се просна по гръб и не захърка. Продължих да чакам, докато цялото помещение не притихна и едва тогава се изправих и отидох при Алфред.

— Тръгваме веднага — казах и той кимна. Никой сякаш не ни забеляза как излизаме в нощта, притваряйки тихо вратата след себе си.

— С кого разговаряше? — попита кралят.

— С ърл Рагнар.

Той спря озадачено.

— Това не беше ли един от заложниците?

— Улфхер ги е оставил живи — отвърнах.

— Оставил ги е живи?

— Точно така, и сега е на страната на Гутрум — предадох му лошата вест. — Склонил е да се сражава на негова страна и сега двамата пият в покоите му.

— Къде, тук? — Алфред не можеше да повярва на ушите си. Улфхер му беше първи братовчед, женен за неговата племенница, част от семейството му.

— Тук, къде другаде — казах рязко.

— Не може да бъде — едва промълви той, вторачен в лицето ми. — А Етелуолд?

— Той е пленник.

— Пленник, така ли? — въпросът бе зададен почти гневно и нищо чудно, защото Етелуолд нямаше никаква стойност за датчаните, освен като марионетен крал на западносаксонския престол.

— Да, пленник — повторих. Това, разбира се, не беше вярно, но аз харесвах Етелуолд, а и му дължах услуга. — Но ние не можем да сторим нищо по въпроса, затова нека просто се махаме оттук. — И го задърпах към града, но твърде късно, защото вратата на църквата се отвори и отвътре излезе Брида, придружена от Нихтгенга. Тя заръча на кучето да стои мирно и пристъпи към нас. Подобно на мен, не беше пияна и аз предположих, че трябва да й е много студено, защото не носеше нищо освен простата си, синя вълнена рокля. Нощта беше ясна и мразовита, но тя не трепереше.

— Къде отиваш? — попита ме на английски. — Няма ли да останеш с нас?

— Не, имам жена и дете.

— Чиито имена не спомена през цялата вечер — усмихна се тя. — Какво става с теб, Утред? — Не отговорих нищо и тя продължи да се взира в мен с проницателните си очи. — Коя жена е с теб сега?

— Някоя, която прилича на теб — признах и Брида се изсмя.

— Заради нея ли се биеш за Алфред?

— Тя може да вижда бъдещето — казах, избягвайки въпроса. — В сънищата си.

Нихтгенга нададе тих вой и тя сложи ръка върху главата му, за да го успокои.

— Да не би да е видяла, че Алфред оцелява?

— Нещо повече от това. Видяла го е да побеждава.

Алфред се размърда неспокойно до мен и аз се надявах, че ще прояви достатъчно здрав разум да си държи лицето наведено.

— Да побеждава?

— В пророчеството й има стръмен хълм, облян в кръв, по който препуска бял кон. А също датчани, бягащи от саксонците.

— Странни сънища сънува твоята жена. Но ти така и не отговори на първия ми въпрос. Ако си мислел Рагнар за мъртъв, защо дойде тук?

Нямах готов отговор, затова премълчах.

— Какво очакваше да намериш? — настоя тя.

— Теб, може би? — подхвърлих уклончиво.

Тя поклати глава, знаейки, че лъжа.

— Защо дойде, Утред? — Продължих да мълча и тя се усмихна тъжно. — Ако бях на мястото на Алфред, щях да изпратя в Сипанхам мъж, който говори датски. После той щеше да се върне в блатата и да ми разкаже какво е видял.

— Ако наистина смяташ така, защо не отидеш да ме предадеш? — кимнах към стражите в черни наметки, охраняващи входа към кралските покои.

— И да помогна на Гутрум? Той е един страхлив глупак — процеди злостно тя. — При това ако падне, Рагнар ще поеме командването.

— Защо не го поеме още сега?

— Защото е като баща си. Почтен. Дал е дума на Гутрум и няма да я наруши. А тази вечер поиска обет от теб, но ти не му го даде.

— Не искам Бебанбург да стане подарък за датчаните — отвърнах.

Тя помисли върху думите ми и ги разбра.

— И какво те кара да мислиш — попита презрително — че западносаксонците ще ти дадат Бебанбург? Та той е на другия край на Британия, Утред, а последният саксонски крал гние в блатото.

— Ето кое ще ми го даде — отгърнах наметката си и сложих ръка върху дръжката на Змийски дъх.

— Ти и Рагнар бихте могли да управлявате целия север — поклати глава тя.

— Може и да стане някой ден. Кажи му, че щом всичко това приключи, ще отида на север с него. Заедно ще посетим Кяртан. Но когато аз реша.

— Надявам се да доживееш да спазиш това обещание. — Тя се повдигна на пръсти и ме целуна по бузата. После, без да промълви и дума повече, се обърна и тръгна обратно към църквата.

— Кой е Кяртан? — попита Алфред с облекчена въздишка.

— Враг — отговорих кратко и се опитаха да го уловя подръка, но той ме спря, взирайки се подир отдалечаващия се гръб на Брида.

— Това не е ли момичето, което те придружаваше в Уинтансестър?

— Същото. — Той говореше за времето, когато за пръв път се появих в Уесекс заедно с нея.

— А Исеулт наистина ли умее да познава бъдещето?

— Досега не е бъркала.

Алфред се прекръсти, после ме остави да го поведа обратно през града. Улиците вече пустееха, но вместо да се насочим към западната порта, той настоя да се върнем в метоха. Там известно време клечахме край един от догарящите огньове на двора, греейки премръзналите си пръсти. Наоколо не се мяркаше жива душа, всички се бяха прибрали да спят из помещенията. Той взе една главня и носейки я като факла, отиде до редицата малки врати, водещи към някогашните килии на монахините. Една от тях бе залостена с къса, дебела верига, промушена през две железни халки.

— Извади си меча — нареди ми кралят и когато го послушах, размота веригата и бутна вратата навътре. Влезе предпазливо, отмятайки качулката от лицето си. Вдигна главнята високо и аз видях огромния мъж, свил се на пода. — Стеапа! — прошепна Алфред.

Другият само се преструваше, че спи. Сега се разгъна светкавично, като змия и се хвърли насреща ни, но аз го пресрещнах с дръжката на меча в гърдите. Едва тогава видя насиненото лице на краля и замръзна на място.

— Господарю?

— Ти идваш с нас — каза Алфред.

— Господарю! — Стеапа падна на колене и прегърна нозете му.

— Хайде, ставай, че навън е студено. — Впрочем, в килията също не беше по-топло. — Можеш да прибереш меча в ножницата, Утред. — Стеапа ме погледна и върху чертите му се изписа смътна изненада, че вижда същия мъж, с когото се е бил в деня на датското нахлуване. — От днес нататък двамата ще бъдете приятели — рече строго Алфред и гигантът кимна. — А сега по-бързо, трябва да спасим още някого.

— Още някого? — учудих се аз.

— Нали спомена, че държат тук монахиня.

И така, аз трябваше отново да открия нейната килия. Тя беше още вътре, притисната в ъгъла на одъра от един датчанин, който тихо похъркваше. Мъждивата факла освети дребното й, уплашено лице, полускрито от рошавата брада на мъжа. Брадата беше черна, а нейната коса — бледозлатиста. Тя беше будна и при появата ни нададе тих възглас. Датчанинът се събуди, примигна веднъж-дваж, после изръмжа и опита да отметне дебелите наметала, служещи за завивки. Стеапа го удари веднъж и звукът бе като от вол, повалян за клане — тъп и жвакащ едновременно. Главата на брадатия клюмна, а Алфред понечи да помогне на монахинята да стане, при което завивките паднаха и тя се помъчи да прикрие голотата си. Той смутено побърза да я загърне отново. Останах впечатлен, защото жената беше млада и много красива и дори се зачудих защо е решила да пропилява хубостта си в метоха.

— Знаеш ли кой съм? — попита я Алфред и тя поклати глава. — Аз съм твоят крал — рече меко той — и ти ще дойдеш с нас, сестро.

Дрехите й отдавна бяха изчезнали, затова я увихме в наметалата. Междувременно аз прерязах гърлото на зашеметения датчанин с Жилеща оса и намерих у него кесия с монети.

— Парите ще отидат за църквата — каза Алфред.

— Защо? Аз го убих, значи се полагат на мен.

— Защото са дошли от грях — обясни търпеливо той — а грехът трябва да бъде изкупен. — После се усмихна на монахинята. — Има ли още сестри тук?

— Не, само аз съм — промълви тя едва.

— Не бой се, вече си в безопасност. Да вървим.

Стеапа вдигна на ръце жената, която се казваше Хилд. Тя се притисна в него, хленчейки тихо от студ или, по-вероятно, от спомена за изживените мъки.

Тази нощ и стотина мъже щяха да са достатъчни, за да превземат Сипанхам. Заради лютия студ по стените нямаше нито един часови. Пазачите на портата се бяха скупчили край огъня в караулното помещение и когато вдигнахме тежкото резе единствената реакция беше, че нечий кисел глас отвътре попита кои сме.

— Хора на Гутрум — викнах и повече никой не ни обезпокои. Половин час по-късно бяхме обратно във воденицата при отец Аделберт, Егуин и тримата войници.

— Трябва да благодарим на Бога за избавлението си — каза Алфред на отчето, чиято челюст увисна при вида на подутото му и разкървавено лице. После го накара да произнесе молитва и той взе монотонно да нарежда, но аз не го слушах. Известно време стоях свит край огъня с мисълта, че никога повече няма да се стопля, а сетне заспах.

През целия следващ ден валя сняг. Запалихме огън без да се опасяваме, че датчаните могат да видят пушека, защото никой от тях нямаше да тръгне през хапещия студ и дълбоките преспи да проверява далечната, тънка струйка дим на фона на сивото небе. Алфред беше в мрачно настроение и почти не говореше, макар веднъж навъсено да ме попита дали новините за Улфхер може действително да са верни.

— Все пак не сме го видели с Гутрум — добави почти умолително, надявайки се отчаяно лордът да не го е предал.

— А как тогава заложниците са живи? — отвърнах.

— Боже мой — клюмна той, убеден от аргумента и опря глава на стената, загледан в падащите снежинки през едно от малките прозорчета. — Та той ми е братовчед! — каза след малко и отново изпадна в мълчание.

Аз, от липса на други занимания, излязох да дам на конете и последното останало сено, а после се залових да точа мечовете си. Хилд плачеше. Алфред се помъчи да я разсее, но думите му излизаха тромаво и непохватно. За мое учудване това се удаде много по-добре на Стеапа, чийто дълбок, гръден бас й действаше успокоително. Когато Змийският дъх и Жилеща оса станаха толкова остри, колкото бе възможно, а снегът продължаваше да се сипе над смълчаната гора, аз също се оклюмах, подобно на Алфред.

Помислих си за Рагнар, който искаше моята преданост. Искаше моята клетва.

Светът се бе родил в хаос и щеше да свърши в хаос. Боговете го бяха създали и пак те щяха да го унищожат, биейки се помежду си, но между хаоса на сътворението и хаоса на свършека на света имаше ред и този ред се крепеше върху клетвите. Клетвите ни обвързват като ремъци на конска сбруя. Аз бях обвързан с обет към Алфред, а преди да дам този обет, исках да се обвържа с Рагнар, но сега вече се чувствах засегнат, че той изобщо го е поискал от мен. У мен растеше гордост и тя ме променяше. Аз бях Утред от Бебанбург, убиецът на Уба и бях склонен да се закълна във вярност пред един крал, но не и пред свой равен. Даващият клетвата е подвластен на онзи, който я приема. Рагнар можеше да твърди, че съм му приятел и сигурно щеше да се отнася към мен като към брат, но допускайки, че мога да се закълна пред него, показваше, че още ме има за свой последовател. Аз бях нортумбрйски лорд, а той датчанин, а за един датчанин всички саксонци са по-нискостоящи. Ако му се закълнях, щеше да е щедър към мен, но да очаква в замяна моята благодарност и ако изобщо някога получех Бебанбург, то щеше да е, защото той ми е позволил. Никога досега не бях виждал нещата в подобна светлина, но в онзи мразовит ден изведнъж осъзнах, че сред датчаните винаги ще съм толкова важен, колкото са важни приятелите ми — а без тях ще съм просто поредният воин без земя и без господар. Докато сред саксонците бях саксонец като всички останали и не се нуждаех от ничие благоволение.

— Изглеждаш замислен, Утред — изтръгна ме от унеса Алфред.

— Мислех си, господарю, че се нуждаем от топла храна — отвърнах, после стъкнах огъня и излязох навън. Отидох до потока, разбих ледената коричка и загребах вода в едно гърне. Видях, че Стеапа ме е последвал, но не за да говори с мен, а за да се изпикае.

— На събранието на Уитана — казах, заставайки зад него — ти излъга за битката при Синуит.

Той завърза връвта, която му служеше за препаска и се обърна да ме погледне.

— Ако датчаните не бяха дошли — произнесе с гърления си глас — щях да те убия.

Не оспорих думите му, защото вероятно бе прав.

— Къде беше, когато Уба загина? — попитах вместо това.

— Там.

— Не те забелязах. Бях в самия център на битката, но не те видях.

— Мислиш, че не съм бил там? — Тонът му бе сърдит.

— Беше с Ода Младия, нали? — подхвърлих и той кимна. — Бил си с него, защото баща му ти е наредил да го пазиш? — Ново кимване. — А Ода Младия е гледал да стои далеч от опасността, не съм ли прав?

Този път отговор не последва, но мълчанието му ми подсказа, че съм прав. Стеапа явно реши, че темата е изчерпана, защото тръгна да се прибира към воденицата, но аз го улових за лакътя и го спрях. Това го изненада. Той бе толкова едър, силен и страховит, че не беше свикнал някой да го докосва. Видях как гневът се надига в него и реших да добавя масло в огъня.

— Значи си бил бавачка на Ода — подсмихнах се язвително. — Големият Стеапа Снотор е бил бавачка. Докато останалите са се биели с датчаните като мъже, ти просто си държал ръката на Ода.

Той само се вторачи в мен. Изпитото му, скулесто лице бе като на звяр, изразяващо единствено хищен глад и желание за насилие. Явно му се щеше да ме убие, особено след като бях употребил прякора му, но аз вече бях научил нещо за Стеапа Снотор, а именно че е безкрайно глупав. Щеше без колебание да ме разкъса, ако някой му наредеше, но без чужда заповед не знаеше какво да прави, затова тикнах гърнето с вода в ръцете му.

— Занеси това вътре. — Гигантът се поколеба. — Не ме зяпай като говедо, а го занеси вътре! — отсякох. — И гледай да не го разлееш.

Той пое гърнето.

— Трябва да се сложи на огъня — добавих вече по-меко. — И следващия път, когато се бием с датчаните, ще стоиш редом с мен.

— С теб?

— Да, защото сме воини. И работата ни е да убиваме враговете, а не да служим за бавачки на слабаци.

Събрах един наръч дърва и влязох във воденицата, където заварих Алфред да се взира в нищото, а Стеапа да седи редом с Хилд. Сега изглеждаше, че тя утешава него, вместо обратното. Натроших овесени питки и сушена риба в гърнето и разбърках сместа с клечка. Получената каша щеше да е ужасна на вкус, но поне щеше да е топла.

Същата нощ снеговалежът спря, а на сутринта всички поехме обратно.

Алфред нямаше нужда да ходи в Сипанхам. Същите сведения можеше да получи и просто като изпрати шпиони, но той настоя да види нещата с очите си и се върна още по-тревожен отпреди. Беше научил някои положителни неща — че Гутрум няма достатъчно хора, за да подчини цял Уесекс и поради това разчита на подкрепления, но бе узнал също и че датският вожд се опитва да привлече местните благородници на своя страна. Колко ли други освен Улфхер вече му се бяха заклели във вярност?

— Фирдът на Уилтуншър ще се бие ли за Улфхер? — ни питаше постоянно.

Разбира се, че щеше да се бие за Улфхер. Повечето мъже в Уилтуншър бяха лоялни на своя лорд и ако той ги призовеше под знамето си, щяха да го последват. Онези, чиито населени места още не бяха окупирани от датчаните, можеше и да се стекат към Алфред, но останалите щяха да подкрепят своя господар, както бяха правили винаги. Колкото до другите лордове, щом видеха, че Улфхер е съхранил земите си, те също щяха да преценят, че измяната гарантира по-добре безопасността на семействата им и на тях самите. Датчаните открай време действаха по този начин. Армиите им бяха твърде малки и неорганизирани, за да победят едно велико кралство, затова те привличаха местни лордове, ласкаеха ги, дори ги правеха крале и едва щом се почувстваха сигурни, се обръщаха срещу тях и ги убиваха.

Затова когато се върнахме в Етелингег, Алфред се залови с онова, което умееше най-добре — да пише писма. Адресираше ги до всички благородници в Уесекс, като вестоносци биваха разпращани до всяко кътче на кралството, за да намерят лордовете, тановете и епископите и да им ги доставят. Аз съм жив, казваха късчетата пергамент, и след Великден ще си върна Уесекс от езичниците, а вие ще ми помогнете. После зачакахме отговори.

— Трябва да ме научиш да чета — каза ми веднъж Исеулт.

— Защо?

— Защото това е магия.

— Що за магия е да четеш псалми?

— Думите са като дихание — настоя тя. — Изречеш ли ги веднъж, отлитат. Но писането ги улавя. Човек може да пише истории, стихове.

— Хилд ще те научи — отвърнах и монахинята действително се залови със задачата, драскайки букви в калта. Понякога наблюдавах двете и си мислех, че могат да минат за сестри, като изключим, че косите на едната бяха като гарваново крило, а на другата — като бледо злато.

Докато Исеулт усвояваше буквите, аз се занимавах да упражнявам мъжете с техните мечове и щитове, докато не им оставаха сили дори да ме проклинат. Освен това направихме нова крепост. Разчистихме една от пътеките, водеща към хълмовете западно от блатото и там, където тя опираше в суха земя, издигнахме здрав форт от пръст и дървени трупи. Виждахме, че хората на Гутрум ни наблюдават от височините, но никой не се опита да ни спре, а когато накрая разбраха какво сме намислили, крепостта вече бе готова. В края на февруари стотина датчани дойдоха с намерение да я атакуват, но щом видяха защитения от тръни ров и здравата дървена стена зад него, гъсто осеяна с нашите копия, се отказаха и препуснаха обратно.

На следващия ден поведох шейсет мъже към фермата, където бяхме видели конете да пасат в ябълковата градина. Те обаче бяха изчезнали, а сградите — изгорени. Продължихме нататък и се натъкнахме на новородени агнета, оглозгани от лисици, но не и на датчани. От този ден нататък започнахме да навлизаме все по-дълбоко в Уесекс, носейки вестта, че кралят е жив и се готви за бой. Понякога срещахме вражески отряди, но влизахме в схватки само ако ги превъзхождахме числено, защото не можехме да си позволим да губим хора.

Елсуит роди дъщеря и двамата с Алфред я кръстиха Етелгифу. Елсуит искаше да напусне блатото. Тя знаеше, че Хупа от Торнсета държи Дорнуарасестър, защото лордът бе отговорил на писмото на Алфред, съобщавайки, че градът е сигурен и че фирдът на Торнсета е готов да се притече на помощ на краля, щом той го призове. Дорнуарасестър отстъпваше по размери на Сипанхам, но имаше здрави римски стени, а Елсуит бе уморена от живота сред мочурищата, от безкрайната влага и ледените мъгли и все повтаряше, че новороденото й бебе ще умре от студ, а болестта на Едуард ще се върне. Епископ Ейлуолд, който също бленуваше за голяма къща в Дорнуарасестър, с топло огнище и комфорт, подобаващ на сана му, я подкрепяше, но Алфред не щеше и да чуе. Ако той се преместеше в Дорнуарасестър, датчаните щяха веднага да напуснат Сипанхам и да го обсадят, при което гарнизонът щеше да е заплашен от гладна смърт, докато в блатото имаше храна. В Дорнуарасестър Алфред щеше да е пленник на врага, докато тук бе свободен и можеше да пише писма, известявайки Уесекс, че е жив, че става все по-силен и че след Великден, но преди Петдесетница ще удари езичниците.

В края на зимата започнаха валежи. Помня как стоях върху калния насип на новата крепост и наблюдавах безспирно падащия дъжд. Ризниците ръждясваха, дрехите гниеха, храната плесенясваше. Колибите ни се рушаха, а нямахме хора, умеещи да строят нови. Шляпахме и се пързаляхме по размекнатата земя, без да оставаме нито за миг сухи, а от запад се задаваха все нови тъмносиви облаци. Подовете се наводняваха, тръстиковите покриви течаха, светът бе посърнал. В Етелингег се събираха все повече мъже и макар да не гладувахме, храната вече не бе така изобилна. И все пак никой не се оплакваше с изключение на епископ Ейлуолд, който се мръщеше всеки път, щом видеше поредната рибена чорба. В мочурището не бяха останали сърни — всичките бяха изловени и изядени, но поне разполагахме с достатъчно риба, змиорки и пернат дивеч, докато навън, в опустошените от датчаните местности, хората нямаха и това. Упражнявахме се със своите оръжия, дуелирахме се с тояги, наблюдавахме хълмовете и посрещахме пратениците, носещи новини. Бургеверд, командирът на флота, писа от Хамтун, че градът още се намирал в саксонски ръце, но датските кораби обикаляли брега.

— Не вярвам да излиза да се бие с тях — отбеляза мрачно Леофрик, щом научи вестта.

— Не споменава подобно нещо в писмото си — казах.

— Сигурно не иска да изцапа хубавите си кораби.

— Да се радваме, че поне още ги има.

Един свещеник от далечния Кент ни писа, че викингите от Лундене са окупирали Контварабург, а други са се настанили на остров Скепиг, като местният лорд е в мирни отношения с тях. От Сут Сеакса дойдоха новини за още датски набези, но също и уверения от тамошния владетел, лорд Арнулф, че ще събере фирда си през пролетта. Той бе изпратил едно евангелие като знак за своята лоялност и Алфред не се разделяше с него дни наред, докато накрая страниците му не прогизнаха от дъжда, а мастилото не се разтече. Уиглаф, лордът на Съморсете, се появи в началото на март, водейки седемдесет мъже. Заяви, че се е крил в хълмовете южно от Батум и Алфред предпочете да забрави за слуховете, че Уиглаф е преговарял с Гутрум. Важното беше, че сега е дошъл в Етелингег и кралят му възложи да прави чести излази към вътрешността, да тормози датчаните и да устройва засади на продоволствените им отряди. Не всички новини бяха така окуражаващи. Уилфрит от Хамптоншир например бе забягнал през морето във Франкия, подобно на още двайсетина други лордове и танове.

Но Ода Младия, владетелят на Дефнашир, продължаваше да се намира в Уесекс и дори прати по един свещеник писмо, съобщаващо, че държи Ексансестър. „Слава на Бога — пишеше вътре, — езичниците не са се появявали в града“.

— Но къде са тогава? — обърна се към вестоносеца Алфред. Знаехме, че Свейн, въпреки загубата на корабите си, не бе отишъл да се присъедини към Гутрум, което означаваше, че все още се спотайва в Дефнашир. Свещеникът, млад мъж, който изглеждаше ужасѐн от краля, сви рамене, поколеба се и накрая изпелтечи, че Свейн бил близо до Ексансестър.

— Колко близо? — попита Алфред.

— Досами града.

— Обсадил ли го е?

— Не, господарю.

Алфред прочете повторно писмото. Той винаги бе хранил силна вяра в писаното слово и сега се опитваше да открие някакъв намек за истината, убягнал му при първото четене.

— Те не са в Ексансестър — заключи — но писмото не обяснява къде са. Нито колко са. Нито какво правят.

— Наблизо са, господарю — рече безпомощно свещеникът. — На запад, ако не се лъжа.

— На запад?

— Така мисля.

— Какво има на запад? — обърна се към мен Алфред.

— Тревисти хълмове — отвърнах.

— Може би ще е най-добре ти сам да отидеш в Дефнашир и да разбереш какво кроят варварите — каза той, захвърляйки с досада писмото.

— Да, господарю.

— Тъкмо ще имаш възможност да откриеш жената и детето си.

В последното се съдържаше скрит упрек. Сред неспирните зимни дъждове свещениците наливаха своята отрова в ушите на краля и той възприемаше охотно посланието им — а то бе, че саксонците могат да победят врага само ако Господ пожелае. А Господ, твърдяха те, помага на праведните. В същото време Исеулт беше езичница, също като мен, и двамата живеехме в грях, макар аз да имах своя съпруга. Постепенно се натрапваше внушението, че Исеулт е тази, която стои между Алфред и победата. Никой не го изричаше гласно, но то витаеше във въздуха. Хилд играеше ролята на нейна закрилница, като християнка, монахиня и жертва на датчаните, но мнозина смятаха, че влиянието на Исеулт я покварява. Аз си правех оглушки за слуховете, докато един ден дъщерята на Алфред не ми ги разкри.

Етелфлед, вече почти седемгодишна, бе любимката на баща си. Елсуит обичаше повече Едуард и през тези влажни зимни дни бе заета да се притеснява за здравето на сина и новороденото си бебе, което даваше на Етелфлед относителна свобода. Тя прекарваше голяма част от времето покрай Алфред, но обичаше също да броди из Етелингег, където местните и войниците се надпреварваха да я глезят. Тя бе като ярък слънчев лъч в сивите, прогизнали дни. Имаше златна коса, чаровно лице, сини очи и никакъв страх. Един ден я заварих на южния форт, да наблюдава дузина датчани, които бяха дошли да наблюдават нас. Заръчах й да се връща в Етелингег и тя се престори, че ми се подчинява, но час по-късно, когато датчаните вече си бяха отишли, я открих да се спотайва в един от покритите с тръстика навеси зад стената.

— Надявах се датчаните да дойдат — ми каза.

— Защо, за да те отведат ли?

— За да гледам как ги убиваш.

Беше един от редките дни, в които не валеше. Зелените хълмове бяха огрени от слънце и аз седнах върху стената, извадих Змийски дъх от обточената му с овча кожа ножница и се залових да го точа. Етелфлед настоя също да опита и като положи дългото острие в скута си, взе бруса и започна съсредоточено да го прокарва по него.

— Колко датчани си убил? — попита, бръчкайки чело от усилието.

— Достатъчно.

— Мама казва, че не обичаш Исус.

— Всички обичаме Исус — отвърнах уклончиво.

— Ако го обичаше — каза сериозно тя — щеше да убиваш повече датчани. Какво е това? — Пръстът й бе попаднал на дълбоката резка върху единия от ръбовете на меча.

— Случи се, когато един друг меч го удари. — Всъщност, резката ми беше спомен от боя със Стеапа в Сипанхам, когато неговото огромно острие се бе впило в Змийски дъх.

— Аз ще го оправя — увери ме момичето и започна усърдно да заглажда нащърбеното място. — Мама казва, че Исеулт е аглекуиф. — Тя се препъна на думата, после се усмихна тържествуващо, защото бе успяла да я произнесе цялата. Не отвърнах нищо. Аглекуиф[1] означаваше жена-злодей, чудовище. — И епископът казва същото — добави оживено Етелфлед — но аз не харесвам епископа.

— Така ли? Защо?

— Защото точи лиги. — Тя се опита да ми покаже как точно и успя да покапе Змийски дъх, след което бързо го почисти. — Исеулт наистина ли е аглекуиф?

— Разбира се, че не. Нали тя излекува Едуард?

— Това беше дело на Исус. Той ми изпрати също и малката сестричка. — Етелфлед се намръщи, защото въпреки всичките й старания щърбавината не изчезваше.

— Исеулт е добра жена — казах.

— Тя сега се учи да чете. Аз пък мога да чета.

— Наистина?

— Почти. Ако Исеулт започне да чете, ще може да стане християнка. А аз искам да съм аглекуиф.

— Нима? — повдигнах учудено вежди.

Вместо отговор тя изръмжа насреща ми и изви пръсти като нокти на хищник, после се засмя.

— Това датчани ли са? — Беше видяла група конници, задаващи се от юг.

— Не, това е Уиглаф.

— Той е симпатичен.

Изпратих я обратно в Етелингег заедно с Уиглаф, замислих се върху онова, което бе казала, и за хиляден път се запитах какво правя сред християните, които ме считаха за оскърбление за техния бог. Наричаха ме Утредерве, виняха ме, че се кланям на идоли, а сега се оказваше и че живея с аглекуиф. Аз обаче се държах предизвикателно и винаги носех открито своя амулет с чука на Тор. Когато вечерта влязох при Алфред, той както обикновено трепна при вида му. Беше ме повикал на аудиенция и го заварих приведен над дъската за тафл в компанията на Беока. Тафл е игра, при която противниците играят на разграфено на квадратчета поле. Единият има крал и още дузина други дървени фигури, а другият има два пъти повече фигури, но няма крал. Целта е да местиш фигурите по дъската, докато блокираш напълно опонента си. Аз нямах търпение за тази игра, но Алфред много я обичаше, макар сега да изглеждаше, че губи, защото бе облекчен от появата ми.

— Искам от теб да отидеш в Дефнашир — ми каза.

— Разбира се, господарю.

— Мисля, че ще успея да пленя краля ти — обади се доволният Беока.

— Остави това сега — скастри го Алфред. — Ще отидеш в Дефнашир — обърна се отново към мен — но Исеулт ще трябва да остане тук.

— За да бъде пак заложница? — попитах възмутено.

— Не, нуждая се от нейните церове.

— Въпреки че са приготвени от аглекуиф?

— Тя е лечителка — изгледа ме остро той — което означава, че е божий инструмент и с божията помощ ще стигне до истината. Освен това, ще трябва да пътуваш бързо и не ти е нужна женска компания. Щом стигнеш Дефнашир, първо ще откриеш Свейн, а после ще известиш Ода Младия за местоположението му и ще му наредиш да вдигне фирда. Кажи му, че трябва да разпръсне силите на Свейн, а щом свърши това, да дойде тук с войската си. Той командва личната ми гвардия и мястото му е при мен.

— Значи аз ще давам заповеди на Ода? — попитах полуучудено, полупрезрително.

— Точно така, а също ти заповядвам и да се помириш с него.

— Да, господарю — кимнах и той усети сарказма в гласа ми.

— Всички ние сме саксонци, Утред, и сега повече от всякога е нужно да загърбим враждите.

— Един дом, разделен против самия себе си, ще бъде унищожен — вметна Беока, който, давайки си сметка, че ако победи Алфред на тафл няма да подобри настроението му, махаше фигурите от дъската. — Апостол Матей го е казал.

— Слава на Бога за тази истина — потвърди кралят. — А освен това, трябва да се отървем от Свейн.

Това беше по-голямата истина. Алфред искаше да настъпи срещу Гутрум след Великден, а нямаше как да го стори със силите на Свейн зад гърба си.

— Ти ще откриеш Свейн — ми заръча още веднъж — а Стеапа ще те придружава.

— Стеапа!

— Той познава местността, а и съм му казал, че трябва да ти се подчинява.

— По-добре е да отидете двамата — обади се сериозно Беока. — Исус Навин също е изпратил двама шпиони в Йерихон.

— Пращате ме право в ръцете на врага — казах горчиво, макар че след като размислих, осъзнах, че решението всъщност е разумно. Датчаните в Дефнашир щяха да са нащрек за уесекски съгледвачи, но аз говорех езика им и можех да мина за един от тях, затова щях да съм в по-голяма безопасност от всеки друг от хората на Алфред. Колкото до Стеапа, той бе родом от Дефнашир, познаваше околностите и беше приближен на Ода, тъй че бе подходящ да ме придружи.

И така на сутринта ние потеглихме от Етелингег под ръмящия дъжд.

Стеапа не ме харесваше, нито аз него, затова не разменяхме нито дума, освен когато аз предлагах коя пътека да хванем, а той всеки път се съгласяваше. Държахме се близо до главния път, построен от римляните, но се движехме предпазливо, защото подобни пътища често се ползваха от датчани, излезли да търсят храна или плячка. Самият Свейн също трябваше да мине оттук, ако тръгнеше да се присъедини към Гутрум, но засега не се виждаха нито датчани, нито саксонци. Всяко селище и всяка ферма, на които се натъквахме, бяха разграбени и опожарени, сякаш се движехме през царство на мъртъвци.

На втория ден Стеапа внезапно свърна на запад. Не ми обясни тази промяна в посоката, а упорито се насочи през хълмовете и аз го последвах, предполагайки, че знае преки пътеки, които ще ни преведат през планинската пустош на Дерентмора. Яздеше бързо, с мрачно, каменно лице и аз веднъж му викнах, че трябва да внимаваме повече, в случай, че в тесните долини наоколо обикалят датски отряди, но той ме игнорира. Вместо това, почти в галоп се впусна към една от тези долини, докато пред очите ни не изникна малка ферма.

Или по-скоро останките от ферма, прогизнало пепелище насред ливадата. Планинските пасища бяха засенчени от високи дървета, по които вече набъбваха първите пролетни пъпки. По краищата им растяха гъсти цветя, но не и на мястото, където се бяха намирали малките постройки. Там имаше само овъглени греди сред калта и Стеапа, оставяйки коня си, закрачи между тях. Беше изгубил огромния си меч, когато датчаните го бяха пленили в Сипанхам, и сега вместо него носеше широка бойна секира, с която се залови да разбутва купчините от останки.

Улових юздите на коня му, завързах го редом с моя за дънера на един ясен и останах да го наблюдавам. Не казвах нищо, защото долавях, че и една дума ще е достатъчна, за да отприщи цялата му ярост. Той клекна до един кучешки скелет и няколко минути не помръдна, вторачен в почернелите от огъня кости, после протегна ръка и поглади оголения череп. По лицето му имаше сълзи, или може би бяха капките от дъжда, падащ тихо от надвесените облаци.

Поне двайсетина души бяха живели някога тук. В южния край на сечището се бе издигала по-голяма къща и аз отидох да я огледам, забелязвайки местата в ъглите, където датчаните бяха ровили, търсейки скрити монети. Стеапа продължаваше да стои край едно от по-малките пепелища и аз се досетих, че е отрасъл там, в колибите на робите. Явно предпочиташе да е сам и аз нарочно се държах на разстояние, питайки се дали вече не е време да му предложа да продължим. Но вместо това той започна да копае, като сечеше влажната червеникава почва със секирата си и я изгребваше с голи ръце, докато не се получи нещо като плитък гроб. После положи останките на кучето в него. То се бе превърнало в скелет, по костите имаше само отделни парцали козина, а ребрата се разпадаха, тъй че от гибелта му трябва да бяха минали седмици.

Тогава се появиха мъжете. Можеш да яздиш през мъртвешки пейзаж и да не виждаш никого, но това не означава, че сам оставаш незабелязан. Хората се крият при идването на врага. Качват се високо в пущинака и чакат — и именно от там сега се зададоха новодошлите.

— Стеапа — подвикнах. Той се извърна към мен, бесен, че съм го обезпокоил, но после видя, че му соча на запад.

В следващия миг нададе радостен рев и тримата мъже, които държаха копия, се завтекоха към него. Хвърлиха оръжията си, прегърнаха гиганта и известно време всички говореха едновременно, но най-сетне се успокоиха и тогава успях да дръпна единия настрани и да го разпитам. От него научих, че датчаните дошли малко след Юле. Появили се изневиделица, преди дори някой да е разбрал, че в Дефнашир има езичници. Той и двамата му другари се спасили, защото сечели един бук наблизо и чули клането. Оттогава живеели в гората, уплашени от датчаните, които продължавали да яздят из Дефнашир в търсене на храна. Саксонци нямало.

Те бяха погребали мъртвите в пасището южно от селището и сега Стеапа отиде там и коленичи в мократа трева.

— Убиха майка му — каза ми мъжът. Говореше английски с толкова странен акцент, че постоянно трябваше да го карам да повтаря, но тези три думи разбрах добре. — Стеапа беше добър към майка си — продължи той. — Даваше й пари и тя вече не беше робиня.

— А баща му?

— Умря отдавна. Много отдавна.

Помислих си, че Стеапа може да реши да изкопае майка си, затова прекосих пасището и застанах пред него.

— Имаме работа за вършене — казах. Той ме изгледа с грубото си, безизразно лице. — Чакат ни датчани за убиване. Онези, които са избили хората тук, трябва да умрат.

Гигантът кимна отсечено, после се изправи, извисявайки се над мен. Почисти острието на брадвата си и се метна на седлото.

— Чакат ни датчани за убиване — повтори и ние, оставяйки майка му в студения й, влажен гроб, тръгнахме да ги търсим.

[1] С думата aglæcwif се нарича майката на чудовището Грендел в староанглийската поема „Беоулф“. — Б.пр. ↑

ГЛАВА ДЕСЕТА

Яздехме на юг. Напредвахме предпазливо, защото хората говореха, че датчаните още се срещат из тези места, макар ние да не видяхме нито един. Стеапа не обелваше и дума докато, на една крайречна ливада, не се натъкнахме на пръстен от каменни стълбове — една от мистериите, останали от древните хора. Такива пръстени се срещат из цяла Англия и някои са огромни, но този се състоеше просто от двайсетина покрити с мъх камъни, не по-високи от човешки бой, образуващи кръг от около петнайсет крачки. Стеапа ги погледна, после най-неочаквано за мен проговори:

— Това е било сватба.

— Сватба?

— Танцували са — изръмжа той — а после дяволът е дошъл и ги е вкаменил.

— Защо дяволът би сторил това? — попитах предпазливо.

— Защото са се женили в неделя, разбира се. Хората никога не бива да се женят в неделя, никога! Всеки го знае. — Продължихме да яздим в тишина, а после той отново ме учуди, започвайки да говори за майка си, баща си и как те били крепостни селяни на Ода Стария. — Но иначе живеехме добре — каза.

— Така ли?

— Оряхме, сеехме, плевяхме, жънехме, вършеехме.

— Но лорд Ода не е живеел тук, нали? — посочих с палец към разрушеното село на Стеапа.

— Че какво ще търси тук! — Той явно намери за забавно, че изобщо ми е хрумнал подобен въпрос. — Не, не! Той имаше свой голям замък. И още го има. Но беше оставил тук управител. Човек, който да ни казва какво да правим. Голям мъж! Много висок!

— А твоят баща е бил нисък, нали? — подхвърлих след известно колебание.

— Откъде знаеш това? — изгледа ме изненадано Стеапа.

— Просто предположих.

— Татко беше много добър работник.

— Той ли те научи да се биеш?

— Не, не ме е учил той. Никой не е, аз сам се научих.

Колкото по̀ на юг отивахме, толкова по-малко опустошени изглеждаха земите. И това беше странно, защото датчаните се бяха отправили насам. Знаехме го от хората по пътя, които твърдяха, че те все още са в южната част на Дефнашир, но животът наоколо сякаш течеше в обичайното си русло. Виждахме селяни да пръскат тор из нивите, докато други копаеха канавки или плетяха огради. Из ливадите припкаха агнета. На север лисиците се бяха угоили от плътта им, но тук овчарите и кучетата явно печелеха битката.

А датчаните бяха в Кридиантон.

Каза ни го един свещеник в поредното селце, сгушено край потока в подножието на голям, обрасъл с дъбрава хълм. Той отначало се уплаши при вида на дългата коса и гривните по ръцете ми, вземайки ме за датчанин, а и северният ми акцент не го убеждаваше в противното, но присъствието на Стеапа го успокои. Двамата се разговориха и отчето изказа мнение, че предстоящото лято ще е влажно.

— Така е — съгласи се Стеапа. — Дъбът се раззелени преди ясена.

— Този знак никога не лъже — кимна свещеникът.

— Колко далеч е Кридиантон? — намесих се в беседата им.

— На половин ден път, господарю.

— Виждал ли си датчани наоколо?

— Виждал съм, не е като да не съм.

— Кой ги предвожда?

— Не знам, господарю.

— Имат ли знаме?

— Да, имат. Виси на къщата на епископа. На него е нарисуван бял кон.

Значи беше Свейн. Не знам кого другиго бях очаквал, но белият кон потвърждаваше, че той действително е предпочел да остане в Дефнашир, вместо да опита де се присъедини към Гутрум. Извърнах се в седлото и огледах селото, което бе непокътнато от войната. Нито един сламен покрив не бе изгорен, хамбарите не бяха опразнени, дори църквата стоеше на мястото си.

— Датчаните бяха ли тук? — попитах.

— О, да, господарю, бяха. Няколко пъти идваха.

— И не са грабили и насилвали?

— Не, не. Но купиха малко зърно. Платиха за него със сребро.

Благоприлични датчани. Чудесата следваха едно след друго.

— Да не са обсадили Ексансестър? — поинтересувах се. Това щеше да има известен смисъл, понеже Кридиантон се намираше достатъчно близо до по-големия Ексансестър, за да им предостави удобен подслон, докато успеят да го превземат.

— Не, господарю. Поне аз не съм чул.

— Тогава какво правят?

— Просто стоят в Кридиантон.

— А лорд Ода е в Ексансестър?

— Не, не. Той е в Окмунтун, заедно с лорд Харалд.

Знаех, че рийвът Харалд живее в Окмунтун, който се намираше в северното подножие на обширното плато, но Окмунтун бе прекалено далеч от Кридиантон за човек, който има намерение да притеснява датчаните.

Повярвах на думите на отчето, че Свейн е в Кридиантон, но все пак отидохме дотам, за да се уверим с очите си. Използвахме стръмни, обрасли пътеки и стигнахме града в ранния следобед. Видяхме пушеците, издигащи се от готварските огнища и пъстрите щитове, окачени по стените. Край голямата порта имаше стражи, а други охраняваха пасището, на което петдесетина коне пощипваха първата пролетна трева. Можех добре да разгледам дома на Ода Стария, откъдето бях взел Милдрит след битката при Синуит, както и триъгълното датско знаме над съседната, по-голяма постройка, приютила покоите на епископа. Западната порта беше отворена, макар и добре охранявана, но въпреки присъствието на часовите градът имаше вид място, радващо се на мир, а не застрашено от война. На този хълм трябваше да има саксонци, мина ми през ума, саксонци, наблюдаващи врага, готови да го нападнат. Вместо това датчаните живееха необезпокоявани.

— Колко далеч е оттук до Окмунтун? — попитах Стеапа.

— Можем да стигнем до мръкване.

Поколебах се за секунда. Ако Ода Младия беше в Окмунтун, защо ми трябваше да ходя там? Той бе мой враг, целящ единствено гибелта ми. Вярно, носех къс пергамент, върху който Алфред бе надраскал няколко думи, заповядвайки му да ме посрещне с мир, но каква сила имаше писаното слово срещу заклетата ненавист?

— Той няма да те убие — обади се Стеапа, изненадвайки ме за сетен път. Явно беше отгатнал мислите ми. — Няма да те убие — повтори отново.

— Защо?

— Защото аз няма да му позволя. — После обърна коня си и го пришпори на запад.

Стигнахме Окмунтун по здрач. Той бе малък град, построен по протежението на река и защитен от издаден варовиков хребет, върху който бе издигната здрава ограда от колове. Покрай нея сега не се забелязваха никакви стражи и мястото изглеждаше напълно спокойно. В цял Уесекс можеше да бушува война, но в Окмунтун, също както и в Кридиантон, очевидно цареше мир. Домът на Харалд се намираше близо до укреплението в най-високата част и никой не ни спря по пътя дотам. В двора имаше слуги, които познаха Стеапа и го поздравиха предпазливо, но после отвътре излезе икономът, който при вида на гиганта плесна два пъти възторжено с ръце.

— Чухме, че езичниците са те пленили.

— Така беше.

— И са те пуснали да си вървиш?

— Моят крал ме освободи — изръмжа Стеапа, сякаш подразнен от въпроса. После слезе от седлото и се протегна. — Алфред ме освободи.

— Харалд тук ли е? — попитах иконома.

— Да, милорд е у дома — отвърна той, засегнат от фамилиарния ми тон.

— Тогава ще влезем да го навестим — казах и поведох Стеапа през вратата, без да обръщам внимание на възмутения слуга, който ръкомахаше подире ни, защото обичаят и учтивостта изискваха първо да поиска разрешение от господаря си.

В централното огнище на голямата зала гореше огън, а околовръст бяха наредени десетки запалени светилници. На една от стените бяха облегнати копия за глигани, край тях имаше опънати еленови кожи и вързоп ценни кожи от златка. В залата седяха около двайсет души, очевидно в очакване на вечерята, а в далечния ъгъл свиреше арфист. Цяла глутница хрътки се спусна към нас, за да ни подуши и Стеапа ги разрита, докато вървяхме към огъня, за да се сгреем.

— Пиво — подвикна той на иконома.

Харалд, навярно дочул шума от хрътките, се показа от вратата в дъното, водеща към личните му покои. Той примигна при вида ни. Първо ни знаеше като врагове, после бе научил, че Стеапа е пленен, а ето, че сега бяхме тук, редом един с друг. Присъстващите се смълчаха, докато домакинът ни доближи с леко накуцване. То му бе останало сред раняване в стара битка, коствала също и два от пръстите на дясната му ръка.

— Навремето ме укори — каза рийвът — че съм внесъл оръжие в дома ти, а ето, че сега ти самият влизаш с оръжие в моя дом.

— Нямаше вратар, на който да го предам.

— Той беше отишъл по нужда, милорд — обади се икономът.

— Не можете да останете с него на вечеря — настоя Харалд.

Това бе нещо обичайно. Мъжете се напиват и могат да си причинят достатъчно вреди дори с ножовете за рязане на месо, а добре почерпени и с мечове и брадви подръка са способни да превърнат трапезата в същинска касапница. Предадохме оръжията си на иконома, а аз свалих ризницата от гърба си и му заръчах да я окачи да изсъхне, след което да накара някой от слугите да я излъска.

Щом приключихме с това, Харалд официално ни поздрави с добре дошли. Каза, че домът му е на наше разположение и можем да се настаняваме на масата като почетни гости.

— Бих искал да чуя какви новини носите — добави, давайки знак на един прислужник да ни донесе чаши.

— Ода тук ли е? — попитах аз.

— Бащата, да. Не и синът.

Изругах гласно. Бяхме били път чак дотук да предадем съобщение на Ода Младия само за да открием, че в Окмунтун е единствено неговият баща, Ода Стария.

— Къде тогава е синът?

Харалд се засегна от резкия ми тон, но запази учтивостта си.

— Лордът е в Ексансестър.

— Обсаден ли е там?

— Не.

— А датчаните са в Кридиантон?

— Да.

— И не са обсадени? — Знаех отговора, но исках да го чуя и от устата на домакина.

— Не, не са — потвърди той.

Пуснах чашата си да падне на пода.

— Ние идваме от името на краля — казах високо, говорейки уж на него, но пристъпих навътре, тъй че всички присъстващи да ме чуят. — Алфред ни изпраща и той иска да знае какво търсят датчаните в Дефнашир. Ние изгорихме флота им, избихме стражите на корабите и ги прогонихме от Синуит, а вие им позволявате да живеят тук? Защо?

Никой не отговори. В залата не присъстваха жени — самият Харалд беше вдовец, който не се бе оженил повторно, затова всичките му гости бяха воини или танове, водещи свои собствени бойци. Някои се взираха в мен с ненавист, защото думите ми ги изкарваха страхливци, докато други сведоха очи към земята. Харалд погледна към Стеапа, сякаш търсейки подкрепата на огромния мъж, но той просто стоеше край отъня и грубо изсеченото му лице не изразяваше нищо. Обърнах се отново към Харалд.

— Защо датчаните са в Дефнашир? — повторих натъртено.

— Защото са добре дошли тук — изрече глас зад мен.

Обърнах се и видях стар мъж, застанал на прага. Главата му бе омотана с превръзка, изпод която се подаваха кичури бяла коса. Беше толкова немощен и слаб, че трябваше да се подпира на рамката на вратата, за да се удържи на крака. Отначало не го познах, защото при последната ни среща той беше охранен, едър и пълен с енергия. Ода Стария обаче бе получил жесток удар с брадва по черепа в битката при Синуит — рана, от която трябваше да умре, но някак бе оживял и сега стоеше пред мен, бледен, посърнал и измършавял като скелет.

— Тук са, защото са добре дошли — повтори Ода. — Също както и ти, лорд Утред, и ти, Стеапа. — Една жена, която придружаваше стареца, се бе опитала да го издърпа от вратата и отведе обратно в леглото, но сега пристъпи иззад него и влезе в залата. Вторачи се в мен и направи онова, което бе сторила, когато за пръв път ме видя, а също и когато я доведоха пред олтара, за да се омъжи за мен. Избухна в сълзи.

Беше Милдрит.

Милдрит носеше облекло на монахиня — бледосива рокля, препасана с връв и голям дървен кръст, окачен на врата. На главата си имаше прилепнало сиво боне, почти напълно скриващо светлите й коси. След като първият пристъп на плача й премина, тя бързо се прекръсти и изчезна по коридора, а Ода Стария миг по-късно я последва, твърде слаб, за да остане повече.

— Наистина сте добре дошли тук — увери ме за сетен път Харалд, когато вратата се затвори.

— За нас разбирам, но защо и датчаните?

Рийвът ми обясни всичко по време на вечерята. Ода Младия бе сключил примирие. Никой в тази част на Дефнашир не беше и чувал за опожаряването на датската флота при Синуит. Знаели само, че хората на Свейн, заедно с жените и децата си, напредват на юг, грабейки и палейки всичко по пътя си. Тогава Ода Младия се оттеглил с войската си в Ексансестър, готов за обсада, но вместо това Свейн му предложил да преговарят. Нашествениците отведнъж спрели своите набези, установили се в Кридиантон и изпратили делегация в Ексансестър. Така Свейн и Ода постигнали своя сепаративен мир.

— Ние им продаваме коне — каза Харалд — и те плащат добре за тях. Двайсет шилинга за жребец, петнайсет за кобила.

— Продавате им коне — повторих с равен глас.

— Да, за да си отидат по-бързо.

Слугите хвърлиха в огнището голям брезов дънер. Разхвърча се рояк от искри, разпръсвайки кучетата, налягали да се греят наоколо.

— Колко души води Свейн? — попитах.

— Много — увери ме Харалд.

— Осемстотин? Деветстотин? — Той сви рамене. — Те дойдоха с двайсет и четири кораба — продължих. — Само двайсет и четири. В тях няма как да се съберат повече от хиляда, при това ние избихме част от тях, а други трябва да са умрели през зимата.

— Така ще да е — призна неохотно Харалд.

— А колко мъже наброява фирдът? Две хиляди?

— От които само около четиристотин закалени воини.

Тук рийвът имаше право. Призивната войска се състоеше основно от фермери, докато всеки датчанин умееше да върти меча от дете, но Свейн никога нямаше да изправи своите бойци срещу толкова превъзхождаш противник. Не защото се боеше, че ще загуби, а защото се боеше, че ще спечели победа, която ще му коства сто души. Затова и бе спрял грабежите и бе сключил примирието с Ода — защото в южен Дефнашир можеше да се възстанови от поражението при Синуит. Хората му можеха да отпочинат, да приведат в ред оръжията си, да се запасят с коне. Свейн подготвяше армията си, правеше я по-силна.

— Изборът не беше мой — каза, оправдавайки се, Харалд. — Лордът нареди.

— А кралят — отвърнах рязко — нареди на Ода да прогони Свейн от Дефнашир.

— Откъде можехме да знаем какво иска кралят? — попита мрачно той и сега бе мой ред да му предам новините си, да му разкажа как Алфред е избягал от Гутрум и се е укрил в блатата.

— И щом мине Великден — заявих — ще съберем фирдовете от всички провинции и ще разкъсаме Гутрум на парчета. — Изправих се и продължих на висок глас, така че всеки от седящите в голямата зала да ме чуе. — Никой няма да продава повече коне на датчаните.

— Утред… — започна Харалд, после поклати глава. Несъмнено се готвеше да каже, че заповедта за продажбата на конете е на Ода Младия, лорда на Дефнашир, но гласът му замря.

— Какви са заповедите на краля? — обърнах се към Стеапа.

— Никакви коне повече — прогърмя гласът на гиганта.

Настъпи тишина, докато рийвът раздразнено не махна с ръка на арфиста, който докосна струните и подкара меланхолична мелодия. Някой опита да запее, но останалите не се присъединиха и той скоро се отказа.

— Трябва да нагледам стражите — надигна се Харалд, като ми хвърли многозначителен поглед. Приех това като покана, затова също станах, препасах оръжията си и го последвах по дългата главна улица на Окмунтун. Стигнахме до трима копиеносци, стоящи край дървена колиба. Харалд размени няколко думи с тях, после ме поведе нататък, извън светлината на огъня им. Пред нас се простря посребрената от луната долина, където пустият път постепенно се губеше сред дърветата.

— Аз разполагам с трийсет бойци — произнесе неочаквано той. Искаше да ми каже, че е твърде слаб, за да се бие.

— А колко мъже има Ода в Ексансестър?

— Сто, сто и двайсет.

— Фирдът трябваше вече да е свикан.

— Не съм получавал заповед за това.

— А поиска ли я?

— Разбира се, че я поисках — сопна се сърдито Харалд. — Настоях пред Ода, че трябва да се опълчим на Свейн, но той не щеше и да чуе.

— Не ти ли каза, че Алфред му е писал да вдигне фирда?

— Не. — Той замълча за секунда, взирайки се към огрения от луната път. — Не сме чули нищо за Алфред, освен че е победен и се крие. И че врагът е из цял Уесекс, като събира още сили в Мерсия.

— На Ода не му ли хрумна да нападне Свейн още с пристигането му?

— Мислеше само как да защити себе си. А мен изпрати на брега на Тамур.

Тамур беше реката, разделяща Уесекс от Корнуолум.

— Какво правят там бритите? — попитах.

— Засега кротуват. Техните свещеници им казват да не се бият с нас.

— Свещеници или не, ако датчаните победят, ще прекосят реката и също ще ни нападнат.

— Че те не са ли победили вече?

— Все още сме свободни хора — казах и Харалд кимна. Зад нас в града започна да вие куче и той се обърна, сякаш разтревожен от звука, но воят секна с остро квичене.

— Свейн ме плаши — призна неочаквано рийвът, подритвайки един камък.

— Той е страховит мъж — съгласих се.

— Не само силен и жесток, но също и умен.

— Датчанин — обобщих сухо.

— У него няма капка жалост.

— Така е. И вие смятате, че след като сте го подслонили, нахранили и снабдили с коне, ще ви остави на мира?

— Аз не. Ода смята така.

В такъв случай Ода беше глупак. Бе пуснал при себе си вълче, което щеше да го разкъса, щом зъбите му станеха достатъчно остри.

— Защо Свейн не отиде да се присъедини към Гутрум? — попитах.

— Нямам представа.

Но аз имах. Гутрум се подвизаваше в Англия от години. Беше се опитвал да превземе Уесекс и преди, но неуспешно, а сега, на самия ръб на успеха, бе спрял. Гутрум Злощастният, така го наричаха и подозирах, че не се е променил. Той беше богат, водеше много мъже, но беше предпазлив. Свейн, от друга страна, идваше от викингските селища в Ирландия и бе съвсем различно същество. По-млад от Гутрум, разполагащ с по-малко пари и хора, но безспорно по-добър боец. Сега, лишен от корабите си, бе отслабен, но ето, че бе успял да убеди Ода Младия да му предостави убежище, за да може, когато в крайна сметка се срещне с Гутрум, да бъде предводител със сила и власт, а не жалък пораженец, търсещ помощ. Свейн, помислих си, бе далеч по-опасен противник от Гутрум и ставаше по-опасен с всеки изминал ден.

— Още утре трябва да започнем да събираме фирда — казах на Харалд. — Такива са заповедите на краля.

Той кимна. Не можех да видя лицето му в тъмнината, но долавях, че не е въодушевен. И все пак беше разумен мъж и знаеше, че датчаните трябва да бъде прогонени.

— Ще разпратя вестоносци — каза — но Ода може да ги спре. Той е сключил примирието със Свейн и може да не иска да го наруши. Хората ще се подчинят по-скоро на него, отколкото на мен.

— А баща му? — попитах. — На него ще се подчинят ли?

— Да, но той е болен и немощен. Сам го видя. Цяло чудо е, че изобщо е жив.

— Може би благодарение на грижите на жена ми?

— Да — отвърна Харалд и се умълча. Във въздуха увисна някакво странно, неизказано напрежение. — Жена ти се грижи добре за него — довърши неловко.

— Все пак й е кръстник.

— Така е.

— Радвам се, че мога да я видя — казах не защото го мислех, а защото ми се стори уместно, а и не се сещах какво друго да кажа. — А също и сина си — добавих вече с повече топлина.

— Синът ти — изрече безизразно Харалд.

— Той е тук, нали?

— Да. — Лицето му трепна и се извърна встрани. Мислех, че няма да каже нищо повече, но куражът му все пак надделя. — Синът ти, лорд Утред, е в църковния двор.

— В църковния двор? — изгледах го с недоумение, докосвайки неволно амулета на врата си.

— Не аз съм този, който трябва да ти го каже.

— И въпреки това ще ми кажеш — произнесох с глас като ръмженето на Стеапа.

Харалд се загледа към огряната от луната река, сребристобяла под черните дървеса.

— Синът ти умря — произнесе накрая. Зачака отговора ми, но аз не можех да помръдна, нито да продумам. — Задави се до смърт.

— Задавил се е?

— С обикновено камъче. Беше почти бебе, трябва да го е взел от земята и да го е глътнал.

— Камъче?

— Една жена била с него, но… — Гласът на Харалд заглъхна. — Опитала се да го спаси, но не могла да стори нищо и той умрял.

— На деня на свети Винсент.

— Значи си знаел?

— Не — отвърнах. — Не съм. — Но това беше денят, в който Исеулт бе изцелила Едуард, наследника на Алфред, прокарвайки го през тунела под пръстта. Тогава ми бе казала, че за да може той да живее, друго дете някъде трябва да умре. И това бе моето дете, Утред Младия. Което аз почти не познавах. Диханието бе върнато на Едуард, докато Утред се бе гърчил в задух и бе умрял.

— Съжалявам, че го научи от мен — каза Харалд. — Но трябваше да го знаеш, преди да се видиш с нея отново.

— Тя ме мрази — поклатих мрачно глава.

— Да, мрази те. — Той помълча за секунда. — Отначало мислех, че ще полудее от скръб, но Бог съхрани разсъдъка й. Тя би искала…

— Какво?

— Да се присъедини към сестрите в Кридиантон. Когато датчаните си тръгнат. Те имат малък метох там.

Не ме беше грижа какво ще прави Милдрит.

— А синът ми е погребан тук?

— Под тисовото дърво — посочи той. — До църквата.

Тогава нека остане тук, помислих си. Нека почива в малкия си гроб и да чака там хаоса при свършека на света.

— Утре — казах — ще вдигнем фирда.

Защото ни чакаше кралство за спасяване.

Свещениците бяха свикани в дома на Харалд и им бе наредено да напишат съобщенията за свикване на опълчението. Повечето танове не умееха да четат, а и много от писарите им вероятно щяха да сричат няколкото надраскани думи, но самите вестоносци щяха да им предадат съдържанието на късовете пергамент. Те трябваше да въоръжат хората си и да ги доведат в Окмунтун. Пълномощието за тези заповеди бе скрепено с печата от червен восък, изобразяващ елен — емблемата на Ода Стария.

— Имай предвид, че събирането на фирда ще отнеме поне седмица, а и синът на Ода ще се опита да го спре — предупреди ме Харалд.

— Как точно?

— Предполагам, като каже на тановете да игнорират заповедта.

— А какво ще направи Свейн?

— Знам ли. Сигурно ще се опита да ни убие.

— При това разполага с осемстотин души, които могат да бъдат тук още утре.

— И как ще ги спрем с моите трийсет бойци? — смръщи вежди Харалд.

— Поне имаме крепостта — посочих с глава към варовиковия хребет и оградата от колове.

Не се съмнявах, че датчаните ще дойдат. С призоваването на фирда ние застрашавахме тяхната сигурност, а Свейн не бе човек, който би пренебрегнал подобна заплаха. И така, докато вестоносците препускаха на север и на юг, на жителите на града бе наредено да приберат ценностите си във форта край реката. Част от мъжете се заловиха да стягат оградата, други — да прибират добитъка, за да не падне в ръцете на врага. Стеапа обиколи околните селца и заповяда на всеки мъж в боеспособна възраст да вземе каквото оръжие притежава и да се отправя към Окмунтун, тъй че още същия следобед крепостта вече разполагаше с над осемдесет защитници. Малцина от тях бяха воини и повечето носеха само по една брадва, но от подножието на хълма видът им беше достатъчно заплашителен. Жените се запасяваха с храна и вода и по-голямата част от населението на града реши да пренощува зад стените, въпреки ръмящия дъжд, от страх, че датчаните могат да дойдат още по тъмно.

Ода Стария отказа да се качи във форта под предлог, че е твърде слаб и болен и ако ще мре, предпочита да е в дома на Харалд. Опитахме да го разубедим, но той бе непреклонен.

— Милдрит може да отиде, ако иска — бяха думите му.

— Не — отсече тя, като седна край леглото му, сключвайки здраво ръце под широките ръкави на сивата си рокля. Вторачи се предизвикателно в мен, явно очаквайки да й наредя да остави Ода и да ни последва в крепостта.

— Съжалявам — казах й.

— Съжаляваш?

— За нашия син.

— Ти не му беше никакъв баща — обвини ме тя с разплакани очи. — Искаше да го правиш датчанин! Езичник! Изобщо не те беше грижа за душата му!

— Беше ме грижа за него — отвърнах в своя защита, но репликата не прозвуча убедително дори за мен самия.

— Душата му е в безопасност — намеси се кротко Харалд. — Той е в ръцете на нашия спасител Исус Христос и е щастлив.

Милдрит погледна към него, видимо поуспокоена, макар сълзите да продължаваха да се стичат по лицето й. Тя поглади дървения си кръст, а Ода Стария се пресегна и я потупа по ръката.

— Ако датчаните дойдат, милорд, ще изпратя хора да ви вземат — казах аз, после се обърнах и излязох от стаята на болния. Трудно ми бе да понеса вида на плачещата Милдрит, или мисълта за мъртвия ни син. Тези неща са трудни, много по-трудни от битките, затова препасах оръжията си, нарамих щита и сложих великолепния шлем с вълча глава, тъй че когато Харалд влезе в залата, завари край своето огнище същински военачалник в пълния му блясък.

— Ако запалим голям огън в източния край на града — обърнах се към него — ще видим приближаването на датчаните. Така ще имаме време да отнесем лорд Ода до крепостта.

— Да. — Очите му обходиха дебелите греди на покрива, може би с мисълта, че никога повече няма да ги види такива, защото врагът ще дойде и ще ги опожари. После вдигна ръка и се прекръсти.

— Съдбата е неумолима — казах. Какво друго имаше за казване? Вярно, датчаните можеха да дойдат и залата да изгори, но това бяха дребни неща на фона на участта на цяло кралство, затова отидох да наредя да издигнат кладата, която щеше да освети подхода към хълма от изток. Тази нощ обаче никой не ни обезпокои. Валя непрестанен, ситен дъжд, тъй че на сутринта хората в крепостта бяха мокри, премръзнали и недоволни. После, с изгрева на слънцето, започнаха да пристигат първите бойци от фирда. По-близките населени места се бяха отзовали на призива незабавно, тъй че още преди обяд под крепостта се събраха близо триста мъже. Не повече от седемдесет от тях имаха прилични оръжия, щитове и поне кожени доспехи. Останалите бяха земеделски труженици, помъкнали брадви, коси и вили.

Харалд разпрати продоволствени отряди. Да събереш войска е едно, а съвсем друг о — да я нахраниш, а никой от нас не знаеше колко дълго ще трябва да я държим. Ако датчаните не ни нападнеха, трябваше ние да отидем при тях и да ги прогоним със сила от Кридиантон, а за това щеше да ни е нужен целият фирд на Дефнашир. Можех да се обзаложа, че Ода Младия никога не би го допуснал.

Така и стана. Тъкмо бяха казани обедните молитви, а небето над главите ни се поизясни, когато той се зададе по пътя откъм Окмунтун. При това не сам, а в компанията на шейсет от своите войници и на още толкова датчани, всичките на коне и с метални ризници. Слънцето се показа, хвърляйки отблясъци от броните и върховете на копията им, от лъскавите шлемове и металните стремена. Те излязоха от гората и се разпръснаха, приближавайки към Окмунтун в широка верига, в центъра на която се вееха две знамена. Едното, с черен елен върху него, бе това на Дефнашир, докато другото бе датско, с триъгълна форма и изображение на бял кон.

— Няма да има битка — казах на Харалд.

— Защо?

— Твърде малко са. Свейн не може да си позволи да губи хора, затова е дошъл да преговаря.

— Не искам да ги посрещам тук — махна към крепостта той. — Ще се съберем в залата.

Слязохме в града, придружени от най-добре въоръжените бойци, които изпълниха калната улица пред дома на рийва, докато Ода и датчаните скоро се зададоха откъм изток. Трябваше да нарушат строя си, за да навлязат между сградите, като вместо това образуваха колона, водена от трима души. В средата яздеше Ода, а отстрани — двама датчани, единият от които бе Свейн Белият кон.

Свейн изглеждаше великолепен, като сребристобяло видение. Беше възседнал бял жребец, с бяло вълнено наметало на раменете, а бронята и шлемът му, украсен със зурла на глиган, бяха така излъскани, че сияеха под бледата слънчева светлина. Металният център на щита му бе посребрен, а около него имаше изрисуван бял кон. Кожата на седлото, юздата и ножницата му също беше избелена. Той ме видя, но с нищо не издаде, че ме е познал, след което огледа с пренебрежително изражение тълпата мъже, преградила улицата. Знамето му се носеше от втория ездач, който имаше същото лице като своя господар — загоряло и обрулено от слънце и сняг, от вятър и лед.

— Харалд! — Ода Младия излезе с коня си пред двамата датчани. Беше елегантен както винаги, с блестяща ризница и черно наметало, покриващо задницата на коня му. На лицето му имаше усмивка, сякаш бе доволен от посрещането. — Виждам, че си свикал фирда. Защо?

— По заповед на краля — отвърна рийвът.

Ода продължи да се усмихва. Хвърли поглед към мен, но се престори, че не забелязва присъствието ми, после го отмести към входа към залата, където тъкмо се бе появил Стеапа. Огромният мъж бе разговарял с Ода Стария и сега впери удивен взор в сина му.

— Стеапа! — възкликна последният. — Верният Стеапа! Колко се радвам, че те виждам.

— Аз също, милорд.

— Преданият Стеапа! — Ода явно бе доволен да се събере отново с някогашния си телохранител. — Ела тук! — изкомандва и гигантът, след като си проправи път между нас, коленичи в калта до коня му и благоговейно целуна ботуша на своя господар.

— Изправи се, изправи се — каза Ода. — Щом ти си до мен, Стеапа, кой може да ни навреди?

— Никой, милорд.

— Никой — повтори Ода, сетне се усмихна на Харалд. — Казваш, че кралят е наредил да се призове фирдът? Значи в Уесекс има крал?

— Да, има — отвърна твърдо рийвът.

— Има крал, който се спотайва в блатата — изрече Ода достатъчно силно, за да чуят всички присъстващи. — Чий крал е той, на жабите? Монарх на змиорките? Що за крал е това?

Аз отговорих вместо Харалд, но го сторих на датски.

— Крал, който ми заповяда да изгоря корабите на Свейн. Което и направих. Изгорих всички освен един, който запазих за себе си и още го притежавам.

Свейн свали шлема с глиганската зурла от главата си и ме изгледа, но пак без да даде знак, че ме е познал. Взорът му беше хладен като на зловещото влечуго, лежащо в корените на Игдрасил, дървото на живота.

— Аз изгорих „Белия кон“ — казах му — и сгрях ръце на неговите пламъци. — Свейн се изплю вместо отговор. — А този мъж до теб — обърнах се вече на английски към Ода — е същият, който изгори манастира ти при Синуит и изби монасите му. Мъжът, който е анатемосан в небесата, в ада и на земята. С него ли си решил да се съюзяваш?

— Тази козя фъшкия от твое име ли говори? — обърна се Ода към Харалд.

— Онези мъже говорят от мое име — отвърна рийвът, посочвайки въоръжените бойци зад себе си.

— Но с какво право си позволяваш да свикваш фирда? Аз съм лордът тук!

— А кой те е направил лорд? — попита Харалд и изчака, но отговор не последва. — Може би кралят на жабите? Монархът на змиорките? Ако Алфред няма повече власт, то и твоята е приключила заедно с неговата.

Ода несъмнено бе изненадан, а вероятно и раздразнен от предизвикателството на Харалд, но с нищо не го издаде.

— Според мен — отвърна, без да спира да се усмихва — ти не си схванал правилно случващото се в Дефнашир.

— Обясни ми го тогава.

— Така и ще направя, но предпочитам да говорим с храна и пиво пред себе си. — Той вдигна глава към небето. Плахото слънце вече се беше скрило зад облак, а студеният, поривист вятър рошеше гривите на конете. — А също така да влезем някъде на закрито, преди да е заваляло отново.

Първо трябваше да се направят известни уговорки, но това стана бързо. Датските конници щяха да се оттеглят в източния край на града, а бойците на Харалд — обратно в крепостта. Всяка страна можеше да вкара по десет мъже в залата, като всички те щяха да оставят оръжията си струпани на улицата, под охраната на шестима датчани и още толкова саксонци.

Слугите на Харалд донесоха хляб, сирене и пиво. Бяха пости, затова на трапезата липсваше месо. Наредиха пейките на преговарящите едни срещу други, от двете страни на огнището и едва сега Свейн дойде откъм нашата страна и благоволи да ме познае.

— Наистина ли ти изгори корабите? — ме попита.

— Да, включително и твоя.

— Построяването на „Белия кон“ отне година и един ден. Използвахме материал от дърветата, на които бяхме окачвали жертвите на Один. Беше добър кораб.

— Е, сега е само купчина пепел на брега.

— Един ден ще ти го върна. — Думите бяха произнесени меко, но в тях се съдържаше цял океан от заплаха. — И освен това, ти сбърка.

— За кое? За това, че изгорих корабите ти?

— За олтара от злато. Нямаше такъв в Синуит.

— Където ти изгори монасите.

— Да, изгорих ги живи. И сгрях ръцете си на пламъците. — Той се усмихна при спомена. — Защо не се присъединиш към мен? — предложи. — Ще ти простя за стореното и двамата пак можем да се сражаваме рамо до рамо. Нуждая се от добри бойци и плащам щедро.

— Дал съм клетва на Алфред.

— Ясно — кимна той. — Значи, врагове. Така да бъде. — И се върна обратно при своята група.

— Искаш ли да видиш баща си, преди да започнем? — обърна се Харалд към Ода, посочвайки вратата в дъното на залата.

— Ще го видя, когато приятелството ни бъде възстановено. Защото ти и аз трябва да бъдем приятели. — Последните думи бяха произнесени силно и послужиха като знак за присъстващите да насядат по пейките. — Ти си призовал фирда — продължи Ода — защото Утред ти е донесъл заповеди от Алфред, нали?

— Точно така.

— Значи си постъпил правилно и заслужаваш похвала. — Свейн, който следеше случващото се с помощта на своя преводач, впери в него безизразен поглед. — А сега отново ще постъпиш правилно и ще разпратиш хората обратно по домовете им — довърши Ода.

— Кралят разпореди иначе — каза Харалд.

— Кой крал?

— Алфред, кой друг?

— Но в Уесекс има и други крале — възрази Ода. — Ето, Гутрум, кралят на Източна Англия, в момента е в Уесекс, а се говори и че Етелуолд може да бъде коронясан за крал преди лятото.

— Етелуолд? — учуди се Харалд.

— Нима не си чул? Улфхер от Уилтуншър вече е на страната на Гутрум и както той, така и Гутрум са на мнение, че Етелуолд трябва да седне на уесекския престол. И защо не? Нима той не е законният наследник на последния ни крал?

Харалд ме погледна неуверено. Той не беше чул за измяната на Улфхер и тя идваше като тежък удар за него. Аз кимнах.

— Да, Улфхер е с Гутрум.

— Значи Етелуолд, синът на Етелред, ще бъде крал на Уесекс — заключи Ода. — А Етелуолд има хиляди мечове под свое командване. Алфриг от Кент е с датчаните. Датчани има в Лундене, на остров Скепиг, зад стените на Контварабург. Цял северен Уесекс е в техни ръце. Да не говорим, че те са и тук, в Дефнашир. На какво тогава, ако смея да попитам, е крал Алфред?

— На Уесекс — обадих се аз, но Ода ме игнорира, продължавайки да гледа към Харалд.

— Ние сме дали клетва на Алфред — рече упорито последният.

— А ти си дал клетва на мен — напомни му Ода. — Бог вижда, че никой не е бил по-лоялен на Алфред от мен. Но ето, че той ни подведе! Датчаните дойдоха, завладяха ни, а къде е Алфред? Крие се! След няколко седмици техните войски ще настъпят! Ще тръгнат от Мерсия, от Лундене, от Кент! Корабите им ще акостират по бреговете ни. Армии от датчани, флотилии от викинги! Какво ще правиш тогава?

Харалд въздъхна и се помести неловко на мястото си.

— А ти какво ще правиш? — отвърна.

Ода посочи към Свейн, който, след като му преведоха въпроса, за пръв път взе думата.

— Уесекс е обречен — започна със стържещия си глас, докато аз превеждах на Харалд. — До лятото тук ще гъмжи от датчани, от нови бойци, пристигнали от севера и единствените саксонци, които ще оживеят, са онези, които ни помагат сега. Останалите, дръзнали да се бият срещу нас, ще умрат, жените им ще бъдат курви, децата роби, домовете им ще бъдат изгубени, а имената — забравени като дим от угаснал огън.

— И Етелуолд ще стане крал? — попитах презрително. — Мислиш ли, че всички ние ще се кланяме на един пияница и развратник?

— Датчаните са щедри — намеси се Ода, като отметна плаща си и аз видях на ръцете му шест златни гривни. — Всеки, който им помага, ще бъде възнаграден с пари, земя и почести.

— И Етелуолд ще стане крал? — попитах отново.

Ода за сетен път се обърна към Свейн. Едрият датчанин изглеждаше отегчен, но влезе в ролята си.

— Редно е — каза — саксонците да се управляват от саксонски крал. Затова ще им дадем такъв.

Това, естествено, беше само прах в очите. Датчаните бяха поставили местни крале и в Мерсия и Нортумбрия, но не те представляваха нищо повече от техни кучета на каишка. Тогава изведнъж разбрах какво има предвид Свейн и се изсмях гласно.

— Той ти е обещал трона! — посочих с пръст Ода.

— В думите ти има смисъл колкото в свинска пръдня — отвърна той, но аз знаех, че съм улучил. Етелуолд бе фаворитът на Гутрум за уесекски крал, но Свейн беше съперник с Гутрум и готвеше свой собствен кандидат. Ода.

— Крал Ода! — възкликнах престорено и се изплюх в огъня.

По изражението му личеше, че му идва да ме одере жив, но срещата се провеждаше под условията на примирие, затова се наложи да преглътне обидата.

— Имаш избор, Харалд — обърна се той към рийва. — Можеш да живееш, или можеш да умреш.

Харалд мълчеше. Новината за Улфхер го бе обезсърчила. Улфхер беше най-могъщият уесекски лорд и ако той смяташе, че Алфред е обречен, какво оставаше за него? Виждах, че е раздвоен. Почтеността му изискваше да заяви лоялност към Алфред, но Ода ясно бе намекнал, че подобен избор няма да му донесе нищо друго, освен смърт.

— Аз… — започна, но после се умълча, неспособен да изкаже мислите си, понеже и сам не ги владееше.

— Фирдът е вдигнат по заповед на краля — заговорих аз вместо него. — И тази заповед гласи, че датчаните трябва да бъдат прогонени от Дефнашир. — Ода се изплю презрително вместо отговор. — Свейн претърпя поражение — продължих, сякаш последният изобщо не присъстваше. — Корабите му бяха изгорени и той се довлече при теб като бито куче, за да ближе раните си.

— Ти нямаш право да се разпореждаш тук — каза Ода.

— Напротив, имам право, дадено ми от краля. Нося писмо от Алфред, с което той ти нарежда да изтласкаш датчаните към морето.

— Волята на Алфред не значи нищо, а ти самият квакаш като блатна жаба. Стеапа — обърна се той към телохранителя си — ти нямаше ли недовършена работа с Утред?

Последният се зачуди за миг, после схвана смисъла на въпроса.

— Да, господарю.

— Тогава довърши я сега.

— Какво да довърши сега? — намеси се Харалд.

— Твоят крал — Ода произнесе саркастично последната дума — нареди на Стеапа и Утред да се бият до смърт. И все пак, двамата още са живи! Излиза, че кралската заповед не е изпълнена.

— Това са мирни преговори! — изпротестира Харалд.

— Или Утред ще престане да се меси в делата на Дефнашир — произнесе властно Ода — или аз ще накарам Дефнашир да убие Утред. Искаш да разбереш кой е прав — Алфред или аз? Искаш да знаеш кой ще е крал на Уесекс — Етелуолд или Алфред? Тогава нека го подложим на изпитание, Харалд. Нека Стеапа и Утред довършат двубоя си и ще видим на чия страна е Бог. Ако Утред победи, аз ще те подкрепя, а ако загуби… — Той се усмихна. Явно нямаше и капка съмнение в резултата.

Харалд мълчеше. Погледнах към Стеапа, но лицето му, както и първия път, когато го видях, не изразяваше нищо. Той бе обещал да ме защитава, но това беше преди да се събере отново със своя господар. Датчаните изглеждаха доволни. Какво против можеха да имат двама саксонци да се колят до смърт? Харалд обаче продължаваше да се колебае и тогава откъм дъното на залата се разнесе слаб, треперлив глас.

— Остави ги да се бият, Харалд, остави ги да се бият. — Ода Стария, загърнат в наметало от вълчи кожи, стоеше до вратата. В ръката си държеше разпятие. — Остави ги да се бият — повтори отново — и нека Бог направлява ръката на победителя.

Рийвът ме погледна и аз кимнах. Не исках тази схватка, но един мъж не отстъпва пред предизвикателствата. А и какво друго можех да сторя? Да кажа, че решаването на спор чрез дуел е глупост? Да апелирам към лоялността на Харалд? Да заявя, че всичко, изречено от Ода е грешно и че Алфред ще победи датчаните? Откажех ли да се бия, само щях да потвърдя правотата му, а той и бездруго наполовина бе успял да ме убеди, че каузата на Алфред е обречена. Колкото до Харалд, сигурен съм, че той бе напълно убеден. И все пак, не само гордостта ме накара да приема. Имаше още и вяра, залегнала дълбоко в душата ми, че Алфред ще оцелее. Аз не го харесвах, не харесвах неговия бог, но вярвах, че съдбата е на негова страна. Затова кимнах отново, този път към Стеапа.

— Не искам да се бия с теб — казах — но съм дал клетва на Алфред и моят меч твърди, че той ще победи, а датската кръв ще натори полята ни.

Стеапа не каза нищо. Само разкърши огромните си ръце и изчака, докато един от хората на Ода излезе навън и се върна с два меча. Само с тях, без брони и щитове. Беше ги избрал наслуки от купчината на улицата и ги предложи първо на Стеапа, който обаче поклати глава в знак, че предоставя избора на мен. Затворих очи и опипом хванах първата дръжка, която ми попадна. Беше масивен меч, по-тежък откъм върха. Оръжие за сечене, не за пронизване, противно на онова, което ми бе нужно. Стеапа взе другия и го развъртя във въздуха така, че острието иззвъня. Свейн, който до момента не изразяваше никаква емоция, изглеждаше впечатлен, а Ода Младия се усмихна.

— Можеш да оставиш оръжието сега — ми каза — и да признаеш моята правота.

Вместо това аз пристъпих до празното пространство встрани от огнището. Нямах намерение да атакувам Стеапа, предпочитах да оставя той да ме нападне. Чувствах се отпаднал и примирен. Съдбата е неумолима.

— Направи го бързо — проговори Ода Стария зад гърба ми. — Заради мен.

— Да, господарю — каза Стеапа и направи крачка към мен, после се извърна, ръката му се стрелна като змия и острието със свистене улучи Ода Младия под брадичката. Мечът не беше съвсем добре наточен и силата на удара повали жертвата на земята, но също така разсече гърлото й, тъй че кръвта бликна високо във въздуха и се плисна в огнището, където закипя, изпускайки мехури. Ода се сви на кравай и притисна конвулсивно с длани шията си, откъдето кръвта продължаваше да излиза на тласъци. Издаде няколко гъргорещи звука, обърна се по гръб и изпадна в гърчове, барабанейки с пети по дъските. Стеапа се приведе над него, за да го довърши, но точно тогава той трепна за последен път и замря.

Стеапа заби със сила меча си в пода и го остави да се поклаща там.

— Алфред ми спаси живота — обяви на всеослушание в залата. — Алфред ме измъкна от датски плен. Алфред е моят крал.

— И той има нашите обети — добави Ода Стария — които моят син наруши, влизайки в сговор с езичниците.

Датчаните се отдръпнаха назад. Свейн хвърли поглед към мен, понеже още държах меча в ръка, а после към струпаните в ъгъла копия за глигани, преценявайки дали може да грабне едно, преди да съм го нападнал. Сведох острието надолу.

— Имаме примирие — каза високо Харалд.

— Имаме примирие — преведох на датски на Свейн.

Той се изплю върху окървавените дъски и отстъпи предпазливо към изхода, следван от знаменосеца си.

— Но утре — продължи Харалд — примирие вече няма да има и тогава ще дойдем, за да ви избием.

Датчаните се качиха на конете и си тръгнаха от Окмунтун. А на следващия ден напуснаха и Кридиантон. Ако искаха, можеха да останат. Бяха повече от достатъчно, за да отбраняват града и да създават неприятности в околностите, но Свейн знаеше, че ще бъде обсаден и силите му бавно, човек по човек, ще намаляват, докато бъде изцеден напълно, затова се отправи на север, да се присъедини към Гутрум, докато аз поех към Окстън. Околностите никога не бяха изглеждали толкова красиви. Дърветата вече се покриваха със свежа зеленина и чинките пируваха със стегнатите, още неразтворили се пъпки, докато в сенчестите места грееха лютичета и теменужки. По пасбищата припкаха агнета, надбягвайки се със зайците. Слънцето хвърляше отблясъци от широкото устие на река Уиск, небето бе пълно с крясъци на жерави, а под тях лисици дебнеха плячка, сойки и свраки крадяха яйцата на други птици, а орачи набучваха гарвани на пръти покрай нивите, за да си осигурят добра реколта.

— Скоро ще имаме прясно масло — каза ми една от жените в имението. Тя всъщност искаше да узнае дали се връщам за постоянно, но аз идвах единствено, за да се сбогувам. Робите и слугите още живееха и работеха там и аз ги уверих, че Милдрит рано или късно ще назначи управител. После отидох в своята зала, разкопах скривалището в ъгъла и открих съкровището си непокътнато. Датчаните не бяха идвали в Окстън. Уиркен, хитрият свещеник от Ексаминстър, научи за появата ми и пристигна, яхнал магаре. Увери ме, че се е грижил зорко за имота в мое отсъствие и несъмнено очакваше награда.

— Той сега принадлежи на Милдрит — му казах.

— Лейди Милдрит? Тя е жива?

— Жива е — отвърнах сухо. — Но синът й е мъртъв.

— Бог да дари покой на бедната му душа — прекръсти се отчето, взирайки се гладно в резена шунка, който ядях. Постите още не бяха свършили и той несъмнено ме проклинаше като езичник.

— Също така — продължих — лейди Милдрит вече ще води непорочен живот. Решила е да се присъедини към монахините в Кридиантон.

— В Кридиантон няма монахини — поклати глава Уиркен. — Всички са мъртви. Датчаните се погрижиха за това преди да си тръгнат.

— Тогава ще се заселят други. — Не че ме беше грижа, защото съдбата на някакъв малък метох не ми влизаше в работата. Не ме беше грижа и за Окстън. Интересуваха ме единствено датчаните, а те бяха отишли на север и аз щях да ги последвам.

Защото това бе моят живот. Тази пролет навършвах двайсет и една години, като половината от тях бях прекарал сред различни армии. Не ставах за фермер. Гледах робите, скубещи плевелите из нивята и разбирах, че земеделието ме отегчава. Бях боец, прогонен от своя дом в Бебанбург чак до южния край на Англия и докато слушах Уиркен да бърбори как е пазил запасите ми през зимата, ми ставаше все по-ясно, че пак ще се върна там. На север. Обратно у дома.

— Живял си от тези запаси през цялата зима — обвиних свещеника.

— Напротив, милорд, бдях над тях.

— И доста си затлъстял от бдение, както гледам — казах и се метнах в седлото. Зад мен имаше две дисаги, натъпкани с пари и те си стояха там, докато яздих към Ексансестър. Там открих Стеапа в странноприемница „Лебеда“ и на другата сутрин, заедно с още шестима бойци от гвардията на лорд Ода, поехме на север. Пред нас се стелеха стълбове дим, защото Свейн грабеше и опожаряваше всичко по пътя си, но все пак бяхме свършили онова, което кралят искаше от нас. Бяхме прогонили Свейн към Гутрум, така че сега двете най-големи датски армии щяха да се съединят. Ако беше по-силен, Алфред можеше да ги остави отделни и да ги срази една подир друга, но той знаеше, че има само един шанс да си върне кралството и той е, като спечели една битка. Трябваше да смаже датчаните, да ги унищожи с един удар, а оръжието му беше войска, съществуваща само в главата му. Беше разпратил нареждания фирдът на Уесекс да се събере след Великден и преди Петдесетница, но никой не знаеше дали това действително ще се случи. Може би щяхме да излезем от блатата и да не заварим никого на уговореното място. Или пък хората да дойдат, но да са прекалено малко. Алфред знаеше, че е твърде слаб за война, но допълнителното чакане само ще го отслаби още повече. Трябваше или да се бие, или да изгуби кралството си.

И той реши да се бие.

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

— Ти ще имаш много синове — каза ми Исеулт. Беше тъмно, а лунният полумесец бе забулен от мъгла. В хълмовете на североизток просветваха десетки огньове, доказателство, че силен датски отряд наблюдава блатото. — Но съжалявам за Утред Младия.

Тогава се разплаках за него. Не знам защо на сълзите им трябваше толкова дълго време да дойдат, но изведнъж се почувствах съкрушен от мисълта за неговата безпомощност, за неговата усмивка и за това колко тъжно е всичко. Имах двама полубратя и една полусестра, умрели още като деца, и не помня баща ми да е плакал за тях, макар че може и да го е правил. Помня как мащехата ми виеше от скръб, а той, отвратен от звука, отиваше на лов със соколите и хрътките си.

— Вчера видях три сини рибарчета — каза Исеулт.

Не отвърнах нищо. Сълзите се стичаха по бузите ми, размазвайки образа на мъглявата луна.

— Хилд смята, че сините им перца са за Светата дева, а червените — за кръвта на Христа.

— А ти какво смяташ?

— Че смъртта на сина ти е мое дело.

— Wyrd bið ful aræd[1] — отвърнах. Съдбата си е съдба. Не можеш да я промениш, нито да я измамиш. Алфред бе настоял да ме ожени за Милдрит, за да се привържа към Уесекс, да пусна корени в богатата му почва, но аз вече имах свои корени в Нортумбрия, корени, впити дълбоко в скалите на Бебанбург и може би смъртта на сина ми бе знак от боговете, че не мога да си съградя нов дом. Съдбата искаше да се върна в своята северна твърдина и докато не стигнех Бебанбург, винаги щях да си остана скитник. Хората се боят от скитниците, защото те нямат правила. Датчаните дойдоха като такива — безгрижни, безмилостни бродяги и може би затова винаги се бях чувствал по-щастлив в тяхната компания. Алфред можеше да прекара часове в тревоги за справедливостта на някой закон, независимо дали касаеше съдбата на сираците или неприкосновеността на границите между имотите, и беше прав да се тревожи, защото хората не могат да живеят заедно без закон — инак всяка заблудила се крава ще води до кръвопролитие. Датчаните, от друга страна, съсичаха всеки закон с мечовете си. Така беше по-лесно, но щом се установяха някъде те също започваха да коват свои закони. — Нямаш вина за станалото. Не ти командваш съдбата.

— Според Хилд няма такова нещо като съдба — каза Исеулт.

— Значи Хилд греши.

— Съществува само божията воля и ако й се подчиняваме, ще отидем на небесата.

— А ако изберем да не го правим — това не е ли съдба?

— Не, това е дяволът. Ние сме овце, Утред, и можем да избираме своя овчар, бил той добър или лош.

Реших, че Хилд е тази, която е напълнила главата на Исеулт с християнски дивотии, но се оказа, че греша. Виновникът беше един свещеник, пристигнал в Етелингег по време на експедицията ми до Дефнашир. Той се казваше Пирлиг и беше брит от Дифед, сънародник на Исеулт, говорещ още английски и датски. Бях готов да го намразя, както мразех отец Асер, но на другата сутрин той нахълта в колибата ни, обявявайки гръмогласно, че е намерил пет гъши яйца и умира от глад.

— А! — възкликна с радостен вид, щом ме видя. — Ти трябва да си прочутият Утред, нали? Исеулт казва, че не можеш да понасяш брат Асер. Ако е така, значи ставаме двама. Не знам защо Авраам още не го е прибрал в лоното си, освен може би защото не желае в своето лоно проклетото малко змийче. Аз поне не бих го желал. Впрочем, споменах ли, че умирам от глад?

Отец Пирлиг беше два пъти по-възрастен от мен, едър мъж с голямо шкембе и голямо сърце. Косата му стърчеше на непокорни кичури, имаше само четири зъба, счупен нос и широка усмивка.

— Когато бях малък — продължи — ей-такова мъничко детенце, се случваше да ям кал. Можеш ли да си представиш? Саксонците ядат ли кал? Сигурно похапват понякога, но аз реших, че не искам да ям кал. Калта е за жабите, не за хората. И затова взех, че станах божи служител. И знаеш ли защо? Защото никога не съм виждал гладен свещеник! Никога! Ти виждал ли си гладен свещеник? Аз не съм!

Всичко това се изля без каквото и да било предисловие, след което отецът се обърна към Исеулт и й заговори оживено на собствения й език. Бях сигурен, че й проповядва християнство, но после той ми преведе.

— Обяснявах й, че от гъши яйца можеш да приготвиш чудесна гозба. Просто ги чупиш, разбъркваш ги добре и добавяш съвсем малко натрошено сирене. Значи Дефнашир е в безопасност?

— Освен ако датчаните не изпратят флота.

— Гутрум планува да го стори — каза Пирлиг. — Иска датчаните от Лундене да изпратят корабите си на южното крайбрежие.

— Сигурен ли си?

— И още как! Той сам ми го каза! Току-що прекарах десет дни в Сипанхам. Аз говоря датски, защото съм умна глава и бях пратен там като посланик от своя крал. Представете си! Аз, който ядях кал, посланик! Троши сиренето по-ситно, любов моя. Точно така. Задачата ми, видите ли, беше да разбера колко пари ще ни плати Гутрум, за да докараме войски през хълмовете и да започнем да бучим саксонци на копията си. Естествено, ние бритите открай време имаме тази страст — да бучим саксонци, но пък от друга страна датчаните са езичници, а Бог знае, че не бива да се допуска езичниците да вилнеят из света.

— Защо не?

— Просто мое разбиране, нищо повече. — Той топна пръст в малкото гърненце с масло и го облиза. — Още не е съвсем гранясало — каза на Исеулт — можеш да добавиш и него. — После се обърна пак към мен и се ухили. — Какво става, ако пуснеш два бика сред стадо крави?

— Единият бик умира.

— Именно! Същото е и при боговете, затова не ни трябват езичници наоколо. Ние сме кравите, а боговете се биковете.

— Остава да им се подложим да ни оплодят.

Отецът се засмя.

— Сложно нещо е теологията. Както и да е, Бог е моят бик, затова сега съм тук, при саксонците и им разказвам за Гутрум.

— Той предложи ли ти пари? — попитах.

— О, да, предложи ми всичките богатства на света! Предложи ми злато, сребро и кехлибар! Предложи ми жени, или дори момчета, ако имам подобен вкус, какъвто впрочем нямам. Не повярвах на нито една дума от обещанията му. Не че те имаха значение. Бритите така или иначе нямаше да се бият за него. Господ не желае това. Не! Цялото ми посланичество беше само преструвка. Всъщност бях просто един шпионин. Брат Асер ме изпрати, за да разузная какво правят датчаните и да докладвам на Алфред.

— Асер те е изпратил?

— Той иска Алфред да победи. Не защото обича саксонците, дори той не е дотолкова чалнат, а защото обича Бога.

— И Алфред ще победи ли?

— Ако Бог има нещо общо с това, да — отвърна ведро Пирлиг, сетне сви рамене. — Датчаните не са за пренебрегване. Сериозна сила, голяма армия! Но ако питаш дали са доволни, ще ти кажа, че не са. Всичките са изгладнели. Не е чак като да умират от глад, но трябва да стягат коланите повече, отколкото им се нрави. А сега, щом и Свейн е там, храната ще намалее съвсем. Тяхна си е грешката. Събраха твърде много хора в Сипанхам! И твърде много роби! Имат цели дузини роби. Но сега Гутрум ще ги праща в Лундене, да ги продава. Малко тлъсти змиорки щяха да им дойдат добре, а? Да позагладят косъма. — Напоследък младите змиорки прииждаха от залива Сеферн и пълзяха из плитчините на блатото, където местните ги ловяха в изобилие. В Етелингег нямаше глад, не и за любителите на този слузест деликатес. — Вчера налових цели три кошници — продължаваше да бръщолеви Пирлиг — а също и една жаба. В лицето досущ приличаше на брат Асер, затова я благослових и я хвърлих обратно. Не бъркай яйцата, момиче, разбивай ги! Чувам, че синът ти умрял?

— Да — отвърнах сухо.

— Съжалявам — каза той с неподправено чувство. — Наистина съжалявам, защото да загубиш дете е ужасно тежко нещо. Понякога си мисля, че Господ трябва да обича децата, щом ги прибира толкова по много. Горе на небето сигурно има градина, зелена градина, в която те си играят през цялото време. На мен също ми взе двама сина и бога ми, от по-малкия и самите ангели трябва да са вдигнали ръце. Представям си как скубе косите на момичетата и чупи главите на момчетата като гъши яйца.

— Изгубил си двама сина?

— Да, но запазих трима други, а също и четири дъщери. Защо мислиш, че никога не се прибирам у дома? Каква врява вдигат тези дечурлига и какъв вълчи апетит имат! И цял кон да им дадеш на ден, пак ще го изядат! Понякога си мисля, че са прави онези, дето казват, че свещениците изобщо не бива да се женят. Имаш ли някакъв хляб, миличка?

Исеулт посочи към мрежата, висяща от тавана.

— Изрежи мухъла — обърна се тя към мен.

— Обичам да гледам как мъж се подчинява на жена — подхвърли отец Пирлиг, докато вземах самуна.

— Защо? — попитах аз.

— Защото се утешавам, че не съм сам в този злощастен свят. Майчице, пък тази Елсуит трябва да е закърмена с жлъчка наместо с мляко! Езикът й е като на приклещена невестулка! Бедният Алфред.

— Той не се оплаква.

— А би трябвало! Някои хора хващат религията като болест и той е един от тях. Прилича на крава рано напролет.

— Така ли?

— Нали знаете какво става, когато е стояла цяла зима в обора и я пуснеш за пръв път на младата, избуяла трева? Нахвърля й се като обезумяла, клетата, и цялата се издува като мехур. Отвътре е пълна до пръсване с тор и пръдня и не я ли дръпнеш навреме встрани от пашата, така и ще си пукне от лакомия. Същият е и Алфред. Погълнал е твърде много от светото писание и сега не може да го смели. Но иначе е добър човек, дума да няма. Малко кльощав, но добър. Жив светец, откъдето и да го погледнеш. А, браво, момиче, хайде да ядем. — Той загреба с пръсти от яйцата и подаде съдинката към мен. — Слава богу, че идната седмица е Великден — каза с пълна уста, тъй че късчета храна хвръкнаха и се полепиха по огромната му брада. — Тези пости направо ще ме довършат. Знаеш ли, че щом преминат, ще кръщаваме Исеулт?

— Тя ми каза — отвърнах кратко.

— И ти не одобряваш? Приеми го като едно хубаво къпане и няма да ти изглежда чак толкова зле.

В крайна сметка не бях в Етелингег за кръщенето на Исеулт, а и не исках да бъда, защото знаех, че Великден покрай Алфред няма да представлява нищо друго освен псалми и молитви, свещеници и проповеди. Вместо това взех Стеапа и петдесет мъже и се отправих през хълмовете по посока на Сипанхам. Кралят бе заповядал през следващите седмици датчаните да се подлагат на непрестанен тормоз. Решението му бе да събере фирда на Уесекс навръх Възнесение Господне, което се падаше след месец и половина. Междувременно Гутрум щеше да се помъчи да съживи изгладнелите си коне с младата пролетна трева, а нашата задача бе да устройваме засади на продоволствените отряди на датчаните. Избиеш ли един отряд, следващият ще се охранява от сто допълнителни конника, което изтощава животните и налага търсене на още повече фураж. Известно време схемата работеше, но после той започна да праща отрядите си на север, в Мерейн, където нямаше кой да им се противопостави.

Беше време на изчакване. В Етелингег вече имаше две ковачници и макар те да не разполагаха с всички необходими пособия, а горивото за пещите им да бе оскъдно, успяваха да изработят добри железни върхове за копия. Една от моите задачи пък бе да водя мъжете да секат пръти за ясеновите им дръжки.

Алфред пишеше писма, опитвайки се да разбере колко души ще могат да се съберат под знамената. Изпращаше свещеници във Франкия, за да убедят избягалите там танове да се завърнат. От Сипанхам пристигнаха още шпиони, които потвърдиха, че Свейн се е присъединил към Гутрум. Гутрум укрепваше хората и конете си и призоваваше бойци от датските части на Англия. Нареждаше на саксонските си съюзници, като Улфхер, да въоръжават хората си и известяваше гарнизоните в Уинтансестър, Редингум и Батум, че трябва да са готови да напуснат своите крепости и да му се притекат на помощ. Той също разполагаше със свои шпиони и навярно е знаел за призоваването на фирда. Смея да кажа дори, че го е приветствал, защото тази армия щеше да е последната надежда на Алфред и ако Гутрум успееше да я унищожи, Уесекс щеше да падне, за да не се вдигне никога повече.

В Етелингег се носеха всевъзможни слухове. Някои гласяха, че Гутрум имал петхилядна армия, други — че нова викингска флотилия пътувала от Ирландия. Бритите се били надигнали. Фирдът на Мерсия бил на страната на датчаните и в Кракгелад, на брега на Темес, имало голям лагер, където се събирали мъжете от Мерсия, както датчани, така и саксонци. Мълвата за силата на Гутрум бе прекосила дори морето и лорд Уилфрит от Хамптоншир писа на Алфред от Франкия, молейки го да избяга при него. „Качвай се час по-скоро на някой кораб — гласеше писмото — и спасявай семейството си.“

Леофрик рядко идваше да патрулира с нас, а прекарваше повечето време в Етелингег, защото бе назначен за командир на кралската гвардия. Той се гордееше с това, и с основание, защото бе от селско потекло и не умееше нито да чете, нито да пише, а Алфред обикновено държеше военачалниците му да са грамотни. Зад оказаната му чест се долавяше влиянието на Еанфлед, която се бе превърнала в довереница на Елсуит. Последната не ходеше никъде без нея, дори и на църква, където някогашната проститутка седеше зад жената на краля. Когато Алфред събираше своя двор, Еанфлед винаги бе там.

— Кралицата не те харесва — ми каза в един от редките моменти, когато я заварих насаме.

— Тя не е кралица — отвърнах. — В Уесекс няма кралици.

— А би трябвало да има — вирна брадичка Еанфлед. — Щеше да е правилно и уместно. — Носеше наръч растения и забелязах, че ръцете й са оцветени до лактите в бледозелено. Последвах я и видях, че ги хвърли в голям казан, врящ на огъня. — Ще боядисваме зелено сукно — обясни ми, докато разбъркваше сместа.

— За какво ви е?

— За знаме, разбира се — отвърна възмутено тя. — Алфред не може да се бие без знаме.

Жените изработваха две знамена. Едното беше големият драконов флаг на Уесекс, а другото щеше да носи християнския кръст.

— Твоята Исеулт бродира кръста — каза ми Еанфлед.

— Знам.

— Трябваше да дойдеш на кръщенето й.

— Бях зает да убивам датчани.

— Радвам се, че тя реши да се покръсти. Знаех си, че рано или късно ще се вразуми.

Всъщност, според мен Исеулт бе вкарана в лоното на християнството насила. Седмици наред бе търпяла злобата на свещениците, обвиненията, че е вещица и инструмент на дявола. Изтощена от тях, се бе поддала на по-нежните увещания на Хилд, подкрепени и от думите на Пирлиг, който говореше за Бога на собствения й език. Това означаваше, че аз оставах последният езичник в блатото и Еанфлед изгледа многозначително амулета на врата ми. Не каза нищо за него, вместо това ме попита дали наистина вярвам, че можем да победим датчаните.

— Да — отвърнах уверено, макар естествено да нямах представа.

— С колко хора разполага Гутрум?

Знаех, че въпросите идват не от нея, а от Елсуит. Жената на Алфред искаше да знае дали нейният съпруг има някакъв шанс за оцеляване, или двамата трябва да вземат кораба, пленен от Свейн и да отплават за Франкия.

— Той ще поведе към четири хиляди бойци — отвърнах. — Най-малко.

— Най-малко?

— Зависи колко ще дойдат от Мерсия, но очаквам общо около четири хиляди.

— А колко ще подкрепят Уесекс?

— Пак толкова. — Тук вече излъгах. Дори при огромен късмет, надали щяхме да съберем три хиляди бойци. Две хиляди бяха по-реалистична, макар и също съмнителна бройка. Големият ми страх беше, че Алфред ще издигне знамето си и под него няма да дойде никой, или ще се стекат само няколкостотин души. В Етелингег разполагахме с триста, но какво можеха да сторят те срещу огромната армия на Гутрум?

Алфред също се притесняваше за цифрите и ме изпрати Хамптоншир да разузная каква част от него е окупирана от датчаните. Открих, че те са добре укрепени на север, но югът е почти свободен от тях. В Хамтун, където бе разположен флотът на Алфред, корабите бяха все така изтеглени на брега. Бургеверд, неговият командир, имаше около сто бойци — всичко, което бе останало от екипажите му, и ги използваше да охраняват градските стени. Опита се да ме убеди, че не може да напусне Хамтун, защото датчаните щели да го превземат и да пленят корабите, но аз му показах писмото от Алфред с драконовия печат върху него и по силата на пълномощията си му наредих да остави гарнизон от трийсет души, а останалите да отведе при краля.

— Кога? — попита мрачно той.

— Когато бъдеш призован — отвърнах — но няма да се наложи да чакаш дълго. Вдигни също и местния фирд.

— А ако датчаните дойдат? Ако нападнат по море?

— Тогава ще изгубим флота и ще трябва да си построим нов.

Страхът му бе достатъчно основателен. Датските кораби отново обикаляха южното крайбрежие, но за момента не предприемаха нахлуване, а само разпокъсани набези. Грабеха, палеха, изнасилваха и се връщаха обратно в морето, но бяха достатъчно многобройни, за да карат Алфред да се притеснява, че могат да се обединят, да пуснат котва някъде и да настъпят като сухопътна армия срещу него. Тревогите ни се подклаждаха и от съзнанието, че ние сме малко, а врагът — многоброен и че конете му укрепват с всеки изминал ден от свежата трева.

— Ще е на Възнесение Господне — обяви Алфред, когато се върнах от Хамтун.

Това бе денят, когато ние в Етелингег трябваше да бъдем готови, а следващата неделя, на деня на света Моника, трябваше се събере фирдът, ако имаше такъв. Сведенията сочеха, че датчаните се готвят за настъпление и то ще бъде по посока на Уинтансестър, столицата на Уесекс. За да го защитим и да преградим пътя на Гутрум на юг, щяхме да свикаме фирда при Камъка на Егберт. Никога не бях чувал за него, но Леофрик ме увери, че е важно място и че крал Егберт, дядото на Алфред, някога е раздавал правосъдие там.

— Всъщност — каза — камъните са три, а не един.

— Три?

— Два големи, забити в земята и още един отгоре. Гигантите са ги поставили в старите времена.

И така, вестта бе разпратена. — Доведете всеки мъж, пишеше в пергаментите — грабнете всяко оръжие и кажете молитвите си, защото всичко, което е останало от Уесекс, ще се събере при Камъка на Егберт, за да поведе бой срещу датчаните. И тогава, едва седмица преди уречената дата, се стовари бедата.

Хупа, лордът на Торнсета, прати писмо, че край неговия бряг са акостирали четирийсет датски кораба и че той не смее да остави земите си беззащитни пред тяхната заплаха. Нещо повече, врагът бил толкова многоброен, че той помолил Харалд от Дефнашир да му заеме от своите хора.

Тази новина почти срина духа на Алфред. Той се бе вкопчил в мечтата си да изненада Гутрум, събирайки неочаквано мощна армия, а сега всичките му надежди се разпиляваха. Поначало слаб, сега той измършавя съвсем и прекарваше по цели часове в църквата, молейки се на своя бог, неспособен да разбере защо Всемогъщият така коварно му е обърнал гръб. А малко след като узнахме новината за датската флота, Свейн Белия кон се появи начело на триста бойци откъм хълмовете в края на блатото. Преди дни към нас се бяха присъединили няколко дузини мъже от фирда на Съморсете и конете им бяха оставени да пасат там, защото в самия Етелингег нямаше нито място, нито фураж за толкова много животни. Аз не можех да сторя нищо, освен да наблюдавам от форта как Свейн, яхнал бял жребец, с бели пера на шлема и бяла мантия на плещите, обгражда хергелето и го отвежда. Нямах никакъв начин да го спра, защото разполагах с двайсет души в укреплението, а той водеше стотици.

— Защо конете не са били охранявани? — поиска да знае Алфред.

— Бяха — отвърна Уиглаф, лордът на Съморсете — но стражите им загинаха. — Той виждаше гнева на краля, но не и отчаянието му. — Откъде можехме да знаем, че ще дойдат с такава сила — продължи умолително. — Не сме виждали датчанин да припарва насам от седмици!

— Колко хора загинаха?

— Само дванайсет.

— Само? — трепна болезнено Алфред. — А колко са откраднатите коне?

— Шейсет и три.

Вечерта преди Възнесение Господне Алфред се разхождаше край реката. Беока, верен като куче, го следваше от разстояние, готов да му предложи божията утеха, но вместо това кралят повика мен. Луната вече се бе издигнала, като светлината й открояваше изпитите му скули и караше светлите му очи да изглеждат почти бели.

— Колко души ще съберем? — ме попита без предисловие.

— Две хиляди — отвърнах, без да се замислям.

Той кимна. Знаеше отговора не по-зле от мен.

— Може би малко повече — подхвърлих.

Алфред само изсумтя. В Етелингег имахме триста и петдесет мъже, а Уиглаф, лордът на Съморсете, бе обещал хиляда, макар лично аз да се съмнявах да дойдат толкова. Фирдът на Уилтуншър бе отслабен от измяната на Улфхер, но от южните части все щяха да се съберат към петстотин бойци. Очаквахме известен брой и от Хамптоншир, но оттук нататък бройката можеше да се попълни само от случайни групи, успели да се промъкнат покрай датските гарнизони, които сега обграждаха сърцето на Уесекс. Ако Дефнашир и Торнсета бяха изпратили своите фирдове, армията ни щеше да наближи четири хиляди, но това вече нямаше как да се случи.

— А Гутрум? — попита кралят — Той колко ще има?

— Към четири хиляди.

— По-вероятно пет. — Алфред се взря в плитката река, течаща между калните си брегове. Водата й се къдреше около заложените тръстикови кошове за риба. — В такъв случай трябва ли изобщо да се бием?

— А какъв избор имаме?

— Имаме избор, Утред — усмихна се той. — Можем да избягаме. Да отидем във Франкия. Там мога да стана крал в изгнание и да се моля Господ да ме върне обратно.

— И той ще го стори?

— Съмнявам се — призна Алфред, наясно, че напусне ли родината сега, така и ще си умре извън нея.

— Значи ще се бием — заключих.

— А на моята съвест завинаги ще тежи бремето на всички животи, загубени в името на безнадеждна кауза. Кое би оправдало постъпката ми, ако поведа две хиляди срещу цели пет?

— И двамата знаем кое.

— Това да бъда крал?

— Това да не бъдем роби в собствената си земя.

Той се замисли за миг върху думите ми. Над главите ни прелетя бухал, раздвижвайки внезапно въздуха с безшумните си, пухкави криле. Това бе знамение, но какво?

— А може би Господ просто ни наказва? — подхвърли Алфред.

— За кое?

— Задето сме отнели тази земя от бритите.

Ама че глупост, рекох си. Ако богът на Алфред искаше да го накаже заради делата на дедите му, защо бе нужно да изпраща датчаните? Можеше да изпрати самите брити. Да възкреси крал Артур и да остави неговите поданици да си върнат земята и да получат възмездие.

— Искаш ли Уесекс, или не? — попитах го рязко.

Той помълча известно време, после ме погледна с тъжна усмивка.

— В съвестта си не мога да намеря надежда за тази битка, но като християнин съм длъжен да вярвам, че ще я спечелим. Бог няма да позволи да претърпим поражение.

— Нито пък това тук — потупах с ръка дръжката на Змийски дъх.

— Толкова ли е просто?

— Животът е прост. Пивото и жените, мечът и репутацията. Нищо друго няма значение.

Той поклати глава. Знаех, че си мисли за Бог, молитви и дълг, но не ми възрази.

— Ако беше на мое място, Утред, би ли тръгнал на бой?

— Вече си взел своето решение, господарю. Защо тогава ме питаш?

Алфред кимна. В селото излая куче и той се обърна, взирайки се към къщите и църквата, която сам бе построил, с високия й дървен кръст.

— Утре — каза — ще вземеш сто конници и ще патрулираш пред останалата войска.

— Да, господарю.

— А когато срещнем врага — продължи, без да откъсва очи от кръста — ще подбереш петдесет или шейсет мъже от личната ми гвардия. Най-добрите, които можеш да намериш. И ще пазиш с тях знамената ми.

Не каза нищо повече, но не беше и нужно. Той искаше от мен да поведа най-коравите, най-опасните и кръвожадни воини и да застана с тях на мястото, където битката щеше да е най-жестока, защото врагът обича да пленява противниковите знамена. Това беше висока чест, а също така, ако битката бъде загубена, и почти сигурна смъртна присъда.

— Ще го сторя с радост, господарю. Но искам нещо в замяна.

— Стига да мога да ти го дам — отвърна предпазливо той.

— Ако умра, не ме заравяйте в пръстта. Изгорете тялото ми на клада и сложете в ръката ми меч.

Алфред се поколеба, после кимна, знаейки, че се съгласява на езическо погребение.

— Никога не съм ти казвал — промълви — че съжалявам за сина ти.

— Аз също съжалявам.

— Но той е при Господ, Утред, положително е при Господ.

— Така твърдят всички, господарю.

А на следващото утро потеглихме. Съдбата е неумолима и макар разумът и цифрите да ни казваха, че не можем да спечелим, не смеехме също и да загубим, затова се насочихме към Камъка на Егберт.

Движехме се като церемониално шествие. Авангардът ни се състоеше от двайсет и трима свещеници и осемнайсет монаси, които пееха псалми, докато оставяхме зад гърба си блатото и форта над реката и се насочвахме на изток, към сърцето на Уесекс. Песента беше на латински и думите й не ми говореха нищо, но Пирлиг, който яздеше до мен, ми я превеждаше. Алфред му бе дал един от своите коне и отецът сега бе издокаран в кожена ризница, препасан с голям меч и метнал на рамо тежко копие за глигани.

— „Боже“ — редеше той — „ти ни изостави, разпръсна ни в своя гняв; дари ни сега отново милостта си“. Звучи като разумна молба, нали? Вече хубаво ни нарита в лицето, дай сега една прегръдка.

— Наистина ли това се пее?

— Е, частта за ритниците и прегръдката я добавих от себе си — ухили се Пирлиг. — Знам, че е грях, но войната ми липсва.

— Виждал ли си някога война?

— Дали съм виждал? Та аз самият бях боец, преди да надяна расото. Пирлиг Безстрашния, така ми викаха. Веднъж убих четирима саксонци за един ден. Съвсем самичък и въоръжен само с копие, докато те имаха мечове и щитове. У дома даже съчиниха песен за мен. Мога да ти я изпея, ако искаш, но имай предвид, че бритите обичат да поукрасяват нещата. В нея се разправя как съм погубил триста деветдесет и четири саксонци, което не е докрай вярно.

— А колко си убил всъщност?

— Нали ти казах — засмя се той. — Четирима.

— А откъде си научил английски?

— Майка ми беше саксонка, бедната. Отвлекли я при едно нападение в Мерсия и я направили робиня.

— И защо се отказа да бъдеш воин?

— Защото открих Бог, Утред. Или Бог откри мен. Освен това, бях започнал да се възгордявам. Когато хората пеят песни за теб, това лесно може да ти замае главата, а гордостта е ужасно нещо.

— Тя е оръжието на воина — възразих.

— Така е — съгласи се той. — Именно затова е ужасна и аз се моля на господа да ме отърве от нея.

Вече доста бяхме изпреварили свещениците, като се изкачвахме към най-близкия хълм, за да огледаме на север и на изток за приближаващи врагове. Псалмите обаче продължаваха да ни следват в хладния утринен въздух.

— „С Бога ще вървим смело напред — превеждаше ми Пирлиг — и Бог ще стъпче враговете ни“. Ето ти една чудесна, благословена мисъл, лорд Утред!

— Датчаните сега също отправят молитви, отче.

— Да, но към кой бог? Няма голям смисъл да призоваваш глух човек, нали? — Той спря коня си на върха на хълма и се взря на изток. — Дори мишка не помръдва в полето.

— Датчаните ни наблюдават — казах. — Ние не ги виждаме, но те ни виждат.

Ако това бе вярно, то гледката им се състоеше от триста и петдесетте души на Алфред, бавно напредващи към вътрешността пешком и на коне. От юг към тях се задаваха още петстотин или шестстотин мъже — фирдът на Съморсете, който бе лагерувал край блатата и сега щеше да се присъедини към нашата по-малка колона. Войската от Етелингег се състоеше основно от истински бойци, обучени да стоят в стената от щитове, но имаше също и петдесетина от блатните хора. Много ми се щеше да взема Еофер с неговия страховит лък, но той не можеше да се бие без своята племенница, която му казваше какво да прави, затова се наложи да го оставя. Голям брой жени и деца ни следваха отзад, макар кралят да бе пратил Елсуит и своите деца в Скирбурнан, под охрана от четирийсет души. Трудно можехме да заделим тези мъже, но той настоя семейството му да бъде в безопасност. Ако Елсуит получеше вест, че датчаните са победили, а съпругът й е сразен, тя трябваше да избяга на юг, да намери кораб и да отплава за Франкия. Инструкциите й бяха да вземе също всички книги, които успее да открие в Скирбурнан. Алфред бе преценил, че датчаните навярно ще изгорят и последната книга в Уесекс, затова Елсуит трябваше да спаси колкото се може повече евангелия, жития и писания на светци и философи, с чиято помощ да отгледа сина си Едуард като мъдър и учен крал в изгнание.

Исеулт и Хилд крачеха заедно с войската, както и Еанфлед, която разочарова Елсуит, настоявайки да последва Леофрик. Жените водеха за юздите коне, натоварени с щитове, провизии и резервни копия. Почти всяка се бе запасила с някакво оръжие. Дори кротката монахиня Хилд искаше да си отмъсти на езичниците, превърнали я в проститутка, и носеше дълъг нож с тясно острие.

— Бог да е на помощ на датчаните — отбеляза отец Пирлиг, наблюдавайки приготовленията на жените, — ако тези хубавици се докопат до тях.

Сега двамата се движехме в лек тръс на изток. Аз бях разположил конници от всички страни на колоната с нареждания да изкачват височините по пътя, да не се губят един друг от поглед и да сигнализират веднага, ако забележат враг, но такъв засега нямаше. Пролетното небе беше ясно, земята — осеяна с цветя, а монасите и свещениците продължаваха да редят своите псалми, прекъсвани понякога от мъжете, следващи двамата знаменосци на Алфред, които подемаха бойна песен. Пирлиг, който ги слушаше и си тактуваше с ръка, се обърна към мен с широка усмивка.

— Предполагам, че твоята Исеулт също ти пее понякога? — попита.

— Така е.

— Ние бритите обичаме да пеем! Трябва да я науча на някои химни. — Той видя изражението ми и се засмя. — Не бой се, Утред, тя не е християнка.

— Нима? — учудих се.

— Е, за момента може би. Съжалявам, задето не дойде на кръщението й. Водата беше толкова студена, че направо ми замръзнаха ръцете!

— Как така не е християнка, след като е кръстена?

— Да речем, че сега е християнка, защото е сред християни. Но дълбоко в душата си все още е тъмна кралица и никога няма да го забрави.

— Значи вярваш в тъмните кралици?

— Разбира се, че вярвам! За бога, човече! Не виждаш ли, че тя е такава! — Той припряно се прекръсти.

— Брат Асер я нарича магьосница — казах. — Вещица.

— Какво друго очакваш от него? Той е монах! Монасите никога не се женят. Той, горкият, се ужасява от жените, освен ако не са много грозни и не го оставят да ги тормози. Но покажи му нещо младо и хубаво и веднага забравя ума и дума. И разбира се, мрази женската сила.

— Женска сила?

— Нямам предвид само циците. Бог знае, че циците са достатъчно могъщи, но говоря за истинската, вътрешна сила! Майка ми я притежаваше. Е, не беше тъмна кралица, но умееше да лекува и да гадае.

— Виждала е бъдещето?

Пирлиг поклати глава.

— Виждаше какво става на далечни места. Когато баща ми загина, изведнъж изпищя на умряло. Изглеждаше готова да се убие, защото знаеше какво е станало. И беше права. В същия ден саксонците го бяха съсекли, горкия. Но най-добра беше в знахарството. Хората идваха при нея от километри околовръст. И нямаше значение, че е саксонка по рождение — пътуваха по цяла седмица, за да усетят докосването на ръката й. Колкото до мен, аз го получавах безплатно. Пердашеше ме така, че живо място не оставаше по мен, пък смея да кажа, че и си го заслужавах. Но инак беше рядка лечителка, а това, естествено, не се нрави на свещениците.

— Защо?

— Защото ние свещениците постоянно разправяме на хората, че силата идва от Бога, нали така? А щом не идва от него, значи е зла. Когато някой се разболее, църквата иска от него да се моли и да й дава пари. Тя не обича нещата, които не разбира, а врачките и знахарките попадат в това число. Но какво друго им остава на хората в беда? Ръката на майка ми, Бог да дари покой на саксонската й душа, беше по-добра от всяка молитва! По-добра от светото причастие! Аз самият никога не бих спрял някого да ходи на лечител. Дори сам бих го пратил! — Той внезапно замлъкна, защото аз вдигнах ръка. Бях видял някакво движение на склона северно от нас, но се оказа просто сърна. Свалих ръката си и пришпорих отново коня. — Та така и твоята Исеулт — продължи Пирлиг. — Тя е родена със силата и няма да я загуби.

— Нима кръщенето не я е измило от нея?

— Ни най-малко! Само я е направило по-хладна и по-чиста. Няма нищо лошо човек да се поизмие един-два пъти в годината. — Той се засмя. — Виж, тогава, в блатото, й беше дошло в повече. Теб те нямаше и навсякъде виждаше само саксонци, които съскаха и плюеха по нея, че е езичница. Какво според теб можеше да направи? Искаше да бъде една от тях, да спрат да я хулят и затова се покръсти. А дали наистина е християнка? Моля се на Бог за тази милост, но по-скоро се моля той просто да я направи щастлива.

— Защо, сега не е ли?

— Разбира се, че не! Та тя е влюбена в теб! А да живее с теб, означава да живее сред саксонци, нали? Бедното момиче. Като я гледам, все едно виждам красива, млада кошута, затворена в кочина сред прасета.

— Все благи думи редиш, отче — подхвърлих.

Той се засмя от сърце на иронията ми.

— Спечели войната си, лорд Утред — каза — а после я отведи някъде по-далеч от нас, свещениците и й направи много деца. Тогава ще бъде щастлива, а един ден ще стане и наистина мъдра. Това е най-ценната дарба на жените — да бъдат мъдри, нещо което малко мъже притежават.

А моята дарба беше да бъда воин, но до вечерта нямах случай да я приложа. Не видяхме никакви датчани, макар да бях сигурен, че те са ни видели и Гутрум вече е информиран, че Алфред най-сетне е напуснал блатата и напредва към вътрешността. Ние му давахме дългоочакваната възможност да ни унищожи, да довърши Уесекс и нямаше съмнение, че той ще се възползва от нея.

Прекарахме нощта в едно пръстено укрепление, построено от древните хора и на следващата сутрин продължихме напред през раззеленената земя. Аз яздех начело, като изкачвах хълмовете и се озъртах за врага, но светът отново изглеждаше пуст. Над главите ни прелитаха врани, из поляните се прескачаха зайци, а от горите се обаждаха кукувици, но датчани нямаше. Преминах поредния висок хребет, взирайки се на север, без да виждам нищо, а когато слънцето достигна зенита си, се обърнах на изток. Отрядът ми се състоеше от десет души, а за водач ни служеше един мъж от Уилтуншър, знаещ добре пътя през долината на река Уилиг към мястото, където се намираше Камъкът на Егберт. Малко преди да го достигнем, зърнахме конници, но те бяха южно от нас. Препуснахме насреща им през пустеещите пасища само за да установим, че това е Алфред, придружен от Леофрик, петима войници и четирима свещеници.

— Бяхте ли вече при камъка? — викна нетърпеливо кралят, щом приближихме.

— Не, господарю.

— Там несъмнено вече са се събрали хора — каза той, разочарован, че не му носим вести.

— Не срещнахме и никакви датчани по пътя.

— На тях ще им трябват поне два дни да се организират — махна пренебрежително с ръка Алфред. — Но те ще дойдат! Ще дойдат и ние ще ги победим! — Той се извърна на коня си, за да погледне Беока, който бе един от свещениците. — По-добре ли си, отче?

— Не, господарю. Седлото ме протрива ужасно.

— Не става ездач от теб, Беока, не става ездач, но вече почти стигнахме. Още малко и ще можеш да си починеш! — Алфред беше в трескава възбуда. — Почивка преди боя, нали? Почивка и молитва, а после молитва и битка! Молитва и битка! — Той препусна в галоп и ние се понесохме след него през разцъфнала в розово овощна градина, а после по склона на един хълм, чиято млада трева бе осеяна с белите кости на мъртъв добитък. В подножието на хълма започваше гора и с приближаването ни оттам излетя ястреб, спускайки се косо през долината към почернелите останки на някакъв хамбар.

— Точно зад хребета е, господарю! — викна ми водачът.

— Кое?

— Дефереал, господарю!

Дефереал беше името на селището в долината на река Уилиг, където ни очакваше Камъкът на Егберт. Алфред сега пришпори жребеца така, че синята му мантия се развя от вятъра. Всички яздехме вихрено, разпръсвайки се по билото в надпревара да бъдем първите, които ще видят саксонските сили, събрани отвъд. В този миг конят на Беока се препъна. Той действително бе отчайващ ездач, което не бе чудно предвид сакатия крак и парализираната му ръка, и когато животното се наклони напред, начаса изхвърча от седлото. Видях го да се търкаля в тревата и побързах да свърна обратно.

— Нищо ми няма! — викна той. — Не се ударих, поне не много! Продължавай, Утред, продължавай!

Улових юздите на коня му. Беока вече беше на крака, куцукайки с всички сили към мястото, където Алфред и останалите стояха в редица, взирайки се в долината под себе си.

— Трябваше да вземем знамената — нареждаше запъхтяно отецът зад мен.

— Защо?

— За да известим хората от фирда, че кралят им е тук. Трябваше да видят дракона и кръста, развяващи се на хълма и да разберат, че той е пристигнал. In hoc signo![2] Алфред ще бъде новият Константин, Утред, воин на Светия кръст! In hoc signo, слава на Бога. Слава, вечна слава на Бога!

Нямах представа за какво говори, а не ме беше и грижа.

Защото вече бях достигнал билото и можех да отправя поглед надолу към прекрасната, дълга долина на Уилиг.

Която беше празна.

Никъде не се виждаше жива душа. Само реката с полянките и надвисналите върби, една прелитаща чапла, тревата, полюшваща се на вятъра и тройният камък на Егберт върху един полегат склон, където трябваше да има събрана армия. А там нямаше никой. Нито един човек. Долината беше празна.

Мъжете, които водехме от Етелингег, заедно с фирда на Съморсете постепенно се струпаха край реката. Общият им брой едва надхвърляше хиляда души, като около половината от тях бяха годни да се бият в стената от щитове, докато другите ставаха само да тласкат челните редици напред или да се занимават с ранените и умиращи врагове.

Нямах сили да погледна Алфред в очите. Той не изказа гласно разочарованието си, но изпитото му лице бе бледо и сковано, докато раздаваше заповеди къде да се установят на лагер бойците и къде да пасат малобройните ни коне. Взех със себе си двайсетина души, в това число Леофрик, Стеапа и отец Пирлиг, и се изкачих на близкия рид. Неговата стръмнина не бе попречила на древните хора да изградят върху склона му една от странните си гробници. Тя бе дълга и полегата и Пирлиг я заобиколи отдалеч, вместо да премине напряко през нея.

— Подобно място е обитавано от дракони — ми обясни.

— Ти виждал ли си някога дракон?

— Според теб щях ли да съм жив ако бях? Никой, видял дракон, не оцелява след това!

Обърнах се в седлото да огледам могилата.

— Мислех, че вътре са погребани хора — казах.

— Така е! И техните съкровища! А драконът пази имането. Такава им е работата на драконите. Зарови някъде злато и ще измътиш дракон.

Конете се измъчиха, докато изкачат височината, но щом стигнахме върха й, бяхме възнаградени с чудесна панорама далеч на север. Бях дошъл тук, за да огледам за датчани. Алфред можеше и да вярва, че ще са им нужни два-три дни да се организират, но аз очаквах съгледвачите им да са наблизо и не изключвах отделни отряди да се опитат да тормозят нашите хора в долината.

И все пак, не видях никого. Полегатите хълмове и обширните долини се редяха докъдето поглед стига, а облаците плаваха над тях, хвърляйки сенките си над свежата млада зеленина.

— И какво ще правим сега? — попита ме Леофрик.

— Ти ми кажи.

— С хиляда души? Не можем да се изправим срещу датчаните с хиляда души.

Не отвърнах нищо. Взирах се далеч към северния хоризонт, където небето тъмнееше.

— Не можем дори да останем тук! — продължи Леофрик. — Ако ни намерят, ще ни избият като пилци.

— Да се върнем обратно в блатото? — предложи отец Пирлиг.

— Те рано или късно ще го превземат — казах. — Изпратят ли сто кораба нагоре по реките, блатото е тяхно.

— Да отидем в Дефнашир — изръмжа Стеапа.

И там ни очакваше същата участ, помислих си. Известно време щяхме да оцелеем сред дефнаширската плетеница от хълмове и гори, но датчаните щяха да ни издирват, да водят с нас безкрайни малки битки, докато ни обезкървят до смърт. А щом онези отвъд морето узнаеха, че Алфред е притиснат в едно ъгълче на Уесекс, щяха да побързат да пратят още кораби, за да превземат богатите земи, останали без господар. Затова той беше прав, опитвайки се да приключи войната с един удар, преди слабостта ни да се е разчула.

А ние наистина бяхме слаби. Нещо повече, бяхме жалки със своите хиляда бойци. Бяхме една мечта, пукнала се като мехур — и аз изведнъж започнах да се смея.

— Какво има? — изгледа ме Леофрик.

— Нищо, просто се сетих как Алфред настояваше да се науча да чета.

Той също се усмихна при спомена. Едно от правилата на Алфред беше, че всеки от военачалниците му трябва да е грамотен — макар и да го бе пренебрегнал, назначавайки Леофрик за командир на личната си гвардия. Сега ми се струваше комично, че след всички усилия, положени, за да мога да чета заповедите му, той никога не ми бе изпратил писмена заповед. Нито една.

— Хубаво нещо е човек да е грамотен — обади се Пирлиг.

— Защо?

Той се замисли. Вятърът се усили, рошейки брадата и косата му.

— Ами защото може да чете всички онези чудесни истории в евангелието — каза накрая със светнал поглед. — А също и житията на светците! Няма други като тях. Да вземем например света Дуинуен! Била прекрасна жена и дала на любовника си питие, което го превърнало в лед.

— Откъде-накъде? — попита Леофрик.

— Не искала да се омъжва за него, видите ли — поде словоохотливо Пирлиг, мъчейки се да ни разведри, но никой не искаше да слуша повече за фригидната света Дуинуен, затова той също се обърна и се загледа на север. — Те ще дойдат оттам, нали? — попита.

— Най-вероятно — отвърнах и в този миг ги видях. Или поне ми се стори, че ги видях. Имаше някакво движение в далечните хълмове, някакво помръдване в сенките на облаците и аз съжалих, че Исеулт не е при мен, защото тя притежаваше удивително зрение. Но за да стигне дотук, щеше да й е нужен кон, а ние нямахме достатъчно коне, за да ги предоставяме и на жените. Датчаните имаха хиляди коне — всички животни, пленени от Алфред при Сипанхам, както и онези, задигнати из цял Уесекс и сега аз виждах група конници на онзи далечен хълм. Вражески съгледвачи, които положително също ни бяха забелязали. После те изчезнаха, като мимолетен мираж. — А може и въобще да не дойдат — продължих. Може да ни заобиколят и да отидат да превземат Уинтансестър, или нещо друго.

— Копелетата ще дойдат — каза мрачно Леофрик и аз си помислих, че има право. Датчаните знаеха къде сме и щяха да се стремят да ни унищожат, защото след това всичко щеше да стане лесно за тях.

Пирлиг обърна коня и понечи да тръгне обратно към долината, но се спря.

— Значи е безнадеждно, така ли? — попита.

— Те ни превъзхождат четири или пет пъти — отвърнах.

— Тогава ще се бием по-здраво!

Усмихнах се и поклатих глава.

— Всеки датчанин, дошъл в Британия, е воин, отче. Кротките си стоят у дома, а тук идват само дивите и кръвожадните. В нашата войска почти всички са фермери, а са нужни трима или четирима фермери, за да победят един воин.

— Но ти си воин — възрази Пирлиг. — Всички тук сте воини! Вие знаете как да се биете! Можете да вдъхновите останалите, да ги поведете и да смажете врага. При това Бог е на ваша страна. Кой ще ви се опълчи, щом Бог е на ваша страна? Искаш ли да ти дам знак от него?

— Дай ми знак — кимнах.

— Е, погледни тогава — вдигна ръка той и посочи към долината на Уилиг. Обърнах коня и там, в светлината на следобедното слънце, се случваше чудото, което бяхме очаквали. Мъжете прииждаха. Стотици мъже. Мъже от изток и от юг, мъже, стичащи се надолу по хълмовете, мъже от западносаксонския фирд, отзовали се на призива на своя крал да спасят страната си.

— Сега надали ни превъзхождат и два пъти — възкликна бодро Пирлиг.

— Затънали сме до шия — измърмори Леофрик.

Но вече не бяхме сами. Фирдът се събираше.

[1] Съдбата е неумолима (староангл.). — Б.пр. ↑

[2] Съкратено от „In hoc signo vinces“ — Под този знак ще победиш (лат.). — Б.пр. ↑

ЧАСТ ТРЕТА

ФИРДЪТ

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

Повечето мъже пристигаха на големи отряди, водени от своите танове, но имаше и такива, идващи на разпокъсани групи, като всички заедно набъбваха в единна армия. Амулф, лордът на Сут Сеакса, доведе близо четиристотин души, като се извини, че можели да бъдат и повече, но напоследък край земите му се появили датски кораби и той бил принуден да остави част от фирда да охранява брега. Изменникът Улфхер бе свикал своите хора да се присъединят към армията на Гутрум, но местният рийв, мрачен мъж на име Осрик, обиколил южната част на Уилтуншър, склонявайки над осемстотин мъже да пренебрегнат заповедта на своя лорд и вместо това да подкрепят Алфред. От далечните части на Съморсете пристигнаха още бойци, увеличавайки фирда на Уиглаф до хиляда души. Наполовина на тази бройка дойдоха от Хамптоншир, включително гарнизонът на Бургеверд, в който бяха Еадрик и Сенулф, членовете на моя екипаж от „Хехенгел“. И двамата ме прегърнаха, както и нервният и нетърпелив отец Уилибалд, който ги придружаваше. Почти всички пристигаха пешком, гладни и изморени, с окъсани подметки, но понесли своите брадви и мечове, копия и щитове. До средата на следобеда покрай брега на Уилиг се събраха близо три хиляди мъже. Те продължаваха да прииждат и когато аз напуснах лагера, отправяйки се по заръка на Алфред към далечния хълм, където бях видял датските съгледвачи.

Отец Пирлиг в последния момент изрази желание да ме придружи. Кралят привидно се изненада, но след като размисли за секунда, кимна в знак на съгласие.

— Върни Утред жив и здрав, отче — заръча сухо.

Аз не казах нищо, докато яздехме през нарастващия лагер, но щом се поотдалечихме, погледнах Пирлиг изпод вежди.

— Всичко беше нагласено, нали?

— Кое?

— Идването ти с мен. Конят ти беше вече оседлан! Какво всъщност иска Алфред?

Пирлиг се ухили широко.

— Да те убедя да станеш християнин, разбира се. Кралят има голямо доверие в силата на моето слово.

— Аз вече съм християнин.

— Така ли?

— Все пак съм кръстен, нали? И то не веднъж, а два пъти.

— Два пъти! Че ти си бил цял светец. И с какво заслужи подобна милост?

— С това, че ми смениха името и мащехата ми реши, че със старото няма да ме познаят, когато отида в рая.

Отецът се засмя.

— Значи първия път са изплакнали дявола от теб, а втория са го налели обратно, а? — Не отговорих нищо и известно време продължихме да яздим в мълчание. — Алфред иска да те направя добър християнин — поде отново Пирлиг — защото разчита на божията благословия.

— Да не мисли, че Господ ще го прокълне заради мен?

— Не, Утред — поклати глава Пирлиг. — Той знае, че враговете му са езичници и ако победят, значи Христос е сразен. Тази война не е само между народи, а и между богове. А Алфред, бедният, е Христов слуга, следователно трябва да прави всичко за своя господар — в това число да превърне и теб в пример на християнско смирение. Успее ли да постави теб на колене, какво остава за някакви си датчани.

Засмях се, за да му доставя удоволствие.

— Е, ако това ще насърчи Алфред, кажи му, че съм станал примерен християнин.

— И бездруго смятах да му го кажа, но всъщност истината е, че исках да те придружа.

— Защо?

— Защото ми липсва този живот. Боже, как ми липсва! Аз обичах да съм войник. Да убивам, да оставям подире си вдовици и уплашени деца! И бях добър в това. А още повече в разузнаването. Да знаеш колко пъти сме наблюдавали вас, саксонските свине, да грухтите наоколо без вие изобщо да подозирате. Не се притеснявай, няма да ти проповядвам религия, независимо какво иска кралят от мен.

Задачата ни беше да открием датчаните, ако се намираха наблизо. Алфред бе заел позиция в долината на река Уилиг, за да спре евентуалното настъпление на Гутрум към вътрешността на Уесекс, но все пак се боеше, че датчаните може да устоят на изкушението да унищожат неговата малка армия и вместо това да се отправят да превземат южните части на страната. Това щеше да ни остави безпомощни и заобиколени от датски гарнизони. Несигурността го караше отчаяно да желае вести за врага, затова Пирлиг и аз поехме на североизток по течението на Уилиг, докато не стигнахме малък страничен приток. Свърнахме по него и стигнахме до изпепелено село. То бе разположено сред плодородни поля, но в тях нямаше овце и добитък, а нивите бяха неразорани и буренясали. Движехме се бавно, защото конете бяха уморени, а и доста се бяхме отдалечили от своя лагер. Беше началото на май и дните се удължаваха, но наближаваше здрач и слънцето вече се спускаше към хоризонта. Над реката кръжаха мушици и пъстървите скачаха, за да ги ловят. В един момент ни сепна плясък във водата, но се оказа, че са просто две млади видри, подплашени от приближаването ни. От храстите се обаждаха гълъби, в клоните на върбите цвъртяха коприварчета, а някъде упорито почукваше кълвач.

Отделихме се от брега и известно време яздихме мълчаливо, докато не навлязохме в разцъфнала овощна градина. Тук Пирлиг спря коня и ми посочи разкалян участък в тревата. Там, сред опадалите венчелистчета, имаше отпечатъци от копита. Следите бяха много и изглеждаха още свежи.

— Копелетата май скоро са били оттук — каза той.

Огледах се нагоре към долината. Там не се виждаше никой. Хълмовете се издигаха стръмно от двете страни, обрасли в подножията с гъсти гори. Изпитах внезапно свиване под лъжичката. Сякаш бяхме две заблудени овце, наблюдавани от глутница вълци.

— Ако бях датчанин, сега щях да се крия ей-там, горе — промълви тихо Пирлиг, махвайки с глава към западния склон.

— Защо?

— Защото когато ти ги видя, те също ни видяха и се намираха в онази посока. — Той се усмихна криво с редките си зъби. — Не знам, Утред, просто ми се струва, че са там.

И ние се отправихме на изток. Яздехме полека, сякаш нямахме никаква грижа под слънцето, но щом стигнахме укритието на дърветата, обърнахме на север. Оглеждахме внимателно земята за още следи, но такива нямаше и неприятното чувство, че ни наблюдават скоро изчезна, макар дълго да чакахме, за да видим дали някой не ни следи. Единственият звук бе вятърът в дърветата и все пак аз знаех, че датчаните са близо точно както кучето в кошарата знае, че в мрака наоколо сноват вълци. Козината на врата му настръхва, то цялото трепери и оголва зъби.

Стигнахме до място, където гората свършваше. Тук спряхме, вързахме конете и просто зачакахме.

И най-сетне ги видяхме.

Бяха трийсет или четирийсет датчани, пръснати в дълга редица, които се отдалечаваха надолу по отсрещния хълм. Явно бяха дошли до билото му, за да огледат местността на юг и сега се връщаха обратно.

— Разузнавателен отряд — каза Пирлиг.

— Не са видели кой знае какво оттам.

— Видели са нас.

— Вероятно.

— И защо не са ни нападнали? — зачуди се отецът.

— Погледни ме — казах аз.

— Имам това удоволствие всеки ден.

— Помислили са ме за датчанин, затова. — Бях без ризница и шлем, така че дългата ми светла коса падаше свободно до раменете, а гривните блестяха по ръцете ми. — А теб вероятно са взели за моята дресирана мечка.

Той се засмя.

— Е, ще ги последваме ли?

Единственият риск беше прекосяването на долината, но ако врагът вече ни бе видял, вероятно пак щеше да ни вземе за свои, затова се спуснахме в лек галоп и навлязохме в гората откъм отсрещната страна. Чухме датчаните, преди да ги видим. Те се движеха безгрижно, с шумни разговори и смях, без да се опасяват от присъствието на саксонци. Пирлиг скри своето разпятие под кожената си туника. Изчакахме, докато се уверим, че и последните датчани са отминали и пришпорихме конете нагоре по хълма, за да открием следите им. Сенките вече се сгъстяваха и аз предположих, че датската армия е наблизо, защото съгледвачите ще искат да се приберат преди мръкване, но се оказа, те изобщо нямат намерение да се присъединяват към силите на Гутрум тази вечер. Имаха свой собствен лагер в равнината отвъд хълмовете и щом го доближихме, едва не бяхме засечени от друга група датски конници, идващи от изток. За щастие чухме тропота от копитата им навреме и успяхме да се скрием в храстите. Те бяха около дузина и след като ни подминаха, двамата се промъкнахме пешком сред дърветата, за да огледаме лагера.

Той бе разположен сред малко пасище и в него навярно имаше към сто и петдесет датчани. Първите огньове вече се палеха, което означаваше, че се канят да нощуват тук.

— Сборен пункт на разузнавачи — предположи Пирлиг.

— Самоуверени копелета — отвърнах. Тези мъже бяха изпратени да оглеждат хълмовете и се чувстваха в безопасност да спят под открито небе, сигурни, че никой саксонец няма да ги нападне. И бяха прави. Нашата армия се намираше далеч на юг, тъй че те щяха да прекарат спокойна нощ, а на сутринта отново да се отправят да шпионират силите на Алфред.

— Но щом са тук — каза Пирлиг — това означава, че Гутрум също скоро ще се появи.

— Може би — свих рамене. А може би Гутрум в момента настъпваше на изток или на запад и ги беше пратил да се уверят, че Алфред е в неведение относно придвижването му.

— Трябва да се връщаме. Скоро ще се стъмни.

Но аз вдигнах ръка, за да го накарам да замълчи, защото ми се стори, че чувам гласове. Английски гласове. Дръпнах го по-навътре в гъсталака и скоро се уверих, че не греша.

— Тук има саксонци — промълвих.

— Хора на Улфхер?

Не беше изключено. Намирахме се в Уилтуншър, където те познаваха добре местността и можеха да напътстват датчаните и да следят уесекската войска.

Саксонците, около дузина да брой, навлязоха в гората и ние се притаихме в укритието си, докато не чухме звук от брадви. Те сечаха дърва за огън. Повечето от мъжете, последвали Улфхер, вероятно нямаше да се бият охотно срещу Алфред, но сигурно имаше и такива, прегърнали новата кауза на своя лорд. Можеше да се предположи, че онези, които той бе пратил да водят разузнавателните отряди на датчаните, са сред най-лоялните му воини — членове на личната му гвардия, които щяха да спечелят най-много от измяната на господаря си и нямаше опасност да дезертират или да се присъединят към силите на краля.

— Трябва да се приберем преди да се е стъмнило съвсем — прошепна Пирлиг. Но точно тогава нечий глас, кисел и сприхав, прозвуча съвсем близо до нас.

— Ще отида още утре — каза гласът.

— Не, няма да отидеш, господарю — отговори му друг, дълбок и дрезгав. Чу се шуртене и аз разбрах, че единият от двамата мъже е дошъл до храстите да се изпикае, а другият го е последвал. — Ще стоиш тук и няма да ходиш никъде — продължи вторият.

— Искам само да хвърля един поглед! — рече умолително сприхавият.

— Достатъчно скоро ще ги видиш. Но не и утре. Утре ще стоиш тук, заедно със стражите.

— Не можеш да ме накараш.

— Мога да правя с теб каквото пожелая, господарю. Независимо кой си, тук ще се подчиняваш на моите заповеди. А те са да не мърдаш от лагера.

— Щом искам, ще отида — настоя инатливо първият глас, но не бе удостоен с отговор.

Много бавно, тъй че острието да не издаде никакъв звук при излизането от ножницата, изтеглих Змийски дъх. Пирлиг ме наблюдаваше недоумяващо.

— Иди настрани — му прошепнах — и вдигни някакъв шум. — Той смръщи вежди, но след като му махнах подканящо с глава, в крайна сметка ми се довери. Стана и се упъти към конете, като си подсвирваше тихичко. Двамата мъже незабавно го последваха, водени от онзи с дрезгавия глас, който се оказа стар воин, як, набит и с белязано лице.

— Ей, ти — извика той. — Спри!

В този момент излязох от храстите и замахнах със Змийски дъх, само веднъж. Острието се впи под брадичката му, толкова дълбоко, че усетих стърженето на гръбнака. Кръвта шурна като ярка струя в пролетния сумрак и опръска нападалата ланшна шума. Мъжът падна като заклан вол, а придружителят му, който го следваше по петите, остана толкова стъписан, че не можеше дори да продума, камо ли да побегне. Сграбчих го за лакътя и го дръпнах встрани от пътеката.

— Не можете… — изтръгна се от устата му, но аз я запуших с окървавената плоска страна на меча и той изхленчи от ужас.

— Нито звук — му просъсках — или си мъртъв.

Пирлиг ни приближи, също с изваден меч в ръка. Погледна мъртвия, чийто панталон бе още разкопчан, наведе се и прекръсти челото му. Цялата сцена се бе разиграла бързо и тихо, тъй че никой от дървосекачите не изглеждаше да ни е усетил. Ударите от брадвите им продължаваха да отекват сред смълчаната гора.

— Ще отведем този обратно при Алфред — казах на отеца, после отместих острието на Змийски дъх и го опрях в гръкляна на своя пленник. — Само да си гъкнал — му просъсках — и ще те разпоря оттук чак до оная ти работа. Разбра ли? — Той кимна. — И можеш да считаш, че с това връщам услугата, която ти дължа — добавих с по-благ глас.

Защото сприхавият младеж бе не някой друг, а Етелуолд, племенникът на Алфред, гласен от Гутрум за крал на западносаксонците.

Разбрахме, че мъжът, когото бях убил, се наричал Осберг и оглавявал личната гвардия на Улфхер. В деня на своята смърт той бил натоварен със задачата да пази Етелуолд от неприятности.

Впрочем, Етелуолд имаше истински талант за тях. Тронът на Уесекс му се полагаше по рождено право, макар че ако бе седнал на него вероятно щеше да бъде последният английски крал, понеже бе глупав и лекомислен. Лишен от власт, той намираше утеха основно в пиенето и жените, но винаги бе бленувал за сражения. Чичо му Алфред го лишаваше от тях от страх да не би да си извоюва слава на бойното поле. Етелуолд, истинският престолонаследник, трябваше да остане жалък и потиснат, тъй че никой да не види в него съперник за престола. За Алфред щеше да е далеч по-лесно да го убие, но той бе сантиментален по семейните въпроси. Или просто твърде религиозен. Независимо от причината, на Етелуолд бе позволено да живее и той се отплащаше за милостта на чичо си, като никога не пропускаше да се направи на глупак.

Но в последните месеци датчаните го бяха извадили изпод опеката на Алфред и подхранили повехналите му амбиции. Той се отличаваше с поразителна красота и сега, облечен в ризница и с меч на кръста, изглеждаше много войнствено, макар и да не носеше душа на боец. Беше се напикал, когато опрях Змийски дъх в гърлото му, и сега, като мой пленник, не оказваше никаква съпротива. Беше покорен, уплашен и готов да ни следва, накъдето го отведем.

Разказа ни, че дълго молил Улфхер да му позволи да се бие, докато накрая, когато Осберг довел отряд мъже, които да водят датчаните през хълмовете, бил назначен за техен командир.

— Улфхер каза, че аз ще ги командвам — рече мрачно — но въпреки това трябва да се подчинявам на Осберг.

— Улфхер е постъпил като глупак, задето те пуснал толкова далеч от себе си — отбелязах.

— Мисля, че просто му беше додеяло от мен — призна Етелуолд.

— Така ли? Да не си опънал някоя от жените му?

— Беше само едно слугинче! Но исках да участвам в съгледваческите отряди и Улфхер реши, че мога да науча много от Осберг.

— Е, току-що научи никога да не пикаеш в случайни храсти, а това винаги е полезно да се знае.

Етелуолд, с вързани ръце, яздеше коня на Пирлиг, докато Уелският свещеник водеше животното за юздите. В небето на запад още мъждееше светлина, достатъчна, за да улесни пътуването ни надолу по притока на Уилиг. Обясних на Пирлиг кой е пленникът ни и той му се усмихна широко.

— А, значи ти си бил принцът на Уесекс?

— Трябваше да бъда крал — рече мрачно Етелуолд.

— По-добре е, че не си — уверих го аз.

— Баща ми беше крал! А Гутрум обеща да короняса и мен.

— Обещанието на Гутрум не струва пукната пара. Щеше да те държи на трона докато си му нужен, а после да те убие.

— А сега Алфред ще ме убие — поклати злощастно глава той.

— Не че не го заслужаваш — отвърнах — но все пак ти дължа услуга.

— Смяташ ли, че можеш да го убедиш да ме пощади? — оживи се Етелуолд.

— Ти ще се занимаеш с убеждаването. Ще коленичиш пред него и ще му кажеш, че отдавна търсиш начин да избягаш от датчаните. Най-сетне си успял, отскубнал си се от тях, попаднал си на нас и сега идваш да му предложиш своя меч.

Той ме изгледа недоверчиво.

— Дължа ти услуга — обясних му — и затова ти подарявам живота. Ще ти развържа ръцете, а ти ще отидеш при краля и ще му кажеш, че се присъединяваш към него, защото това е, за което си мечтал от Коледа насам. Разбра ли?

— Но той ме мрази! — смръщи вежди Етелуолд.

— Естествено, че те мрази — съгласих се — но ако склониш глава и се закълнеш, че никога не си нарушавал верността си към него, какво може да стори? Нищо, освен да те прегърне, възнагради и да се гордее с теб.

— Наистина?

— Стига да му кажеш и къде са датчаните — вметна Пирлиг.

— Мога да направя това. Напредват на юг от Сипанхам. Тръгнали са тази сутрин.

— Колко на брой? — попитах.

— Пет хиляди.

— Насам ли идват?

— Отиват там, където е Алфред. Решили са, че сега е шансът им да го унищожат, а после да прекарат лятото, въргаляйки се в сребро и жени. — Последните думи бяха изречени почти мечтателно и аз разбрах, че той е предвкусвал с наслада плячкосването на Уесекс. — Впрочем, с колко хора разполага Алфред?

— Три хиляди — отвърнах.

— Майчице, само толкова?

— Нали винаги си искал да бъдеш боец. Каква слава би завоювал, ако се биеш срещу по-слаб противник?

И последната дневна светлина угасна. Луна нямаше, но ние знаехме, че ако се придържаме към течението на реката, няма как да се изгубим и действително, след известно време забелязахме смътно зарево сред хълмовете и разбрахме, че приближаваме огньовете на саксонския лагер. На север обаче мъждееше и друго подобно сияние. Това трябва да беше армията на Гутрум.

— Ако ме пуснеш — попита навъсено Етелуолд — какво ще ме спре да се върна обратно при датчаните?

— Абсолютно нищо. Освен увереността, че рано или късно ще те намеря и убия.

Той обмисли шансовете за секунда.

— И си сигурен, че чичо ми ще ме посрещне добре?

— С отворени обятия — отвърна Пирлиг вместо мен. — Ще бъде като завръщането на блудния син. Ще се пекат телета и ще се пеят псалми на възхвала. Само кажи на Алфред онова, което каза на нас за армията на Гутрум, настъпваща насреща ни.

Последната част от пътя през долината бе лесна, защото огньовете вече се виждаха много по-ярко. Щом наближихме, развързах ръцете не Етелуолд и му върнах оръжията. Той носеше две, също като мен — един дълъг меч и един къс сакс.

— Е, принце — рекох — дойде моментът да се влачиш по корем.

Открихме Алфред по средата на лагера. Тук нямаше разкош — липсваха животни и фургони за превоз на мебели или шатри, затова кралят просто седеше върху проснато наметало между две огнища. Изглеждаше унил и по-късно научих от Беока, че по здрач е събрал армията и й е държал реч. Речта обаче не била съвсем успешна, защото, както неохотно призна свещеникът, повече приличала на проповед. Кралят се позовал на словото божие и доктрината на свети Августин за праведната война, говорил за Боеций и цар Давид, а думите му минавали покрай ушите на изнурената, гладна войска. Сега той седеше в компанията на нейните предводители, като всички се подкрепяха с корав, мухлясал хляб и пушена змиорка. Отец Аделберт, свещеникът, който ни бе придружил до Сипанхам, свиреше жална мелодия на малка арфа. Тъкмо си помислих, че е могъл да подбере репертоара си и по-добре, когато Алфред ме забеляза и му махна да престане.

— Носиш ли новини? — ме попита.

Вместо отговор отстъпих встрани и се поклоних на Етелуолд, давайки му знак да се приближи към краля.

— Господарю — казах церемониално — водя твоя племенник.

Алфред се изправи изненадано. Беше ясно, че Етелуолд не е под стража, защото носеше оръжията си, а и изглеждаше добре, дори по-царствено от него самия. Беше красив и снажен, докато Алфред, с мършавата фигура и посърналото си лице приличаше на старец въпреки двайсет и деветте си години. При това, от двамата само Етелуолд знаеше как да се държи в този момент. Той разпаса мечовете и ги хвърли с гръмко дрънчене в краката на чичо си, после падна на колене, сключи молитвено длани и вдигна очи към лицето на краля.

— Най-сетне те намерих! — възкликна с такъв неподправен възторг, че слисаният Алфред не намери думи да отвърне, затова аз реших да се намеся.

— Намерихме го сред хълмовете, господарю — казах. — Беше тръгнал да ни търси.

— Избягах от Гутрум — продължи Етелуолд. — Слава на Бога, успях да избягам от езичника. — Той тикна оръжията си напред. — И слагам меча си в твоите нозе, кралю мой.

Този зрелищен показ на лоялност не остави на Алфред друг избор, освен да вдигне племенника си на крака и да го прегърне. Мъжете край околните огньове нададоха одобрителни възгласи, а после Етелуолд изложи своите сведения, които бяха достатъчно полезни. Гутрум бе напуснал Сипанхам, съпровождан от Свейн Белия кон. Те знаеха къде се намира Алфред и идваха с петхилядна армия, за да го сразят сред хълмовете на Уилтуншър.

— Кога ще пристигнат тук? — поиска да знае Алфред.

— Навярно още утре, господарю — отвърна Етелуолд.

Така той бе сложен да седне отдясно на чичо си и му бе даден бокал с вода — не най-подобаващото посрещане за един блуден принц, което го накара да ми хвърли кисел поглед. В този момент забелязах сред кралската компания Харалд, рийва от Дефнашир.

— Ти си тук? — попитах го учудено.

— Заедно с петстотин мъже — кимна гордо той.

Не бяхме очаквали подкрепления от Дефнашир, нито от Торнсета, но Харалд бе успял да събере четиристотин бойци от собствения си фирд и още сто от Торнсета.

— Има достатъчно войска, която да пази брега от флотата на езичниците — обясни ми рийвът — и Ода настоя да помогнем за унищожаването на Гутрум.

— Как е Милдрит?

— Моли се за душата на сина си — отвърна Харалд — и за всички нас.

След вечеря имаше молитви. Те винаги бяха в изобилие щом Алфред се намираше наоколо и аз опитах да се измъкна от тях, но Пирлиг ме спря с думите:

— Кралят иска до говори с теб.

Наложи се да изтърпя монотонното гъгнене на епископ Ейлуолд, след което Алфред ме разпита дали Етелуолд наистина е избягал от датчаните.

— Така ми каза, господарю — отвърнах. — Аз мога единствено да потвърдя, че го намерихме.

— Да не забравяме, че той не избяга от нас — вметна Пирлиг. — А можеше да го стори.

— Значи все пак има нещо добро у него — заключи Алфред.

— И слава на Бога за това — додаде отецът.

Кралят замълча, взирайки се в тлеещите въглени на лагерния огън, после пак се обърна към нас.

— Тази вечер говорих пред армията.

— Разбрах, че си го сторил, господарю — рекох и той ме изгледа остро.

— Какво точно си разбрал?

— Че било същинска проповед.

Той трепна, но после сякаш прие критиката.

— А какво искат да чуят те?

— Искат да чуят — намеси се Пирлиг — че си готов да умреш за тях.

— Да умра?

— Кралете водят, народът ги следва. — Алфред чакаше и отецът продължи. — Хората не ги е грижа за свети Августин, а за това жените и децата им да са в безопасност. Да знаят, че се сражават за своята земя, за своето бъдеще. Че тръгват на бой, за да победят и че датчаните ще умрат. Че ще има плячка и богатство.

— Значи алчност, мъст и себелюбие?

— Ако армията ни се състоеше от ангели, господарю, тогава една вдъхновена реч за Господ и свети Августин несъмнено би я разпалила за подвизи, но опре ли до простосмъртни, нищо не действа по-силно от алчността, мъстта и себелюбието.

Алфред се намръщи, но не оспори съвета.

— Значи мога да се доверя на племенника си? — обърна се към мен.

— Дори да не е така, Гутрум също не може да му се довери. А Етелуолд все пак избра теб пред него, господарю, така че бъди доволен и от това.

— Тъй да бъде. — Той ни пожела лека нощ и се оттегли. Огньовете в долината догаряха.

— Защо не каза на Алфред истината за Етелуолд? — попитах Пирлиг.

— Реших да се доверя на твоята преценка.

— Ти си добър човек.

— И това постоянно ме учудва — рече отецът.

Отидох да намеря Исеулт, после заспах на коравата си постеля.

На следващия ден цялото северно небе бе забулено в тъмни облаци, докато над нашата армия и над хълмовете грееше слънце.

Западносаксонската войска, наброяваща вече близо три хиляди и петстотин души, следваше маршрута, по който Пирлиг и аз бяхме минали предната вечер — нагоре по течението на Уилиг и успоредно на малкия приток. По височините виждахме датски съгледвачи и знаехме, че те ще побързат да известят Гутрум.

Аз водех петдесет мъже към един от хълмовете. Всички бяхме на коне, готови за бой, с пълно въоръжение, щитове и шлемове, но съгледвачите отстъпиха при появата ни. Бяха едва около дузина и препуснаха на север дълго преди да достигнем билото. Там, над влажната трева, кръжаха рояци сини пеперуди. Обърнах поглед към облачния хоризонт и видях един ястреб да се спуска стремглаво надолу. Последвах с очи стръмния му полет и изведнъж, под сгънатите криле и разперените му нокти, зърнах врага.

Армията на Гутрум напредваше срещу нас.

Тогава дойде страхът. Стената от щитове е ужасно място. В нея един воин изгражда своята репутация, а тя е безценна за него. Репутацията е чест, но за да я придобиеш, трябва да се изправиш гърди срещу гърди с противника там, където необуздано вилнее смъртта. Аз бях стоял в стена от щитове при Синуит и познавах мириса на смъртта, вонящия й дъх, несигурността на оцеляването, ужаса на брадвите, мечовете и копията, и потръпвах при спомена. Сега отново предстоеше същото.

Виждах го как се надига, защото откъм равнината в подножието на хълмовете, простираща се тучна и зелена чак до далечния Сипанхам, се задаваше армия. Великата армия, както я наричаха датчаните, воините-езичници на Гутрум и Свейн, страховитата орда на дивите мъже от севера.

Тя беше като тъмно петно, което се разливаше над полето, прииждаше изпод облаците, сякаш изплувало от земята на сенките. Щом излезеха на огряната от слънце местност, копията и шлемовете, ризниците и стремената улавяха утринните лъчи и ги отразяваха в безчет играещи отблясъци, които непрестанно се множаха. Почти всички датчани бяха на коне.

— Исусе, света Дево и Йосифе — промърмори Леофрик. Стеапа не каза нищо, само гледаше кръвнишки. Осрик, рийвът на Уилтуншър, се прекръсти с думите:

— Някой трябва да съобщи на Алфред.

— Аз ще отида — предложи отец Пирлиг.

— Кажи му, че варварите са прекосили река Афен и че се насочват към… — Осрик направи пауза, мъчейки се да прецени посоката на ордата. — Етандун — заключи накрая.

— Етандун — повтори името Пирлиг.

— И му напомни, че там има крепост, строена от древните хора — допълни рийвът. Това бе негова земя; той познаваше добре всяко нейно кътче и несъмнено се питаше какво ли ще стане, ако датчаните открият първи старата крепост и я заемат. — Предай му, че утре сутрин ще достигнат хълмовете. Върви и Господ да ни е на помощ.

— Утре сутрин, при Етандун — рече Пирлиг, после пришпори коня и се отдалечи.

— Къде е тази крепост? — попитах.

— Можеш да я видиш оттук — посочи Осрик. — От това разстояние древната твърдина изглеждаше просто като зелена бръчка върху билото на далечен хълм. Цял Уесекс бе осеян с подобни фортове, а този представляваше масивен земен вал в края на стръмна варовикова урва, издигаща се над равнината. — Някои от копелетата ще се доберат дотам още на свечеряване — продължи рийвът — но повечето няма да успеят преди сутринта. Можем само да се надяваме, че няма да спрат и да се окопаят.

Всички бяхме очаквали, че Алфред ще потърси място, където Гутрум да го атакува пръв, някоя удобна за отбрана стръмнина, където трудният терен да подпомогне по-малобройните ни сили, но гледката на този далечен форт идваше като напомняне, че и Гутрум може да възприеме същата тактика. Да намери укрепена позиция, което щеше да изправи Алфред пред мрачен избор. Тогава атаката би ни заплашвала с катастрофа, а отстъплението би ни я гарантирало. След ден-два щяхме да изчерпим запасите си от храна, а опитахме ли да се оттеглим на юг през хълмовете, Гутрум щеше да пусне конната си орда по петите ни. И дори ако армията на Уесекс се измъкнеше невредима, тя щеше да бъде една сразена армия. Да събереш фирда, а после да обърнеш гръб на врага означаваше да вселиш съмнение в душите на мъжете, да ги накараш да бягат, да спасяват домовете си. Трябваше да се бием, защото отказът от битка значеше поражение.

Вечерта спряхме да лагеруваме северно от гората, където бях открил Етелуолд. Той сега участваше в антуража на Алфред и отиде заедно с него и военачалниците му до върха на хълма, за да наблюдава приближаващата датска армия.

— Колко далеч се намират? — обърна се кралят към Осрик.

— На около шест километра оттук — отвърна рийвът. — И на десет от лагера ни.

— Значи, утре — рече Алфред и се прекръсти. Северните облаци се сгъстяваха с приближаването на вечерта, но последните коси слънчеви лъчи хвърляха отблясъци от остриетата на копия и брадви в крепостта на древните. Както изглеждаше, Гутрум изобщо не я беше подминал.

Върнахме се при войската, за да открием, че към нея продължават да се присъединяват нови мъже. Вече не така многобройни, идващи само на малки отряди, но един от тях, състоящ се от шестнайсет прашни и уморени конници, бе добре въоръжен, с ризници, шлемове и щитове.

Те бяха мерсийци, прекосили Темес и цял Уесекс, придържайки се на изток, далеч от датчаните, за да се притекат на помощ на Алфред. Водачът им беше млад мъж, нисък и широкоплещест, с кръгло лице и войнствено изражение. След като коленичи пред Алфред, той ми се ухили и аз разпознах своя братовчед Етелред.

Майка ми, умряла при моето раждане, беше мерсийка и брат й имаше владения в южната част на това кралство. Преди години, бягайки от Нортумбрия, за кратко бях намерил подслон при него и тогава с братовчед ми, носещ същото име като баща си, постоянно се карахме. Сега обаче той ме прегърна, явно забравил младежките дрязги.

— Тук сме, за да се бием — каза, притиснал глава в гърдите ми. Темето му стигаше едва до ключицата ми.

— Ще имате тази възможност — уверих го.

— Господарю — пусна ме той, като се обърна отново към Алфред. — Баща ми щеше да изпрати и повече мъже, но е длъжен да защитава земите си.

— Длъжен е — кимна Алфред.

— И все пак, подбра най-добрите сред тях — продължи Етелред. Беше млад и наперен като петле, но увереността му допадна на краля, също както и блестящото сребърно разпятие, окачено върху ризницата му. — Позволете да ви представя Татуайн, военачалника на баща ми.

Аз помнех Татуайн, масивен като бик мъж и истински воин, чиито ръце бяха целите покрити със синкави татуирани петна. Всяко от тях бележеше по един противник, убит в битка.

— Още си жив, милорд — подхвърли ми с крива усмивка той.

— Да, Татуайн.

— Ще се радвам пак да се бием заедно.

— И аз се радвам, че си тук — отвърнах и това беше самата истина. Малцина мъже са бойци по природа и такъв като него струваше колкото дузина други.

Алфред нареди армията да се събере отново. Направи го отчасти за да укрепи духа на бойците, позволявайки им да видят своята многочисленост, но също и защото знаеше, че предната му реч не е постигнала желания ефект.

— По-добре да не опитва пак — изръмжа Леофрик. — Може да го бива за проповеди, но не и да говори пред войска.

Събрахме се по залез, в подножието на малък хълм. На върха му Алфред бе забил двете си знамена — драконовото и другото с кръста — но вятърът бе слаб и те по-скоро потрепваха, отколкото да се веят. Той се качи и застана между тях. Беше сам, облечен в ризница, над която бе наметнал избелелия си син плащ. Група свещеници понечи да го последва, но той ги отпрати с ръка, сетне обгърна с поглед тълпящите се на поляната мъже. Секундите течаха, а той не казваше нищо и аз усетих смут сред редиците. Те желаеха някой да налее в душите им огън, а се очертаваше за сетен път да ги окъпят със светена вода.

— Утре! — произнесе внезапно той. Гласът му бе тънък, но се носеше достатъчно ясно. — Утре ще се бием! Утре! На деня на свети Йоан Богослов!

— О, боже — изпъшка Леофрик до мен. — Пак затънахме до кълките в светии.

— Йоан Богослов е бил осъден на смърт! — каза Алфред. — Бил е потопен във врящо олио, но оцелял! Преминал през изпитанието невредим! Излязъл от казана още по-силен отпреди! И ние ще сторим същото. — Той спря, наблюдавайки публиката. Сред нея нямаше никакъв отклик, всички просто се взираха в него и той вероятно разбра, че примерът на свети Йоан не върши работа, защото направи рязък жест с дясната си ръка, сякаш отхвърляйки библейските притчи встрани. — Утрешният ден — продължи — е също ден на воините. Ден, в който да смажете враговете си, да накарате езичниците да искат никога да не са стъпвали в Уесекс! — Той направи нова пауза и този път сред тълпата се разнесе одобрително мърморене. — Това е наша земя! Сражаваме се за своите домове! За своите жени и деца! За Уесекс!

— Така е — извика някой.

— И не само за Уесекс! — Сега гласът на краля бе по-силен. — Сред нас има мъже от Мерсия, мъже от Нортумбрия, мъже от Източна Англия! — Аз не знаех да има такива от Източна Англия, а от Нортумбрия бяхме само аз и Беока, но никой не изглеждаше да го е грижа. — Ние сме войнството на Англия — извика Алфред — и се сражаваме за всички саксонци.

Нова тишина. Казаното се харесваше на слушателите, но идеята за обединена Англия беше само в неговата глава, не в техните. Той лелееше мечтата за единна държава, но тази мечта бе твърде голяма за армията, събрана на поляната.

— Защо датчаните са тук? — попита Алфред. — Защото искат жените ви за свое удоволствие, децата ви за свои роби и домовете ви за свои жилища, но те не ни познават! — Последните пет думи бяха произнесени бавно, ясно и натъртено. — Те не познават нашите мечове. Не познават нашите брадви, нашите копия, нашата свирепост! Утре ще ги научим! Утре ще ги избием! Утре ще ги насечем на късове! Утре ще направим земята червена от тяхната кръв, ще ги накараме да хленчат и молят за милост!

— Няма да я получат! — разнесе се глас от публиката.

— Без милост! — потвърди Алфред и аз знаех, че не го мисли наистина. Той би предложил всяка милост на датчаните, би им поднесъл божията любов и би опитал да се споразумее с тях, но през последните няколко минути най-сетне беше разбрал как се говори пред воини.

— Утре — извика — не вие ще се биете за мен! Аз ще се бия за вас! Ще се бия за Уесекс! Ще се бия за вашите жени и деца, за вашите домове! Ще се сражаваме рамо до рамо и аз се заклевам в гроба на баща си и в живота на своите деца, че ще победим!

Това отприщи овациите. Трябваше да се признае, че речта не беше велика, но бе най-добрата, произнасяна някога от Алфред, и тя постигна целта си. Мъжете заудряха с нозе по земята, а онези, които носеха щитове, ги заблъскаха с мечовете и копията си, тъй че здрачът се изпълни с ритмичен тътен, съпровождан от техните викове „Без милост!“. Звукът отекваше от съседните хълмове. „Без милост! Без милост!“

Ние бяхме готови. И датчаните също бяха готови.

През нощта облаците се сгъстиха. Звездите изчезваха една подир друга в мрака и тънкият лунен сърп ги последва. Сънят идваше трудно. Аз седях с Исеулт и точех двата си меча, докато тя почистваше ризницата ми.

— Утре ще победите — долетя тихият й глас.

— Сънува ли го?

Тя поклати глава.

— Сънищата не идват, откакто ме покръстиха.

— Значи си го измисляш?

— Просто трябва да го вярвам.

Брусът стържеше равномерно по остриетата. Навсякъде около мен мъжете правеха същото.

— Когато това тук приключи — казах — двамата с теб ще заминем. Ще си направим къща.

— Когато приключи — отвърна Исеулт — ти ще идеш на север. Далеч на север, обратно в своя дом.

— Тогава и ти ще дойдеш с мен.

— Може би. — Тя обърна ризницата, заемайки се да търка с парче вълна нова част от нея, за да накара брънките да заблестят. — Не мога да видя собственото си бъдеще. Всичко тъне в тъмнина.

— Ще бъдеш господарката на Бебанбург. Ще те облека в скъпи кожи и ще сложа на главата ти корона от чисто сребро.

Тя се усмихна, но аз видях в очите й сълзи и реших, че са от страх. Страхът беше в изобилие в лагера през онази нощ, особено когато сиянието сред близките хълмове показа местата, където датчаните бяха запалили своите огньове. Успяхме да поспим, но много преди изгрев-слънце заръмя ситен дъжд. След това сънят вече бе изключен, всички се размърдаха и започнаха да стягат снаряжението си.

Поехме напред в сивото утро. Дъждът ту спираше, ту започваше отново, като шибаше злостно и упорито гърбовете ни. Почти всички вървяхме пеша, използвайки малобройните коне да носят щитовете. Начело крачеше Осрик с хората си, които познаваха най-добре местността. Алфред бе разпоредил мъжете от Уилтуншър да се бият на десния фланг, както и тези от Сут Сеакса. Самият той щеше да е в средата, заедно с личната си гвардия, съставена от всички, дошли с него от Етелингег, а също с Харалд и бойците от Дефнашир и Торнсета. Силите му щяха да са допълнени от Бургеверд и мъжете от Хамптоншир, както и от мерсийците, водени от братовчед ми Етелред. Отляво щеше да се намира силният фирд на Съморсете, под командата на Уиглаф. Общо три хиляди и петстотин души. Жените също дойдоха с нас. Някои носеха оръжията на мъжете си, други имаха свои собствени.

Почти никой не разговаряше. Утрото беше студено, а тревата — хлъзгава от дъжда. Хората бяха гладни и уморени. Всички изпитвахме страх.

Алфред ми бе казал да подбера петдесетина бойци, които да водя, но на Леофрик не му се щеше да задели толкова много от редиците си, затова вместо към него се обърнах към Бургеверд. Взех мъжете, сражавали се с мен на „Хехенгел“, когато той бе прекръстен на „Фирдрака“ — общо двайсет и шестима от тях бяха дошли от Хамтун. Стеапа който бе развил мрачна привързаност към мен, също ме последва, както и отец Пирлиг, облечен не като свещеник, а като воин. Бяхме едва трийсетина, но когато подминавахме една обрасла могила, оставена от древните хора, неочаквано ни доближи Етелуолд.

— Алфред каза, че мога да се присъединя към отряда ти — ми съобщи.

— Нима?

— Заръча да стоя плътно до теб.

Усмихнах се на думите му. Ако исках някого до себе си, това щеше да е по-скоро Еадрик или Сенулф, Стеапа или Пирлиг, някого, за когото знаех, че няма да трепне и ще държи здраво щита.

— Ще стоиш плътно зад мен — отвърнах на Етелуолд.

— Зад теб?

— Да, включително и в стената от щитове. Готов да заемеш моето място.

Той прие това като обида.

— Искам да бъда в предната редица — настоя.

— Бил ли си се досега в стена от щитове?

— Знаеш, че не съм.

— Тогава няма да си в предната редица. И освен това, ако убият Алфред, кой ще стане крал?

— А-ха! — поусмихна се той. — Значи да стоя зад теб?

— Точно така.

Исеулт и Хилд вървяха отстрани, водейки коня ми.

— Ако изгубим битката — им казах — и двете се мятайте на седлото и препускайте.

— Да препускаме накъде? — попита Исеулт.

— Накъдето ви видят очите. Вземете също и парите. — Моето съкровище, всичко, което притежавах, се намираше в дисагите на коня.

Хилд се усмихна. Изглеждаше бледа, а русата й коса бе прилепнала на кичури от дъжда. Нямаше шапка и бе облечена в бяла вълнена рокля, препасана с връв. Учудих се на желанието й да дойде с армията, очаквайки, че ще предпочете да потърси убежище в някой манастир, но тя настоя.

— Искам да ги видя мъртви — ми каза твърдо. — А един, на име Ерик, искам да убия със собствените си ръце — и потупа дългия нож с тясно острие, висящ отстрани на кръста й.

— Ерик ли е онзи, който… — започнах, но се поколебах.

— Онзи, който ме направи проститутка — довърши тя.

— Значи не него сме убили онази нощ?

Тя поклати глава.

— Това беше кърмчията на кораба му. Но аз ще открия Ерик и няма да стъпя обратно в манастир, докато не го видя да се дави в собствената си кръв.

— Пълна е с жажда за мъст — отбеляза отец Пирлиг, докато следвахме Хилд и Исеулт нагоре по хълма.

— Лошо ли е това у един християнин?

— Всичко е лошо у един християнин, докато е жив — засмя се Пирлиг. — Ако някой е добър, го наричаме светец, но колцина от нас наистина стават светци? Хората са лоши по природа, някои просто се мъчат да не са такива!

— Жалко, задето е станала монахиня — казах, хвърляйки поглед към Хилд.

— Падаш си по слабичките, а? — развесели се отчето. — Виж, аз пък ги предпочитам месести, като охранени юници! Дай ми някоя хубава чернокоса бритка с бедра като чифт бирени бурета и не ме търси повече. Бедната Хилд. Изглежда, сякаш само да я духнеш и ще се прекърши, но тежко на онзи датчанин, който й падне в ръчичките днес.

Съгледвачите на Осрик се върнаха и докладваха на Алфред. Те бяха яздили напред, докато видят датчаните. По думите им врагът чакал на мястото, където хълмовете бяха най-високи и където древните хора бяха построили своята крепост. Датските знамена били безброй. Те самите също били забелязани от датските стражи, тъй че Гутрум и Свейн вече несъмнено знаели за приближаването ни.

Продължихме напред, изкачвайки се все по-нагоре през низините и ридовете от бял варовик. Дъждът спря, но в размътеното, сиво-черно небе не се показваше слънце. Духаше поривист вятър от запад. Преминавахме през цели редици гробове, останали от древните, и аз се зачудих дали в тях лежат воини, вървели на бой както ние сега, и дали след хиляди години други мъже ще крачат тежко по същите места, нарамили мечове и щитове. Войната никога не свършва и аз вдигнах нагоре очи за някакъв знак от Тор или Один, надявайки се да зърна прелитащ гарван, но там нямаше птици. Само навъсени облаци.

В този момент видях хората на Осрик да отбиват рязко встрани. Отпред се извисяваха два хълма и те тръгнаха да заобикалят десния от тях. Скоро и сам достигнах седловината и пред очите ми се разкри равното пространство, простиращо се отвъд. И там, точно пред мен, беше врагът.

Аз обичам датчаните. Няма по-добра компания от тях, в която да се биеш, да пиеш, да се забавляваш или да живееш. И все пак, в този ден, както и в толкова други дни от живота ми, те бяха мои врагове и сега ме очакваха в гигантска, настръхнала стената от щитове. Бяха хиляди — мечоносци, копиеносци, викинги, дошли да присвоят земята ни, докато ние трябваше да я запазим за себе си.

— Дай ни сили, Боже — промълви отец Пирлиг, а отсреща ни се надигнаха викове, предизвикани от нашата поява. Оръжията задумкаха по щитовете от липово дърво, пораждайки гръмовен тътен. Древната крепост бранеше десния фланг на датския строй, разположен от нашата лява страна, и тревясалите й склонове бяха отрупани от мъже. Мнозина носеха черни щитове, а над главите им се вееше черно знаме, което значеше, че там се намира Гутрум. Левият фланг на датчаните се простираше далеч в равнината и там, на дълъг прът, се вееше триъгълен флаг с изрисуван върху него бял кон — знакът на Свейн. Крепостта свършваше със стръмна урва над реката и нямаше как да я заобиколим, защото никой не може да се бие на толкова отвесен склон. Трябваше да атакуваме право напред, да се сблъскаме със стената от щитове и със земния вал на укреплението, където ни чакаха мечовете и бойните брадви на превъзхождащия ни числено враг.

Потърсих с очи знамето с орлово крило на Рагнар и ми се стори, че го зърнах във форта, но не бях сигурен, защото всеки датски предводител бе издигнал своя символ и те трудно се различаваха от разстоянието и подновилия се дъжд. Затова пък вдясно от себе си, в равнината, където бяха хората на Свейн Белия кон, отчетливо видях саксонски флаг. Беше зелен, с изображение на орел и кръст, което означаваше, че там се намира Улфхер заедно с онази част от фирда на Уилтуншър, която бе решила да го последва. Сред вражеската орда се мяркаха и други английски знамена — не много, около двайсетина на брой и аз предположих, че датчаните са довели хора от Мерсия да се сражават за тях. Всички те бяха на открито, извън крепостта.

Все още ни делеше значително разстояние, много по-голямо от хвърлей на стрела, и не можех ясно да чуя какво викат датчаните. Хората на Осрик се изтеглиха вдясно, докато съморсетският фирд на Уиглаф образува левия ни фланг. Изграждахме свой строй срещу датския, но той неизбежно щеше да бъде по-рехав и къс. Численият превес на противника не достигаше две към едно, но все пак беше значителен.

— Господ да ни е на помощ — обади се отново Пирлиг, докосвайки разпятието си.

Алфред свика предводителите под своето прогизнало от дъжда драконово знаме и на фона на неспирния тътен от датските щитове започна военен съвет.

Амулф от Сут Сеакса, сух и жилест мъж с къса брада и свъсено лице, се изказа за директна атака.

— Ще ги нападнем и толкова — махна с ръка по посока на крепостта. — Вярно, ще изгубим хора на крепостния вал, но ние тъй или иначе ще ги изгубим.

— Ще изгубим много хора — обади се предупредително Етелред, моят братовчед. Той водеше сравнително малък отряд, но като син на мерсийски лорд също участваше в съвета.

— По-добре ще се справим в защита — изръмжа Осрик. — Дай на боеца парче земя, което да брани и той няма да отстъпи, затова нека копелетата ни нападнат първи. — Харалд кимна в знак на съгласие.

Алфред погледна въпросително към Уиглаф от Съморсете, който явно се изненада, че се допитват до него.

— Ние просто ще изпълним дълга си, господарю — каза. — Ще го изпълним, каквото и да заповядаш.

Леофрик и аз също присъствахме, но кралят не поиска мнението ни, затова си мълчахме. Алфред хвърли преценяващ взор към датчаните, после отново се обърна към нас.

— Съдейки по моя опит — започна педантично със същия тон, който използваше при теологичните си беседи със свещениците — врагът иска нещо от нас. Очаква да предприемем определени действия. Какви са тези действия?

Уиглаф сви рамене, а Амулф и Осрик се спогледаха озадачено. Те и двамата очакваха по-войнствени думи от Алфред. За повечето от нас битката не беше нещо особено мъдро — просто яростно блъскане и сеч, убийствена оргия, но Алфред я разглеждаше като състезание на умове, или може би като своята любима игра на тафл, където по-разсъдливият побеждава. Да, сигурен съм, че именно така виждаше нашите две армии — като фигури, подредени върху карираната дъска.

— Е? — подкани ни той.

— Очакват да ги нападнем! — подхвърли неуверено Осрик.

— Очакват да нападнем Улфхер — обадих се аз.

Кралят ме възнагради с усмивка.

— Защо точно Улфхер?

— Защото е предател, козя фъшкия и курвенско копеле.

— Защото — поправи ме Алфред — ние не вярваме, че хората на Улфхер ще се бият със същата стръв като датчаните. И имаме право — те наистина не са способни с твърда ръка да убиват саксонци.

— Но Свейн също е там.

— Което значи? — Всички се втренчиха в него. Той знаеше отговора, но не можеше да устои на изкушението да бъде наставник.

— Което значи — отвърнах пак аз — че те искат да ги атакуваме по левия фланг, но не искат да го разкъсаме. Това е ролята на Свейн — да ни удържи, докато другите се спуснат от укреплението на хълма и ни ударят странично. После всички проклетници ще се хвърлят върху нас и ще ни избият.

Алфред замълча, но по угрижения му вид личеше, че е съгласен с мен. Останалите бяха отправили погледи към датчаните, сякаш в очакване на някаква магична развръзка, но такава не идваше.

— Тогава да направим, каквото предлага лорд Амулф — каза Харалд — Да нападнем форта.

— Подстъпите са стръмни — предупреди Уиглаф. Лордът на Съморсете бе мъж с радушен нрав, обикновено щедър и засмян, но сега, когато хората му стояха строени срещу тревясалия вал на крепостта, лицето му бе посърнало.

— Гутрум би дал мило и драго да нападнем форта — възрази Алфред, което предизвика известно объркване, защото излизаше, че според него датчаните желаят да ги атакуваме колкото отляво толкова и отдясно.

А те, междувременно, ни се подиграваха, задето не атакуваме изобщо. Двама-трима от тях притичаха до предните ни редици, крещейки обиди, а цялата им стена от щитове думкаше с оръжията си в непрестанен, заплашителен ритъм. Дъждът караше цветовете на щитовете да изглеждат по-тъмни — червени и черни, сини, кафяви и мръсно жълти.

— Какво да правим тогава? — изказа всеобщата мисъл Етелред.

Настана тишина и аз осъзнах, че макар да разбираше проблема, Алфред нямаше решение за него. Гутрум искаше да го нападнем и вероятно му беше все едно дали ще настъпим първо срещу закалените воини на Свейн, или срещу стръмната, хлъзгава урва на крепостта. Освен това знаеше, че няма да посмеем да отстъпим, защото тогава войската му щеше да се хвърли подир нас и да ни разкъса като глутница вълци, подгонила уплашено стадо.

— Да ги нападнем отляво — казах.

— Продължавай — кимна Алфред, сякаш и той вече бе стигнал до същия извод.

— С всички сили, до последния човек. — Съображението ми беше, че извън крепостта имаше около две хиляди мъже и поне половината от тях бяха саксонци. Ако използвахме численото си преимущество, можехме да ги пометем с една-единствена, яростна атака. Тогава слабостта на позицията им щеше да се разкрие, защото те се намираха на самия край на равнината, откъдето започваше дълъг, стръмен склон. Успеехме ли да унищожим тези две хиляди, щяхме да се прегрупираме за по-трудната задача — справянето с оставащите три хиляди вътре в крепостта.

— Но ако ударим с всички сили там — попита Алфред — Гутрум ще изкара цялата си войска от укритието и ще ни атакува по фланга.

— Няма да го направи — поклатих глава. — Ще прати част от хората си, но повечето ще останат вътре във форта. Той е предпазлив и няма да го напусне, нито пък ще иска да рискува особено, за да помогне на Свейн. Двамата не се харесват.

Алфред обмисли идеята, но виждах, че нейната хазартност не му се нрави. И до днес смятам, че сбърка, задето не се вслуша в съвета ми, но съдбата е неумолима и той реши да подражава по предпазливост на Гутрум.

— Ще нападнем левия им фланг — каза — и ще отблъснем хората на Улфхер, но ще бъдем готови и за контраатака откъм крепостта. Войската, строена срещу нея, няма да мърда от мястото си.

И така, беше решено. Осрик и Арнулф с фирдовете на Уилтуншър и Сут Сеакса щяха да влязат в бой със Свейн и Улфхер на откритата равнина източно от форта. Алфред със своята гвардия щеше да мине по фланга им, пазейки ги срещу евентуален излаз от крепостта, докато Уиглаф щеше да остане на своята позиция, което значеше, че една трета от хората ни нямаше да вършат нищо.

— Успеем ли да ги разбием — рече кралят — оцелелите ще се стекат към крепостта и там ще ги обсадим. Вътре няма вода, нали?

— Никаква — потвърди Осрик.

— Значи ще са в капан — заключи Алфред с такъв тон, сякаш победата ни беше в кърпа вързана. Сетне се обърна към Ейлуолд. — Време е за молитва, епископе.

Ейлуолд поде молитвата, дъждът падаше, датчаните крещяха и аз знаех, че ужасният момент, сблъсъкът на стените от щитове, наближава. Докоснах чука на Тор, после дръжката на Змийски дъх, защото смъртта вече дишаше във вратовете ни. Помогни ни, боже, помислих си, докосвайки амулета отново. Помогни на всички ни — защото не мислех, че можем да спечелим.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

Грохотът откъм датските редици се носеше безспир, а ние се молехме. Излиянието на Ейлуолд към Господ продължи дълго и се състоеше основно в молби за ангели с огнени мечове, които наистина щяха да бъдат от полза, но така и не се появиха. Господ явно ни намекваше, че трябва да свършим работата сами.

Приготвихме се за битка. Аз взех щита и шлема си от коня, воден от Исеулт, но първо отделих един дълъг кичур от черната й коса.

— Не се плаши — й казах, защото виждах, че потреперва, след което го отрязах с помощта на малък нож. Завързах единия му край за дръжката на Змийски дъх, а с другия направих примка, колкото да провра ръката си.

— Защо го правиш? — попита Исеулт.

— Ако вържа меча за китката си ето така — й показах — няма да го загубя в боя. А твоята коса ще ми носи късмет.

Епископ Ейлуолд сърдито викаше на жените да се оттеглят назад. Исеулт се изправи на пръсти, за да закопчае увенчания ми с вълча глава шлем, после придърпа главата ми надолу и ме целуна през отверстието на забралото.

— Ще се моля за теб.

— Аз също — додаде Хилд.

— Молете се на Один и Тор — отвърнах и гледах подире им, докато отвеждаха коня ми. Алфред бе наредил жените да държат животните далеч зад предната линия, тъй че никой от бойците да не се изкуши да грабне някое и да препусне, спасявайки кожата си.

Беше време да изградим стената от щитове, а това е нелека задача. Някои бойци сами напират да застанат отпред, но повечето се мъчат да се скрият зад гърбовете на останалите, та се налагаше Осрик и помощниците му да ги подреждат с блъскане и крясъци.

— Бог е с нас! — викаше Алфред, за да насърчи фирда. Той все още беше на кон и обикаляше пред бавно образуващия се строй. — Бог е с нас и няма начин да загубим! Бог е с нас! — Свещениците също сновяха наоколо, като предлагаха благословии и пръскаха шепи светена вода по бездруго мокрите от дъжда щитове. Бойният ред на Осрик беше пет души в дълбочина, като зад тях бяха струпани копиеносци. Тяхната задача, когато армиите се срещнеха, бе да мятат копия по противника над главите на другарите си. Същото, естествено, щяха да правят и датчаните. — Бог е с нас — не спираше Алфред. — Той е на наша страна! Небесата бдят отгоре ни! Блажените светци се молят за нас! Ангелите ни закрилят! Бог е с нас! — Гласът му беше вече прегракнал, а мъжете се кръстеха и докосваха амулети, затваряха очи в безмълвна молитва и затягаха ремъци и токи. В първата редица припряно допираха краищата на щитовете си. Десният ръб на всеки щит трябваше да застъпва щита на съседа, тъй че врагът да се сблъска с плътна стена от подсилено с желязо липово дърво. Датчаните щяха да образуват същата стена, но засега не спираха да ни обсипват с обиди и подигравки. Някакъв младеж в дъното на строя на Осрик се олюля и взе да повръща, а две кучета се впуснаха да ядат бълвоча. Един копиеносец, паднал на колене, се молеше разтреперан. Отец Беока стоеше до знамената на Алфред, вдигнал ръце към небесата. Аз самият се намирах пред тях, със Стеапа от дясната си страна и Пирлиг от лявата.

— Засипи ги с огън и жупел, пресвети Боже! — нареждаше Беока. — Порази ги със своя гняв и ги накажи за безчинствата! — Очите му бяха затворени, а лицето подложено на дъжда, тъй че не видя как Алфред се връща в галоп към нас, разбутвайки строя. Той щеше да остане на седлото, за да наблюдава ставащото, а Леофрик и още дузина мъже също щяха да яздят на коне, за да го бранят с щитовете си от летящи копия и брадви.

— Напред! — извика Алфред.

— Напред! — повтори заповедта Леофрик, защото гласът на краля беше пресипнал. Никой не помръдна. Осрик и неговите хора трябваше да поведат атаката, но човек не тръгва току-така, знаейки, че го чака сеч. В тези случаи помага да си пиян. Участвал съм в битки, където и двете страни са се олюлявали замаяни от брезово вино и пиво, но сега пиене нямаше и куражът трябваше да излезе от трезви сърца — а той почти липсваше в тях в това студено, мокро утро.

— Напред! — викна отново Леофрик и този път Осрик и военачалниците му подеха призива. Мъжете от Уилтуншър пристъпиха няколко крачки и вражеските щитове затракаха, сключвайки се помежду си. Видът на този skjaldborg, както датчаните наричат своята защитна стена, начаса спря настъплението. Те изригнаха в нови подигравки и двама от по-младите им бойци притичаха пред редиците, за да ни дразнят и предизвикат на дуел. — Останете в строя! — ревна Леофрик.

— Не им обръщайте внимание! — подкрепи го Осрик.

От крепостта излязоха конници, може би стотина на брой, и минаха в тръс зад линията, образувана от бойците на Свейн и саксонците на Улфхер. Видях самия Свейн да се присъединява към тях на своя бял жребец, с бяло наметало и бяла конска опашка на шлема. Присъствието им говореше, че разчитат строят ни да се разкъса, за да могат да ни преследват и съсичат в движение, както бяха сторили с бритите на Передур при Дрейндинас. Датчаните преливаха от самочувствие и нищо чудно — освен че надхвърляха по численост, всички те бяха воини, докато нашите редици изобилстваха от мъже, привикнали да държат повече ралото, отколкото меча.

— Напред! — кресна Осрик. Строят потрепна, но се придвижи на не повече от метър.

Дъждът се бе усилил. Той се стичаше по шлема ми и през забралото, проправяше си път под ризницата и образуваше студени вадички по гърдите и корема ми.

— Порази ги, Боже! — призоваваше Беока. — Избий ги без милост! Направи ги на късове!

Пирлиг също се молеше, или поне така предполагах. Говореше на собствения си език, но го чувах да повтаря отново и отново думата duw, а от Исеулт знаех, че това е бритската дума за „Господ“. Етелуолд стоеше зад него. Поначало трябваше да пази моя гръб, но Еадрик настоя да вземе позицията, тъй че вместо мен му бе възложено да защитава Пирлиг. Етелуолд бъбреше непрестанно, мъчейки се да прикрие нервността си.

— Дръж щита високо — подвикнах му.

— Знам, знам.

— Трябва да пазиш главата на Пирлиг, ясно?

— Знам! — повтори троснато той, раздразнен, че му давам съвети.

— Напред! Напред! — носеше се гласът на Осрик. Също като Алфред, той беше на кон и препускаше нагоре-надолу пред редиците с изваден меч в ръка. Стори ми се, че малко остава да сръчка с него хората си, за да ги размърда. Те се придвижиха с няколко крачки и датските щитове затракаха отново, образувайки своя skjaldborg. Уплахата за сетен път взе връх и настъплението спря. Свейн и неговите ездачи сега се бяха изнесли съвсем встрани, но Осрик също бе разположил група подбрани воини в края на своя фланг, за да го предпази от евентуална атака.

— За Господ! За Уилтуншър! — крещеше Осрик. — Напред!

Аз се намирах в частта на Алфред, разположена отляво и леко изнесена встрани, готова да посрещне нападение откъм крепостта. Повечето от нас бяха професионални бойци, които далеч по-охотно щяха да се подчинят на командата, но нямаше как да тръгнем, изпреварвайки по-боязливите бойци на Осрик. Аз едва не стъпих в малка ямка в земята, където за свое учудване видях три сгушени, треперещи зайчета. Вторачих се в тях с надеждата, че мъжете след мен няма да ги стъпчат, макар да знаех, че това е невъзможно. Нямам представа защо зайците изоставят рожбите си насред полето, но те го правят и ето, че сега те лежаха тук, крехки и беззащитни, първите същества, които щяха да загинат в този ветровит, дъждовен ден.

— Обиждайте ги! — викаше Осрик. — Наричайте ги копелета, курвенски синове! Кажете им, че са лайна от севера! — Той знаеше, че това също е начин да повдигне духа. Датчаните крещяха по нас, че сме жени, че нямаме капка кураж, без никой да им отвръща обратно, но сега хората на Осрик започнаха и въздухът се изпълни с ругатни и блъскане на щитове.

Бях окачил Змийски дъх на гърба си. При първия сблъсък на битката е по-лесно да извадиш меча през рамо, отколкото отстрани, а и можеш да нанесеш сразяващ отвесен удар. В дясната ръка държах своя сакс, Жилеща оса. Той беше къс, здрав меч, предназначен за ръгане в близък бой и в безпощадната преса на стената от щитове можеше да причини повече поражения от дългото острие. Обкованият ми с железен обръч щит бе прикрепен за лявата предмишница с два кожени ремъка. В средата му имаше метална изпъкналост с размера на човешка глава, сама по себе си страховито оръжие. Вдясно от мен, Стеапа носеше меч — не толкова дълъг, колкото онзи, с който се бе бил с мен при Сипанхам, но все пак голям и тежък, макар в огромната му ръка да изглеждаше като детска играчка. Пирлиг бе въоръжен с копие за глигани, късо и дебело, с широко острие и постоянно повтаряше една и съща фраза: „Ein Tad, yr hwn wyt yn y nefoedd, sancteiddier dy enw“[1]. По-късно разбрах, че това била молитвата, на която Исус учел своите последователи. Стеапа също си мърмореше, наричайки датчаните копелета.

— Копелета — процеждаше през зъби. — Мръсни копелета, Боже, помогни ми. — И после отново и отново: — Копелета, Боже помогни ми, мръсни копелета.

Моята собствена уста бе твърде пресъхнала, за да говоря, а стомахът час по час ме присвиваше.

— Напред! Напред! — викаше Осрик и ние отново повлякохме крака, допрели щитовете си. Вече можехме да различим лицата на врага. Виждахме сплъстените бради, оголените жълти зъби, белязаните бузи, сипаничавата кожа, счупените носове. Заради забралото на шлема можех да гледам само право пред себе си. Понякога в боя е по-добре да го вдигнеш, за да се предпазваш по-добре от странични атаки, но в сблъсъка на стените от щитове то е полезно. Отвътре шлемът ми бе подплатен с кожа и аз започвах да се потя. Насреща ни полетяха стрели. Датчаните не разполагаха с много лъкове и роякът беше рехав, но все пак вдигнахме щитовете, за да защитим лицата си. Аз, заедно с останалите от отряда на Алфред, стоях назад и встрани от основното настъпление, за да наблюдавам зеления крепостен вал. Той бе плътно опасан от мъже, от датски воини. Видях сред тях да се издига знамето с орлово крило на Рагнар и се зачудих какво ли ще стане, ако се озова лице в лице срещу него. Стената бе настръхнала от брадви, мечове и копия, от остриета, жадуващи за нашите души. Дъждът барабанеше по щитовете и шлемовете.

Предната линия спря отново. Стената от щитове на Осрик и вражеският skjaldborg сега бяха едва на двайсет крачки разстояние и всеки можеше да види своя непосредствен противник, лицето на мъжа, когото трябваше да убие или да падне убит от него. И двете страни крещяха, бълваха гняв и обиди, а копиеносците вече се готвеха да запратят първите копия.

— Стойте плътно! — кресна някой.

— Допрете щитовете!

— Бог е с нас — извика Беока.

— Напред! — Още две крачки, през които нозете по-скоро се тътреха, отколкото да пристъпват.

— Копелета — мълвеше Стеапа. — Мръсни копелета, Боже, помогни ми!

— Сега! — ревна Осрик. — Сега! Напред! Избийте ги! Да вървим! — И мъжете от Уилтуншър тръгнаха. Нададоха мощен боен вик, колкото за да уплашат врага, толкова и да насърчат сами себе си и изведнъж, след толкова време, стената най-сетне се понесе бързо напред. Иззад датските редици полетяха копия, нашите също бяха запратени в отговор и после настъпи истинският грохот на битката, сблъсъкът на стените от щитове. Сътресението бе толкова силно, че дори редиците, в които бях аз, още далеч от челната линия, се олюляха. Чух първите писъци, звъна на остриета, глухия звук на метал, впиващ се в дърво, стонове и ръмжене, а после видях датчаните да се спускат откъм вала на крепостта — същинска вълна, носеща се насреща ни, решена да пресече фланга на нашата атака. Но именно затова Алфред ни беше разположил отляво на силите на Осрик.

— Щитовете! — извика Леофрик.

Аз вдигнах своя щит, докосвайки тези на Стеапа и Пирлиг, и приклекнах да посрещна удара. Главата приведена, тялото прикрито, краката стъпили здраво, Жилеща оса в готовност. Вдясно и зад нас хората на Осрик се сражаваха и оттам се носеше мирис на кръв и изпражнения. Това са миризмите на битката. После забравих за тях, защото дъждът пръскаше в очите ми, а датчаните се носеха тичешком — без никакъв строй, просто дива, неистова атака, целяща с един замах да реши всичко. Бяха стотици и след миг във въздуха полетяха копия.

— Сега! — извиках и всички пристъпиха крачка напред. Лявата ми ръка, държаща щита, бе блъсната в гърдите от връхлетелия датчанин. Той замахна отвисоко със секира, а аз забих Жилеща оса напред, покрай неговия щит, и го улучих в хълбока. Секирата се стовари върху щита на Еадрик, който бе над главата ми. Завъртях сакса, извадих го и ръгнах отново. Лицето на датчанина се разкриви в гримаса, дъхът му вонеше на вкиснато пиво. Той успя да освободи секирата, а аз замахнах за сетен път, попадайки с острието си в нещо твърдо — ризница или кост. — Майка ти е свинска дрисня — викнах му, а той изпищя от ярост и се опита да съсече шлема ми, но аз се приведох, а Еадрик ме предпази с щита си. Дръпнах рязко нагоре Жилеща оса, вече червена, топла и лепкава от кръв.

Стеапа надаваше нечленоразделни викове, сечейки с меча си наляво и надясно, и датчаните го избягваха. Моят противник се препъна и падна на колене. Ударих го с главината на щита, строшавайки зъбите и носа му, после забих Жилеща оса в разкървавената му уста. Друг веднага зае неговото място, но Пирлиг прониза с копието си корема на новодошлия.

— Щитове! — изкомандвах и Стеапа и Пирлиг инстинктивно застъпиха щитовете си с моя. Нямах представа какво се случва в полето наоколо. Знаех единствено какво се случва в обсега на Жилеща оса.

— Крачка назад! Крачка назад! — извика Пирлиг и всички отстъпихме, за да могат следващите датчани, настъпващи през телата на ранените и убитите от нас, да се препънат в падналите си другари и ние да ги пресрещнем, преди да са възвърнали равновесието си. Това бе правилният начин, начинът на истинския боец, а ние, които обкръжавахме Алфред, бяхме най-добрите му бойци. Датчаните напираха устремно, без да си правят труда да сключват щитове, вярвайки, че само яростта им ще е достатъчна, за да ни пометат. Привличаше ги също видът на двете кралски знамена и съзнанието, че ако те паднат, битката ще е на практика спечелена. Но атаката им се удряше в нашия строй и се разбиваше в него като океанска вълна, срещнала твърда скала. Подир нея оставаха паднали тела и кръв по тревата и те най-сетне разбраха, че така няма да сполучат. Щитовете им започнаха с тракане да се застъпват, образувайки стена, над която се подаваха разкривените им, освирепели лица. Те се подреждаха, събираха сила, за да ни унищожат.

— Сега! — креснах и ние се хвърлихме да ги пресрещнем. Редиците се сблъскаха с трясък. Еадрик беше зад гърба ми, притискайки ме напред, и изкуството на боя сега се състоеше в това да поддържам с усилие на лявата ръка достатъчно разстояние между щита и тялото си, като в същото време мушкам отдолу с Жилеща оса. Еадрик можеше да сече над рамото ми с меча си. Разполагах с известно пространство отдясно, защото Стеапа, като левичар, държеше щита с дясната ръка, размахвайки отляво собствения си дълъг меч. Тази пролука, не по-широка от педя и половина, бе предизвикателство за датчаните, но те се бояха от Стеапа и никой не опита да се възползва от нея. Той изпъкваше дори само поради размерите си, а лицето му, изопнато като череп, го правеше страховит. От устата му се носеше нещо средно между пронизителен писък и рев на скопяван бик, който подканяше врага да дойде и да умре. Врагът отказваше. Разбрали, че не могат да очакват нищо добро от Пирлиг, Стеапа и мен, датчаните станаха предпазливи. Навсякъде вляво и вдясно от нас се разнасяха писъци и умираха хора, мечове и брадви звъняха като камбани, но точно отпред те се бяха отдръпнали и просто ръгаха с копия, за да ни държат на разстояние. Виках им, че са страхливци, но това не ги подтикна да доближат Жилеща оса. Озърнах се и видях, че по цялата си дължина нашата стена от щитове е здрава и ги удържа. Бойните тренировки в Етелингег си казваха думата и положението ставаше все по-трудно за враговете, защото те бяха атакуващите, а за да ни достигнат, трябваше да газят през телата на собствените си мъртви и ранени. По време на битка човек не вижда къде стъпва, защото е зает да наблюдава противника и много датчани се хлъзгаха и препъваха в мократа от дъжда трева, а ние се възползвахме от това, за да удряме безмилостно. Мечовете и копията ни сновяха като змийски езици и поваляха още тела, увеличавайки препятствието.

Ние, от гвардията на Алфред, бяхме добри бойци. Не се огънахме и мачкахме датчаните. Но въпреки това, зад нас Уесекс умираше.

Защото по-голямата стена от щитове на Осрик беше разкъсана.

Причиниха го хората на Улфхер, и не със сила, а с желанието си да се присъединят към нас. Малцина от тях бяха готови да се бият за датчаните и сега, щом битката се развихри, започнаха да викат на своите сънародници, че не са врагове и искат да минат на тяхна страна. Строят се разкъса, за да ги пропусне и хората на Свейн се хвърлиха към пролуките като диви котки. Една след друга, тези пролуки се разширяваха под напора на мечовете им. Те съсичаха последователите на Улфхер изотзад, вмъкваха се сред редиците на Осрик и подобно на чума, пръскаха смърт край себе си. Тези свирепи викинги бяха воини сред фермери, ястреби сред гълъби, и цялото наше дясно крило се олюля. Арнулф спаси мъжете от Сут Сеакса, отвеждайки ги зад силите на Алфред, но фирдът на Осрик бе разбит, подплашен и отблъснат на юг и на изток.

Дъждът беше спрял и сега из равнината вилнееше студен, влажен вятър. С оттеглянето на уилтуншърския фирд, край отряда на Алфред останаха само хората на Арнулф, към четиристотин на брой, и около дузина от бегълците на Осрик. Останалите все повече се отдалечаваха, а конниците на Свейн всяваха паника сред тях. Силният, добре строен фирд от осемстотин мъже се бе превърнал в разпокъсани групи, които се скупчваха из полето, дирейки защита и се опитваха да се пазят от препускащите ездачи и техните дълги копия. Мъртви тела се търкаляха навред, а някои от ранените пълзяха на юг, сякаш жените и конете, събрани там, край могилите на древните хора, можеха да ги спасят. Датчаните ги застигаха и пронизваха от седлата, а пешите им бойци образуваха нови стени от щитове, за да ги атакуват. Ние нямаше как да им помогнем, защото все още се биехме с хората на Гутрум, спуснали се от крепостта и макар да печелехме сражението, не можехме да обърнем гръб на врага. Затова се хвърлихме връз него с удвоени сили, тласкайки и сечейки, докато датчаните осъзнаха, че един по един ще измрат и сред тях се разнесоха викове, че трябва да се върнат обратно във форта. Не им попречихме. Те отначало отстъпваха полека, но щом видяха, че няма да ги преследваме, се обърнаха и хукнаха към зеления крепостен вал. След тях остана вълна от трупове — шейсет или седемдесет, проснати на тревата, докато ние бяхме загубили не повече от двайсет души. Взех от един от убитите сребърна верига, от друг две гривни, а от трети — хубав нож с кокалена дръжка, украсена с топка кехлибар.

— Назад! — изкомандва Алфред.

Едва когато се оттеглихме дотам, откъдето бяхме започнали битката, осъзнах пълния размер на бедствието. Ние, които преди се намирахме в средата на строя, сега представлявахме дясната му страна, докато от някога силния ни десен фланг бе останал само разпокъсан хаос. Една група от мъжете на Осрик се бяха оттеглили при жените и конете и образуваха там стена от щитове, която им даваше известна защита, но основната част от фирда бе избягала далеч на изток, където биваше накъсвана на все по-малки групи.

Свейн най-сетне изтегли хората си от преследването, но дотогава нашето дясно крило бе почти напълно опустошено. Много от бегълците бяха невредими, но веднъж напуснали бойното поле, нямаха желание да се върнат и отново да се изложат на смъртна опасност. Самият Осрик бе оцелял и поведе близо двестата саксонци, оттеглили се при жените и конете, обратно към Алфред, но това бе всичко, останало от войската му. Свейн строи наново бойците си и аз виждах как ги надъхва, готвейки ги за атака срещу нас.

— Ние сме наред — казах на Пирлиг.

— Бог ще ни закриля — отвърна отецът. По лицето му имаше засъхваща кръв. Шлемът му бе пробит от меч или брадва, разцепили и кожата на темето му.

— Къде ти беше щитът? — изръмжах гневно на Етелуолд.

— У мен — отвърна той, с пребледнял и уплашен вид.

— Нали трябваше да го пазиш?

— Само драскотина е — намеси се помирително Пирлиг.

Етелуолд изглеждаше, сякаш се кани да протестира, но в следващия миг се преви надве и започна да повръща. Отвърнах лице от него. Освен гняв изпитвах и разочарование. Свиващият стомаха ми страх бе изчезнал, но не бях доволен от себе си и от поведението ни в битката. Вярно, бяхме отблъснали датчаните, но не ги бяхме наказали така, че да подвият опашка. Исках да изпитам яростта на сражението, окрилящата радост от убиването, а вместо това всичко вървеше мудно и тромаво.

По време на сблъсъка се бях озъртал за Рагнар, притеснен да не се озова лице в лице със своя приятел, но едва към края го забелязах да се бие по-надолу по редицата. Сега пак го видях, изправен на крепостния вал и взиращ се към нас. После се обърнах към Свейн, в очакване да поведе хората си в атака, но вместо това той препусна в галоп към форта, вероятно да иска подкрепление от Гутрум.

В битката, започнала едва преди час, настъпи затишие. Жените носеха вода и прогизнал хляб, а ранените стенеха и молеха някой да им помогне. Превързах с парцал левия лакът на Еадрик, където нечие острие бе разсякло кожения ръкав на туниката му.

— Беше предназначено за теб, господарю — ухили се той с беззъбата си уста.

— Боли ли? — затегнах по-силно възела.

— Малко, но не е чак толкова зле. Не е чак толкова зле. — Той опита да свие ръка, видя, че се получава и вдигна отново щита си. Бойците на Свейн изглежда не бързаха да подновяват битката. Видях един от тях да надига към устата си мях с вода или пиво. После, сред телата пред нас, някой се надигна. Беше датчанин и имаше сплетена на плитки черна коса, украсена с шарени панделки. Бях го взел за мъртвец, но сега той седна, изгледа ни негодуващо, а после сякаш се прозина. Гледаше право към мен, със зейнала уста, от която изведнъж бликна кръв и се стече надолу, напоявайки брадата му. После очите му се забелиха и той падна възнак. Хората на Свейн още не предприемаха нищо. В строя им, значително оредял без саксонците на Улфхер, имаше към осемстотин души и аз си проправих път през нашите редици, за да намеря Алфред.

— Господарю! — викнах, привличайки вниманието му. — Трябва да атакуваме тези мъже! — Между тях и крепостта имаше поне двеста крачки, а и за момента те бяха лишени от своя лидер, отишъл при Гутрум. Алфред погледна надолу от седлото и аз отново го призовах да настъпим с всички сили, с които разполагаме. Зад гърба на датчаните започваше урва и аз смятах, че ще успеем да ги изтласкаме към коварната й стръмнина. Кралят ме изслуша, погледна строените датчани и поклати безмълвно глава. Беока стоеше на колене до него, с широко разперени ръце и сгърчено в трескава молитва лице.

— Можем да ги надвием, господарю — настоях.

— Други ще им се притекат на помощ от крепостта — отвърна кралят.

— Но надали ще са много. А нали и без това искаме да ги изкараме оттам. Ще са по-лесни за убиване в открито поле!

Ново поклащане на глава. Мисля, че в този момент Алфред бе почти парализиран от страх да не предприеме погрешна стъпка и затова предпочиташе да не прави нищо. Носеше прост шлем без забрало и изглеждаше болезнено блед. Не искаше да грабне открилата се възможност, оставяйки инициативата в ръцете на врага.

И Свейн се възползва от нея. Изведе още датчани от форта, триста или четиристотин души. Повечето от хората на Гутрум останаха зад стените, но участвалите в първата атака излязоха отново, присъединиха се към тези в равнината и заедно образуваха стена от щитове. Сред тях се виждаше и орловото знаме на Рагнар.

— Сега я втасахме — измърмори Пирлиг. Дъждът бе поизмил лицето му от кръвта, но разцепеният му шлем още бе изцапан в червено. — Нищо ми няма — каза той, забелязвайки тревожния ми поглед. — Дори булката ме е подреждала по-добре, когато сме се скарвали. Но копелетата май пак се готвят да ни подхванат отдясно.

— Можем да ги победим, господарю — викнах за сетен път към Алфред. — Заповядай общо настъпление! Нека и фирдът на Уиглаф да се включи!

— Не мога да преместя Уиглаф — изгледа ме негодуващо той.

Страхът му бе, че ако фирдът на Съморсете напусне позицията си пред крепостта, Гутрум ще поведе всичките си сили в атака откъм левия ни фланг. Аз обаче знаех, че Гутрум е твърде предпазлив, за да стори подобно нещо. Чувстваше се в безопасност в своето укритие и искаше да остане там, докато Свейн изнесе битката на плещите си. Едва когато усетеше, че гръбнакът ни е прекършен, щеше да излезе и да се присъедини. Но Алфред не искаше и да чуе. Той беше умен мъж, вероятно сред най-умните, раждани под слънцето, но нямаше усет за битката. Не разбираше, че тя не се свежда само до бройки, до местене на фигури, нито дори до преимущество на бойното поле, а до страст, до лудост и до крещяща, неуправляема ярост.

А досега аз не бях изпитал никое от тези неща. Ние, от кралската гвардия, се бяхме сражавали достатъчно добре, но само в защита. Не бяхме извършили сеч над врага, а няма как да победиш, докато сам не нападнеш. Сега по всичко изглеждаше, че пак щяхме да се браним и Алфред излезе от унеса си, нареждайки на мен и хората ми да застанем вдясно от основния строй.

— Оставете знамената при мен — каза — и се погрижете флангът да е в безопасност.

С това ни оказваше чест. Десният фланг бе мястото, откъдето врагът щеше да се опита да ни притисне, затова там бяха нужни добри бойци. В далечината се виждаха разпръснатите останки от фирда са Осрик. Мъжете ни наблюдаваха и някои вероятно щяха да се върнат, ако сметнеха, че победата клони към наша страна, но засега страхът надделяваше над чувството им за дълг.

Свейн яздеше напред-назад пред датската стена от щитове на своя бял кон. Викаше на висок глас, насърчавайки войниците си. Казваше им, че сме слабаци, които при първия натиск ще се огънат.

— И видях, и ето блед кон и името на яздещия на него беше смърт[2] — промълви Пирлиг и аз се вторачих учудено в него. — Цитат от евангелието, просто ми изникна в ума — обясни смутено той.

— Тогава изкарай го от ума си — скастрих го ядно. — Работата ни е да го убием, не да се плашим от него. — Обърнах се да проверя дали Етелуолд държи правилно щита, но видях, че се е преместил на ново място в по-задните редове. Реших, че там поне няма да пречи и го оставих на мира. Свейн говореше на хората си, че ние сме агнета, готови за заколение, и те вече започваха да блъскат по щитовете си. Бяха около хиляда на брой, приблизително колкото нас, но въпреки това имаха преимущество, защото всеки един в редовете им бе воин, докато фирдът на Дефнашир, Торнсета и Хамптоншир се състоеше наполовина от земеделци, ненавикнали да боравят с оръжие. Ако Уиглаф се беше присъединил към нас, везните сигурно щяха да се наклонят, но и датчаните също пазеха силен резерв в лицето на Гутрум. И двете страни играеха предпазливо, никоя не искаше да хвърли всичко в кюпа от страх да не го загуби.

Конниците на Свейн се намираха точно срещу мен и хората ми. Той искаше да се почувстваме застрашени от тях, но конят никога няма да се нахвърли срещу стена от щитове, а ще се отклони встрани от нея, затова аз дори предпочитах да се изправя пред ездачи, отколкото пред пехотинци. Един от конете мяташе глава и аз видях по шията му кръв. Друг лежеше мъртъв насред полето, а студеният северен вятър вече започваше да носи първите гарвани. Черни криле под свъсеното небе. Птиците на Один.

— Ей, вие! — кресна внезапно Стеапа до мен. — Елате, копелета! Елате и умрете!

Това подтикна и други от редиците ни да започнат да сипят ругатни по адрес на датчаните. Свейн се обърна, сепнат от неочакваната дързост. Хората му пристъпиха напред, но после спряха отново и аз с изненада осъзнах, че са също толкова уплашени, колкото нас. Винаги се бях възхищавал на датчаните, считайки ги за най-великите бойци на света. Самият Алфред веднъж в пристъп на мрачно настроение бе казал, че са нужни четирима саксонци, за да победят един датчанин и в това се съдържаше доза истина, но не и в този ден, защото у хората на Свейн липсваше плам. Имаше унилост, нежелание за битка и аз предположих, че той и Гутрум са се скарали. Или може би вината бе у влажния, студен вятър, който охлаждаше страстите.

— Ние ще спечелим тази битка! — извиках и сам се учудих, че съм го сторил.

Мъжете ме изгледаха, питайки се дали не съм получил видение от своите богове.

— Ние ще победим! — продължих все така импулсивно. Не бях имал никакво намерение да държа реч, тя просто сама се лееше от устата ми. — Те се боят от нас! Вижте ги само! Повечето се крият в крепостта, защото не смеят да се изправят пред саксонските мечове! А онези там — посочих хората на Свейн с Жилеща оса — те знаят, че ще умрат. — Направих крачка напред и разперих ръце, за да привлека вниманието на датчаните. В лявата си ръка държах щита, а в дясната своя сакс. — Вие ще умрете — викнах на датски колкото ми държаха дробовете, а после повторих на английски: — Вие ще умрете!

Цялата войска на Алфред поде този вик.

— Вие ще умрете! Вие ще умрете!

Тогава се случи нещо странно. Беока и Пирлиг твърдяха, че божият дух е преминал през редиците ни и може наистина да е било така, защото ние изведнъж добихме вяра в себе си. Повярвахме, че можем да победим и скандирайки тези думи, започнахме да настъпваме към врага — крачка по крачка, като блъскахме с оръжия по щитовете и му повтаряхме, че ще умре. Аз бях излязъл пред хората си и предизвиквах датчаните, дразнех ги, крещях и танцувах. По-късно, когато всичко приключи, Беока ми разправи, че Алфред неколкократно ме е викал да се върна в строя, но аз не съм го чувал, а съм продължавал да викам и подскачам насред осеяното с трупове поле. И после, без негова заповед, саксонската войска ме последвала, но той не опитал да я спре.

— Мръсни копелета! — крещях. — Кози синове! Женчовци нещастни! — не знам какви още обиди съм редил, знам само, че вървях напред, сам-самичък, копнеейки някой от тях да излезе и да ми се опълчи в ръкопашен двубой.

Алфред никога не бе одобрявал подобни дуели между стените от щитове — вероятно защото сам не се виждаше като участник в тях, но също и защото ги считаше за опасни. Предизвиквайки най-добрите вражески бойци, човек предизвиква самата смърт и ако тя наистина го сполети, това обезсърчава неговите другари и дава кураж на противника. Затова той строго ни бе забранил да приемаме датските предизвикателства, но в този студен, дъждовен ден един датчанин прие моето.

Това бе самият Свейн. Свейн Белия кон обърна жребеца си и го пришпори към мен, вдигнал меч в дясната си ръка. Чух ясно тропота на копитата, видях развятата грива и калните чимове, хвърчащи изпод копитата на животното, а също шлема на ездача, със сребърна зурла на глиган, подаващ се над ръба на щита. Човек и кон се носеха срещу мен под бурните възгласи на датчаните и до ушите ми долетя викът на Пирлиг.

— Утред! Утред!

Не се обърнах да го погледна. Бях твърде зает да прибирам Жилеща оса в ножницата и вече се канех да изтегля Змийски дъх, когато масивното копие за глигани на отеца се плъзна в тревата до краката ми и аз разбрах какво е искал да ми каже. Оставих меча си преметнат на гърба и грабнах дебелата дръжка на бритското копие, точно преди Свейн да ме връхлети. Виждах развятия бял плащ, блестящото вдигнато острие, мятащата се грива на жребеца, широко разтворените му очи, зъбите, захапали юздата. После Свейн рязко изви вляво, за да ме съсече. Зениците му просветнаха иззад забралото на шлема когато се наведе, за да нанесе удара, но докато острието се спускаше, аз се хвърлих към коня и забих копието в корема му. Трябваше да го направя само с една ръка, защото другата бе заета да държи щита, но усетих как широкото острие пробива кожата и мускулите и крещейки, натиснах, за да го забия още по-дълбоко. После мечът на Свейн се стовари върху щита ми като ковашки чук, а дясното му коляно блъсна шлема ми и ме запрати по гръб върху тревата. Трябваше да пусна копието, но то остана да стърчи от търбуха на коня, а дръжката му се мяташе, обляна в гъста кръв, докато животното цвилеше, тресеше се и хвърляше къчове.

Свейн някак успя да се задържи в седлото, но жребецът побягна. Аз не бях наранил ездача, дори не го бях докоснал, но ето, че той бягаше от мен, или по-точно конят му се носеше през полето, право към собствения му строй. Заслепено от болка, животното не свърна встрани от стената от щитове, а се препъна пред нея, падна на колене и се плъзна по мократа трева, разкъсвайки датския skjaldborg. Хората се пръснаха встрани, за да се предпазят, Свейн се изтърколи от седлото, а конят се изправи отново, вдигна се на задни крака и зацвили пронизително. Кръвта бликаше от корема му, копитата се размахваха срещу датчаните, а зад гърба ми нашата войска вече настъпваше. Гледах, стиснал Змийски дъх в дясната си ръка, как обезумелият бял жребец отваря широка пролука във вражеския строй.

Свейн тъкмо се изправяше от земята, когато хората на Алфред пристигнаха, скривайки го от погледа ми. После ми разказаха, че мечът на Стеапа го е обезглавил с един удар — толкова силен, че главата му, все още с шлема върху нея, полетяла във въздуха. Вероятно е било така, но по-важното бе друго — че бойният плам най-сетне ни беше обзел. Жарката, ослепителна страст на сражението. Жаждата за кръв, убийствената ярост. Конят ни помогна, разкъсвайки вражеската стена от щитове и за нас оставаше само да нахълтаме в пролуката и да започнем сечта.

И ние го сторихме. Алфред нямаше намерение да става така. Той смяташе да изчака датската атака с надеждата, че ще й устоим, но ние сами поехме инициативата и свършихме неговата работа, а той междувременно прояви достатъчно съобразителност да изпрати хората на Арнулф на десния фланг, който бяхме оголили. Датската конница опита да ни заобиколи в гръб, но фирдът на Сут Сеакса ги отблъсна с щитове и копия, докато всички останали мъже от Етелингег, както и тези на Харалд от Дефнашир и Торнсета, се присъединиха към клането. Братовчед ми също беше там със своите мерсийци и се показа корав боец. Видях го как парира, мушка и поваля един враг, обръща се към втори, убива и него и продължава напред. Ние напоявахме хълма с кръвта на датчаните, защото, за разлика от тях, бяхме окрилени от яростта. Дори и хората на Осрик, онези, които бяха избягали, се връщаха, за да се включат.

Конниците бяха изчезнали. Не видях как точно, но ще стане дума и за това. Аз се биех, крещях, виках датчаните да дойдат и да намерят смъртта си. Пирлиг беше до мен, въоръжен сега с меч, а цялото ляво крило на вражеската стена от щитове бе разкъсано. Оцелелите образуваха малки групи и ние ги преследвахме. Нахвърлих се срещу една от тях, блъснах най-близкия датчанин с главината на щита си и го пронизах със Змийски дъх, усещайки как острието преминава през брънките на ризницата. Отнякъде се появи Леофрик, размахал бойна секира, докато Пирлиг заби меча си в лицето на поредния противник. На всеки датчанин се падаха по двама саксонци и врагът нямаше никакъв шанс. Един мъж крещеше за милост и Леофрик с такава сила стовари секирата върху шлема му, че по разсечения метал се стекоха мозък и кръв. Ритнах падналия встрани и намушках следващия в чатала, изтръгвайки от него писък като от раждаща жена. Поетите често възпяват тази битка и, за разлика от обикновено, са прави, редейки рими за химна на остриетата и възторга от кървавата сеч. Ние устройвахме над хората на Свейн същинска касапница и го правехме със страст, умение и дива ярост. Над мен се бе спуснало познатото спокойствие и аз бях уверен, че не мога да сгреша. Змийски дъх имаше свой собствен живот и крадеше живота от всеки датчанин, опълчил се срещу мен. Скоро съпротивата отслабна, а цялото ляво крило на прехвалената войска на Свейн бе сразено.

Изведнъж край мен не останаха никакви врагове, освен мъртвите и ранените. Племенникът на Алфред, Етелуолд, ръчкаше с меча си един от падналите датчани.

— Или го довърши по-бързо — изръмжах му — или го остави да живее. — Мъжът, със счупен крак, и око, висящо върху окървавената буза, вече не представляваше опасност за никого.

— Трябва да убия поне един езичник — каза Етелуолд, продължавайки заниманието си. Ритнах острието му встрани и сигурно щях да помогна на ранения, ако точно в този момент не бях зърнал Хестен. Беше в подножието на хълма, сред отстъпващите противници, и аз извиках името му. Той се обърна и ме видя, или по-точно видя прогизнал от кръв воин, с увенчан от вълча глава шлем. Вторачи се в мен, после вероятно ме позна, защото побягна.

— Страхливец! — викнах подире му. — Подло, страхливо копеле! Ти ми се закле! Аз те направих богат! Спасих жалкия ти живот!

Той поспря, ухили се и ми махна с лявата ръка, от която висяха разбитите останки на щит. После притича да се присъедини към десния фланг на датската стена от щитове, който все още беше сравнително здрав. В него имаше около шестстотин мъже, които бавно се оттегляха към форта, но сега спряха, защото войската на Алфред, търсейки кого още да убие, се обърна към тях. Хестен се промуши между щитовете и застана в строя. Тогава видях над редиците да се издига прът с орлово крило и разбрах, че водачът на оцелелите е Рагнар, моят приятел.

Зад мен Леофрик подвикваше команди на саксонците и аз разбрах, че атаката вече е изгубила своя устрем, но затова пък бе постигнала целта си. Свейн беше мъртъв, както и значителна част от бойците му, а останалите бяха притиснати към форта. Отидох до ръба на урвата, следвайки червената диря върху мократа трева, и видях, че белият кон е паднал през него и сега лежи няколко метра по-надолу, кален и окървавен, с гротескно вирнати във въздуха крака.

— Беше добър жребец — обади се Пирлиг, дошъл да застане до мен. Едва сега видях, че същинският склон на долината не започва оттук. Пред нас имаше просто огромна вдлъбнатина, оставена сякаш от ботуша на великан, която образуваше нов гребен в отсрещния си край, стигащ чак до източния край на форта. Зачудих се дали по него не можем да проникнем в твърдината. — Знаеш ли какво казваме по нашия край? — продължи Пирлиг, все още вторачен в мъртвото животно. — Че един добър кон струва колкото две добри жени, една добра жена колкото две добри хрътки, а една добра хрътка — колкото два добри коня.

— Как беше в началото?

— Остави — докосна рамото ми той. — Като за саксонец, Утред, се биеш добре. Почти като брит.

Реших, че издигнатият гребен все пак не дава удобен подстъп към крепостта и се обърнах, за да видя, че Рагнар крачка по крачка отстъпва към нея. Това бе моментът да го нападнем, докато бойният жар още не се беше охладил, но нашите мъже бяха заети да грабят мъртвите и умиращите и никой не мислеше да подновява настъплението. Явно щеше да се наложи да избием датчаните по трудния начин, преодолявайки стените на форта. Сетих се за баща си, убит при подобна атака. Той не бе показвал особена привързаност към мен, може би защото бях още малко дете, когато умря. Сега трябваше да последвам неговите стъпки, влизайки в смъртоносния капан на добре защитен крепостен вал. Съдбата е неумолима.

Знамето на Свейн Белия кон бе пленено и един мъж го развяваше, дразнейки датчаните. Друг поклащаше шлема му на върха на копие и аз отначало помислих, че е набучил цялата глава, но после видях, че е само шлемът, чиято украса от бяла конска опашка сега бе оцветена в розово. Отец Уилибалд бе вдигнал ръце към небето, отправяйки благодарствена молитва. Мина ми през ум, че доста прибързва, защото бойците на Свейн бяха разбити, но тези на Гутрум още ни чакаха невредими в крепостта, където се намираше и Рагнар. Стените й бяха високи, с ров пред тях, и образуваха полукръг, издаден над края на урвата.

— Тази крепост ще ни излезе през носа — казах на Пирлиг.

— Може и да не се наложи да я превземаме.

— Как така?

— Току-виж Алфред ги накарал сами да излязат — посочи той и аз видях краля, придружен от Осрик, Харалд и двама свещеници, да върви към форта. — Явно ще им позволи да се предадат.

Не можех да повярвам на очите си. Сега беше време за убиване, не за преговори.

— Те няма да се предадат — казах. — И дума да не става! Все още мислят, че могат да ни победят.

— Възможно е Алфред да ги убеди — възрази Пирлиг.

— Не — поклатих гневно глава. — Той ще им предложи примирие. Ще им проповядва и ще поиска заложници. Винаги прави така. — Зачудих се дали да не се присъединя към делегацията, ако не за друго поне за да придам малко острота на благите доводи на краля, но не намерих сили у себе си. Трима датчани излязоха насреща му, но аз знаех, че няма да приемат неговото предложение. Те далеч не бяха сразени. Все още имаха повече хора от нас, разполагаха със защитата на крепостта и смятаха, че ще се докопат до победата.

Тогава чух виковете — викове на гняв и болка. Обърнах се и видях, че датските ездачи са достигнали жените ни. Те пищяха, а ние бяхме твърде далеч, за да сторим нещо.

Конницата на Свейн бе предназначена да довърши останките от нашата стена от щитове, но виждайки, че вместо това собствената й стена е прегазена, се бе оттеглила към низините. Вероятно целта й е била да заобиколи нашата войска и да се присъедини към Гутрум от запад, но пътьом се бе натъкнала на нашите жени и коне и бе надушила лесна плячка.

Но жените ни имаха оръжия, а с тях имаше и доста ранени мъже и заедно те оказаха яростна съпротива. Последва кратка, бурна схватка, след която датчаните с празни ръце препуснаха на запад. Тя отне броени минути, но Еанфлед, която бе видяла всичко отблизо, ми разказа как Хилд грабнала копие и се нахвърлила към един от ездачите, крещейки от омраза заради ужасите, причинени й в Сипанхам. Успяла да забие острието в бедрото му, а той замахнал да я съсече. Исеулт й се притекла на помощ и парирала удара с меч, но втори конник се появил с брадва изотзад преди потокът от разярени, пищящи жени да успее да отблъсне датчаните. Хилд оцеляла, но Исеулт получила по главата удар, от който черепът й бил разцепен почти надве. Тя умряла на място.

— Отишла е в рая — каза Пирлиг, когато Леофрик ни донесе вестта. По бузите ми потекоха сълзи. Не знаех кое ме раздира по-силно — болката или гневът, но не можех да промълвя нищо. — Тя е в рая, Утред — повтори отецът, поставяйки длани върху раменете ми.

— Тогава онези копелета, които са я пратили там, трябва да отидат в ада. Все едно в кой — ледения или огнения, но трябва да умрат!

Отскубнах се от Пирлиг и закрачих решително към Алфред. Тогава видях Улфхер. Той бе пленник, пазен от двама от кралските телохранители. Щом доближих, вдигна обнадеждено очи, мислейки ме за приятел, но аз само го заплюх и продължих нататък.

Алфред се намръщи, когато се присъединих към групата на преговарящите. Край него освен Осрик и Харалд бяха още отец Беока и епископ Ейлуолд. Никой от тях не говореше датски, но един от тримата датчани знаеше английски. Аз не ги познавах, но Беока ми обясни, че водачът им се казва Хротгар Ериксон, за когото бях чувал, че е сред високопоставените военачалници на Гутрум.

— Те нападнаха жените ни — казах на Алфред. Кралят само ме изгледа, вероятно не разбирайки за какво говоря. — Те нападнаха жените ни — повторих.

— Той хленчи — предаде вражеският преводач на двамата си придружители — че сме нападнали жените им.

— Ако аз хленча — извърнах се яростно към него на датски — то ти ще пищиш. Ще измъкна червата ти през задника, ще ти ги омотая около врата и ще хвърля очните ти ябълки на кучетата си. Ако ще превеждаш, копеле миризливо, превеждай правилно или върви да лочиш повръщнята си.

Мъжът примигна, но не каза нищо, докато Хротгар, великолепен в блестящата ризница и посребрения си шлем, леко се усмихна.

— Кажи на краля си — обърна се към мен — че може и да се съгласим да се оттеглим в Сипанхам, но ще искаме заложници.

— С колко хора разполага Гутрум? — попитах Алфред.

Той все още бе недоволен от появата ми, но прие сериозно въпроса.

— С достатъчно — отвърна.

— Именно. Достатъчно, за да удържи Сипанхам и още половин дузина други градове. Трябва да ги смажем сега.

— Добре дошли сте да опитате — каза Хротгар, когато думите му бяха преведени.

— Да, ще опитаме — озъбих се в отговор. — Аз убих Уба, аз повалих Свейн и следващото, което ще направя, е да изтръгна гърлото на Гутрум и да го пратя при вмирисаната му майка.

— По-полека, Утред. — Алфред не разбираше какво казвам, но добре чуваше тона ми и се помъчи да ме успокои.

— Имаме работа за вършене, господарю. — В мен говореше гневът — гняв към датчаните и не по-малък гняв към него самия, задето за сетен път опитваше да се споразумее с врага. Беше го правил толкова често. Побеждаваше датчаните в битка, а после им предлагаше условия, защото вярваше, че ще се покръстят и ще живеят в мир и братска любов с нас. Неговата мечта бе за християнска Британия, отдадена на благочестието, но в този ден аз бях прав. Гутрум не беше победен, все още ни превъзхождаше числено и трябваше да бъде унищожен.

— Кажи им — отвърна Алфред — че могат да се предадат сега. Да положат оръжието си и да излязат от крепостта.

Хротгар се отнесе към идеята с цялото презрение, което тя заслужаваше. Повечето от мъжете на Гутрум още дори не бяха влезли в битка. Те далеч не се мислеха за победени, зеленият крепостен вал бе висок, а рововете пред него дълбоки, и именно техният вид бе накарал Алфред да иска да говори с врага. Той знаеше, че ще трябва да умрат хора, много хора — цена, която не бе пожелал да плати година по-рано, когато Гутрум бе обсаден в Ексансестър, но тази цена трябваше да бъде платена. Тя бе цената на Уесекс.

Хротгар нямаше какво повече да каже и се обърна да си върви.

— Кажи на ърл Рагнар — викнах след него — че още съм негов брат.

— Несъмнено ще се срещнете във Валхала един ден — отвърна той и ми махна небрежно с ръка. Подозирах, че датчаните изобщо не са имали намерение да договарят примирие, камо ли да се предават, но са приели предложението на Алфред за среща само защото то им е дало време да организират по-добре защитата си.

Кралят ме изгледа изпод вежди, явно подразнен от намесата ми, но преди да успее да каже нещо, Беока се обади ме да попита какво е станало с жените.

— Успели са да отблъснат копелетата — отвърнах. — Но Исеулт е загинала.

— Исеулт? — възкликна Алфред, но после видя сълзите в очите ми и се сепна. Примигна, заекна несвързано, сетне притвори клепачи, сякаш в молитва. — Радвам се, че поне е умряла християнка — изрече, щом успя да събере мислите си.

— Амин — додаде Беока.

— Бих предпочел да е езичница, но жива — изръмжах. Върнахме се обратно при войската и Алфред събра своите военачалници.

Всъщност, не разполагахме с особен избор. Трябваше да нападнем крепостта. Алфред опита да отвори дума за обсада, но това беше неосъществимо. Трябваше да поддържаме цяла армия върху билото на хълма и макар Осрик да твърдеше, че врагът не разполага с водоизточник, ние също нямахме извори наблизо. Жаждата щеше да мори и двете армии, а датчаните можеха спокойно да се промъкват надолу по урвата през нощта и да се запасяват с вода. Също, ако обсадата продължеше повече от седмица, мъжете от фирда щяха да започнат да бягат, за да се грижат за стопанствата си и тогава Алфред пак щеше да се изкуши да преговаря, особено ако Гутрум му обещаеше да стане християнин.

Затова ние настояхме пред краля за атака. Тя нямаше да представлява нищо сложно. Бойците трябваше да изградят стени от щитове и да настъпят нагоре по крепостния вал. Знаехме, че този път ще трябва да се включат всички, до последния човек. Уиглаф и мъжете от Съморсете щяха да нападнат отляво, гвардията на Алфред в средата, а Осрик, чийто фирд се бе събрал отново, този път подсилен и от саксонците, дезертирали от армията на Гутрум — отдясно.

— Знаете какво да правите — каза Алфред, макар и без ентусиазъм, защото си даваше сметка, че ни праща на кървав пир. — Сложете най-добрите бойци начело и ги оставете да водят, докато останалите ги притискат отзад и отстрани. — Никой не направи коментар и той се усмихна горчиво. — Бог вече ни осени веднъж с благоволението си, няма да ни остави и сега.

И все пак, той бе изоставил Исеулт. Крехката Исеулт, тъмната кралица, бедната изгубената душа. Единственото, което можех да сторя за нея сега, бе да отмъстя и затова си проправих път към челната редица. Стеапа и Леофрик, оплискани в кръв също като мен, застанаха от двете ми страни, а Пирлиг този път беше зад нас.

— Използвайте само копия и дълги мечове — посъветва ни той. — Никакви саксове.

— Защо? — попитах.

— Защото на тази стръмна стена единственото, което ще можем да стигнем, са глезените им. Събаряйте ги и после ги довършвайте. Правил съм го и преди. Трябва ни добър обхват и здрави щитове.

— Господ да ни е на помощ — промърмори Леофрик. Всички изпитвахме боязън, защото във военното дело малко неща са по-страшни от нападението над крепост. При нормални обстоятелства надали щях да вляза охотно в този бой, но сега ме изпълваше остра скръб по Исеулт и цялото ми същество кипеше за мъст.

— Да вървим — казах. — Да вървим.

Но беше още рано. Мъжете събираха копията, хвърлени преди, а лъконосците тепърва се подреждаха и това щеше да отнеме време. За да успее, атаката ни трябваше да е предшествана от дъжд от копия и рояк от жилещи стрели, които да стреснат и объркат врага.

После, за зла участ, започна да вали. Това означаваше, че лъковете пак щяха стрелят, но по-зле, защото водата отслабваше тетивите им. Маса от буреносни облаци се скупчи над хълмовете и цялото небе потъмня. Капките забарабаниха по шлемовете ни, а стените на крепостта се изпълваха с все повече датчани, които блъскаха по щитовете си, докато нашата армия се събираше в подножието.

— Напред! — извика Алфред и ние тръгнахме към земния вал, но спряхме на един хвърлей на стрела от него. По обкования ръб на щита ми се събираха като наниз капки дъжд. Едва сега забелязах в желязото дълбока вдлъбнатина, оставена от нечие острие. Датчаните ни дразнеха и обиждаха. Те знаеха какво предстои и вероятно го чакаха с нетърпение. Още когато бе изкачил хълма и открил този форт, Гутрум вероятно си бе представил как английските войски пъплят по стените му, а неговите мъже безмилостно ги съсичат. Сега предстоеше неговата битка. Разполагайки съперника си Свейн и саксонския съюзник Улфхер извън крепостта, той безспорно се бе надявал, че те ще унищожат порядъчна част от силите ни, без твърде да го е грижа дали и те самите ще загинат. Сега собствената му армия щеше да води сражението, за което винаги бе мечтал.

— В името на Бога! — призова Алфред и после не каза нищо повече, защото изведнъж се разнесе гръм — страховит тътен, който погълна небесата, толкова силен, че някои от нас трепнаха, а бяла мълния освети цялата вътрешност на крепостта. Облаците сякаш се разтвориха и дъждът заваля като из ведро, плющейки и просмуквайки дрехите. В далечината громоляха още гръмотевици и ние може би решихме, че този звук и ослепителната светлина са послание от Бога, защото армията отведнъж се лашна напред. Без заповед, освен ако възванието на Алфред не се броеше за команда. Просто тръгнахме.

Крачейки, мъжете надаваха възгласи. Не обиди, а просто викове, за да си придадат кураж. Не тичахме, а вървяхме, защото трябваше да държим плътно щитовете. Нов рев на гръмотевица ни оглуши и дъждът сякаш придоби нова, неистова сила. Той заливаше живи и мъртви, а ние вече бяхме близо, много близо, макар че през дъждовната завеса трудно можехме да видим чакащите ни датчани. В един момент се озовах пред рова, който вече се пълнеше с вода. Над главите ни полетяха копия, бръмнаха стрели, а ние се хлъзгахме надолу по калния скат. Едно датско копие издумка в щита ми и цопна встрани, а аз се препънах в дръжката му и едва не паднах по очи, но възвърнах равновесието си и се закатерих по стената.

Не цялата армия дръзна да прекоси рова. Стигнали до ръба му, мнозина се поколебаха, но десетина групи от мъже поведоха атаката. Ние бяхме това, което датчаните наричат svinfylking или „глиганска зурла“ — елитни бойци, чиято цел да пробият вражеската защита така, както глиганът опитва да прониже ловеца със своите бивни. Но този път трябваше да се справим не само с датската стена от щитове, а и с наводнения ров и стръмния крепостен вал.

Държахме щитовете над главите си, докато прегазим водата. После започнахме да се катерим, но мокрият склон бе толкова хлъзгав, че непрестанно се свличахме обратно. Вражеските копия продължаваха да ни засипват, а после някой ме блъсна отзад и аз паднах на четири крака. Пирлиг ме закри с щита си и аз чух тътен, който отначало взех за гръмотевица, преди да осъзная, че е датска брадва, мъчеща се да разбие липовото дърво и да се впие в гръбнака ми. Запълзях отново, повдигнах края на щита и видях нечии ботуши. Замахнах по тях със Змийски дъх и опитах да се изправя, но усетих удар по крака и паднах отново. До мен ревеше Стеапа, устата ми бе пълна с кал, дъждът се лееше и отвред се носеше звукът на остриета, сечащи щитове. Разбрах, че атаката ни няма да успее, но продължих да упорствам, когато вляво от мен Леофрик нададе пронизителен вик и аз видях рукналата по тревата кръв, която моментално бе отмита от дъжда. По небето продължаваха да се търкалят гръмотевици, а аз се свлякох обратно в рова.

Валът остана белязан от следи там, където се бяхме опитвали да се катерим, тревата бе изровена чак до белезникавата варовикова почва. Бяхме се провалили напълно и датчаните крещяха подигравки, но ето, че втора вълна мъже нагази с плясък през рова и думкането не щитове и остриета започна отново. Аз също се присъединих, забивайки здраво подметки в земята. Щитът ми бе вдигнат, тъй че не знаех колко близо са датчаните, докато една секира не се стовари с такава сила отгоре му, че дъските се разцепиха. Втори удар улучи шлема ми, събори ме назад и аз щях да изгубя Змийски дъх, ако не беше примката от косите на Исеулт, вързана около китката ми. Стеапа успя да улови едно датско копие и да издърпа собственика му в рова, където половин дузина саксонци му се нахвърлиха с ярост. Водата закипя от кръв и сечащи остриета. Някой кресна да не спираме атаката. Обърнах се и видях Алфред, слязъл от коня си и напиращ да прекоси рова.

Двамата с Пирлиг успяхме да стигнем до краля и застанахме пред него, за да го пазим, опитвайки в същото време за трети път да изкачим окървавения бряг. Пирлиг ругаеше на родния си език, аз — на датски и по някакъв начин успяхме да стигнем до половината и да се удържим на крака. Дъждът не спираше да плющи, а някой, може би самият Алфред, ме блъскаше в гърба. Небето се озари от нова мълния и аз размахах Змийски дъх, за да отстраня от пътя си вражеските щитове — веднъж, втори път, усещайки как ръката ми се разтърсва от ударите в железните им главини. Един датчанин, с разчорлена брада и оцъклени очи, замахна по мен с копие. Отбих го с меча, изкрещях името на Исеулт и се хвърлих към него, но той ръгна отново, като този път ме улучи в челото с шлема. Главата ми се отметна назад, в този момент друг ме удари в слепоочието и целият свят се завъртя като пиян. Краката ми се плъзнаха и почти без да разбирам какво става, се стоварих във водата на рова. Някой ме изтегли от нея на отсрещния бряг и там се помъчих да се изправя, но паднах отново.

Кралят! Кралят! Той трябваше да бъде защитен. За последно го бях видял пред крепостния вал, а знаех, че Алфред не е боец. Той беше смел, но не обичаше кръвопролитието така, както един воин го обича. Опитах да стана отново и този път успях, но в десния ми ботуш жвакаше кръв, която преля през края му, щом прехвърлих тежестта си върху този крак. Дъното на рова бе покрито от мъртви и умиращи, полуудавени в надигащата се вода, но живите бяха избягали към външния бряг и датчаните им се присмиваха.

— Насам! Съберете се! — извиках. Трябваше да направим едно последно усилие. Стеапа и Пирлиг застанаха до мен, също и Еадрик. Бях замаян, главата ми кънтеше и чувствах слабост в ръцете, но бяхме длъжни да опитаме още веднъж.

— Къде е кралят? — попитах.

— Изхвърлих го извън рова — отвърна Пирлиг.

— В безопасност ли е?

— Заръчах на свещениците да го държат. Да го ударят с нещо, ако понечи да се отскубне пак.

— Още една атака — казах. Не исках да го правя. Не исках да газя през труповете в канавката и да се катеря по невъзможната стена, знаех, че е глупаво, че вероятно ще умра, ако опитам отново, но ние бяхме воини, а воините не отстъпват. Това е репутация. Това е гордост. Това е лудостта на битката. Заблъсках с меча по изпотрошения си щит, други мъже подеха ритъма, а датчаните, толкова близо пред нас, ни подканяха да дойдем и да намерим смъртта си. Извиках им, че идваме.

— Да ни помага Бог — промълви Стеапа.

— Да ни помага Бог — повтори като ехо Пирлиг.

Не исках да вървя. Бях уплашен, но изгледът да ме нарекат страхливец ме плашеше повече от непристъпната крепост, затова изкрещях на хората си да избият копелетата и се затичах. Прескочих труповете на дъното подхлъзнах се на отсрещната стена, паднах върху щита си и се претърколих встрани, за да не може някой датчанин да забие копието си в незащитения ми гръб. Шлемът ми се изкриви от падането и забралото му наполовина ме заслепи, затова, ставайки, го поправих с ръката, с която държах меча. Стеапа бе до мен, Пирлиг бе до мен и аз зачаках първия свиреп датски удар.

Но той не идваше. Изкатерих се по отсрещната страна с щит над главата, предчувствайки тътена на стоварващото се острие, но тишината продължаваше. Отместих щита и помислих, че навярно съм умрял, защото единственото, което видях, бе дъждовното, сиво небе. Датчаните бяха изчезнали. Само преди миг крещяха и ни се присмиваха, наричаха ни жени и страхливци, хвалеха се как ще разпорят коремите ни и хвърлят червата ни на гарваните, а сега ги нямаше. Застанах прав върху земния вал и видях отвъд него втори ров и втора стена. Датчаните се катереха по това вътрешно укрепление и аз предположих, че се готвят да ни дадат отпор там, но вместо това те го прехвърлиха и се скриха от погледа ми. Пирлиг ме сграбчи за ръката и ме задърпа напред, викайки:

— Те бягат! Проклетите копелета бягат! — Трябваше да повтори отново, за да се чуе гласът му през дъжда.

— Дръжте ги! Напред! — разнесоха се гласове. Ние се завтекохме през втория ров и нагоре по незащитения вътрешен вал и оттам аз видях, че хората на Осрик, фирдът на Уилтуншър, който бе разпръснат през началните минути на битката, е успял да проникне в крепостта. По-късно научихме, че те се спуснали в долината, където лежеше мъртвият бял кон, и през нея, скрити от поройния дъжд, достигнали източния ъгъл на форта. Там укреплението се оказало по-ниско, просто издаден корниз над стръмния склон, и почти неохранявано, защото Гутрум не очаквал да се появим от тази посока. Така те нахлули през стената и изненадали противника в гръб.

И сега този противник бягаше. Ако беше останал, щеше да бъде изтребен до крак. Някои от датчаните разбраха със закъснение, че битката е загубена и именно те се оказаха в капан. Аз исках просто да убивам заради Исеулт и повалих двама от бегълците, съсичайки ги със Змийски дъх с такава злоба, че острието преминаваше през доспехи и плът и се забиваше дълбоко, като брадва. Крещях от ярост и търсех още жертви, но ние бяхме твърде много, а датчаните — твърде малко. Под падащия дъжд и неспирните гръмотевици се озърнах за още врагове за убиване и видях една последна групичка, която, опряла гърбове, даваше отпор на цяло пълчище саксонци. Притичах натам и изведнъж видях знамето им. Орлово крило. Това беше Рагнар.

Хората му, обградени отвсякъде от превъзхождащия противник, един по един умираха.

— Оставете го жив! — извиках. — Оставете го жив!

Трима саксонци се обърнаха към мен и виждайки дългата коса и блестящите гривни върху ръкавите на ризницата ми, вероятно ме взеха за датчанин, защото се втурнаха насреща ми. Отбих удара на първия с меча си; вторият стовари върху щита ми брадва, а третият тръгна да ме заобикаля отзад. Извърнах се бързо, прибрах Змийски дъх в ножницата и им креснах, че съм саксонец, но те не чуваха. Тогава връхлетя Стеапа и ги разпръсна, а Пирлиг ме сграбчи за ръката, но аз се отскубнах от него и затичах към Рагнар, който ръмжеше сред пръстена от врагове, подканяйки някой да се опита да го убие. Знамето му бе паднало в калта и хората му бяха избити до един, но той изглеждаше като бог на войната с блестящата ризница, разцепения щит, дългия меч и предизвикателното си лице. Пръстенът се затягаше и когато приближих, той помисли, че също ще го нападна, защото вдигна меча си, но аз го отбих встрани с щита, обгърнах Рагнар с ръце и го съборих на земята.

Стеапа и Пирлиг ни охраняваха, като оттласваха останалите саксонци, казвайки им да си потърсят други жертви. Претърколих се встрани от Рагнар, а той седна и ме изгледа смаяно. Видях, че лявата му ръка е окървавена. Нечие острие, разсичайки дървото на щита, се бе впило между пръстите и сега изглеждаше, че има две малки длани, вместо една.

— Ще трябва да превържем тази рана — казах.

— Утред — произнесе само той, сякаш не вярваше, че действително ме вижда.

— През цялото време гледах къде си, защото не исках да се бия с теб.

Той примигна от болка, сваляйки останките от щита от съсечената си ръка. Епископ Ейлуолд претича покрай нас в окаляното расо, като размахваше ръце и викаше, че Бог ни е дарил победа над езичниците.

— Ако Гутрум ме беше послушал, щяхме да излезем в открито поле — изгледа ме Рагнар. — Тогава щяхме да избием всички ви.

— Така е — съгласих се. Оставайки във форта, Гутрум ни беше позволил да сразим армията му на части, но дори и така бе истинско чудо, че успяхме.

— Ти също кървиш. — Действително, аз бях получил рана от копие в дясното бедро, чийто белег нося и до днес.

Пирлиг съдра ивица плат от дрехата на един от убитите и превърза с нея ръката на Рагнар. Искаше да превърже и мен, но кървенето ми вече бе намаляло. Успях да се изправя на крака, макар че болката, която досега не бях усещал, изведнъж се стовари върху мен. Докоснах чука на Тор на врата си. Бяхме победили.

— Вашите убиха моята жена — казах на Рагнар. Той не отвърна нищо, само стоеше до мен и понеже от болката в бедрото ми призляваше, аз го прегърнах през раменете. — Казваше се Исеулт. И синът ми също е мъртъв. — Радвах се, че вали, иначе всички щяха да видят сълзите по лицето ми. — Къде е Брида?

— Изпратих я надолу по хълма — отвърна той, докато куцахме заедно към северната стена на крепостта.

— А ти остана?

— Все някой трябваше да осигурява отстъплението. — Стори ми се, че долових сълзи и в неговия глас, сълзи от срам, задето е победен. Това беше битка, която Гутрум със сигурност трябваше да спечели, и все пак я беше загубил.

Пирлиг и Стеапа все още бяха край мен, Еадрик бе зает да сваля ризницата от един мъртъв датчанин, но никъде не виждах Леофрик. Попитах Пирлиг къде е, а той само ме погледна болезнено и поклати глава.

— Мъртъв ли е?

— Съсечен с брадва — отвърна отецът. — В гръбнака. — Направо занемях, защото ми се струваше невъзможно неразрушимият Леофрик да е загинал, но това беше факт. Искаше ми се да мога да му устроя датско погребение, огнено погребение, тъй че пушекът от трупа му да се издигне до залата за пиршества на Валхала. — Съжалявам — каза Пирлиг.

— Цената на Уесекс — отвърнах, докато се изкачвахме по крепостния вал, отрупан от саксонски войници. Край нас вече се проясняваше, но долу в долината дъждът още падаше на плътни талази. Сякаш стояхме на ръба на света, пред пелената от сиви облаци, а под тях стотици датчани се спускаха по стръмната урва към подножието, където стояха конете им.

— Гутрум — процеди горчиво Рагнар.

— Жив ли е?

— Той пръв побягна. Свейн го убеждаваше да излезе и да се бие отвън, но страхът му се оказа по-силен от желанието за победа.

Знамената на Алфред, съпровождани от бурни възгласи, бяха пренесени през пленената крепост. Той самият, отново на кон и с бронзов обръч върху шлема, яздеше заедно с тях, докато Беока, паднал на колене, отправяше благодарствени молитви. Върху лицето на краля имаше замаяна усмивка, сякаш още не можеше да повярва на случилото се, и съм готов да се закълна, че плачеше, когато дръжките на знамената му бяха забити върху северната стена, над края на света. Драконът и кръстът се вееха над кралството, което бе почти загубено и отново спасено, тъй че Англия пак щеше да има саксонски владетел.

Но Леофрик бе паднал, Исеулт бе мъртва, и неспирен дъжд се лееше над спасените от нас земи.

Над Уесекс.

[1] Отче наш, който си на небето, да се свети твоето име (уелски). — Б.пр. ↑

[2] Откровение на Йоан, 6:8. — Б.пр. ↑

ИСТОРИЧЕСКА БЕЛЕЖКА

Белият кон в Уестбъри е изрязан във варовика на стръмната урва под укреплението Братън Камп, в края на уилтшърското хълмисто плато. От север той може да бъде видян от километри разстояние. Настоящият кон представлява прекрасна фигура, над трийсет метра дълга и шейсет метра висока, издълбана през 80-те години на 18-ти век, което я прави най-старата от десетте подобни в Уилтшър, но местната легенда гласи, че тя е заменила друг, много по-стар кон, украсил същия склон след битката при Етандун от 878-ма година.

Ще ми се да вярвам, че легендата е истина, но никой историк не може да бъде сигурен за точното място на тази битка, в която Алфред сразява датчаните на Гутрум. И все пак, Братън Камп, разположен над селището Едингтън, е най-вероятният кандидат. Братън Камп е укрепление от Желязната епоха, което още съществува точно над белия кон от Уестбъри. В своята полезна книга „Алфред, кралят-воин“ Джон Педи поставя Етандун именно при Братън Камп, а Камъка на Едгар — при Кингстън Девърил и аз съм убеден от неговите доводи.

Няма спор относно местонахождението на Етелингег. Това е сегашната местност Атълни, в съмърсетските низини, близо до град Тоунтън, но ако Братън Камп още изглежда почти както през 878-ма, то тук ландшафтът е напълно променен. Благодарение основно на усилията на средновековните монаси, които изграждат диги и дренажи, днес той представлява обширна, плодородна равнина. През девети век обаче тези места са били покрити от огромни, почти непроходими блата, наводнявани от приливите, в които Алфред се оттегля след катастрофалното поражение при Чипънхам.

То е резултат от неговото великодушие при договарянето на примирието с Гутрум, позволило на последния да напусне Ексетър и да се оттегли в Глостър, в покорената от датчаните Мерсия. Това примирие е гарантирано чрез заложници, но Гутрум, точно както и при примирието от Уеърхам през 876-та, се показва неблагонадежден и точно след коледните празници напада и превзема Чипънхам, причинявайки най-тежката криза в дългото управление на Алфред. Кралят е победен и почти цялата му държава е покорена от датчаните. Някои влиятелни благородници, в това число и Улфхер, лордът на Уилтшър, минават на страната на врага и кралството на Алфред се свежда до прогизналите мочурища на Съмърсет. И все пак през пролетта, едва четири месеца след поражението при Чипънхам, Алфред събира армия, повежда я към Етандун и там разбива Гутрум. Всички тези неща са се случили. Това, което за съжаление вероятно не се е случило, е изгарянето на овесените питки. Историята за селянката, ударила краля задето изгорил питките й, е може би най-известната народна легенда за Алфред, но източниците й са много късни и следователно много ненадеждни.

Алфред, Елсуит, Улфхер, Етелуолд и монахът Асер (станал по-късно епископ) са действителни исторически лица, също както и Гутрум. Свейн е измислен образ. Най-страховитите датски врагове преди Гутрум са тримата братя Лотброк, като поражението на последния от тях в битката при Синуит става, докато Алфред е в Атълни. За целите на повествованието в „Последното кралство“, романът, предшестващ „Бледия конник“, аз съм изтеглил тази саксонска победа с една година по-рано, което означава, че трябваше да измисля нов герой и да добавя изгарянето на корабите на Свейн при Синуит, за да я заменя.

Двата основни исторически източника за царуването на Алфред са „Англосаксонската хроника“ и „Животът на крал Алфред“ от Асер, но за съжаление никой от тях не казва много за победата му над Гутрум при Етандун. И двете армии, по по-късни стандарти, са били сравнително малки и е почти сигурно, че датчаните са имали значителен числен превес. Западносаксонският фирд, извоювал победата, е бил привлечен предимно от Съмърсет, Уилтшър и западен Хампшър, което предполага, че цялата източна и северна част на кралството са били покорени от датчаните. Знаем, че силният фирд на Девъншър е бил непокътнат (именно той печели битката при Синуит), също както и този на Дорсет, но никой от тях не се споменава като част от армията на Алфред. Те вероятно са били оставени по местата си с цел възпиране на евентуална морска атака и отсъствието им само подсилва значимостта на победата на Алфред.

Саксонците населяват Британия още от пети век. Към девети те владеят почти цялата територия на днешна Англия, но тогава идват датчаните и саксонските кралства едно по едно рухват. „Последното кралство“ разказва за поражението на Нортумбрия, Мерсия и Източна Англия, а „Бледият конник“ описва как Уесекс едва не последва северните си съседи в забвението на историята. За няколко месеца в началото на 878-ма, идеята за Англия, за нейната култура и език, се свиват до няколко квадратни километра блата. Още едно поражение и вероятно никога е нямало да се появи политическа единица, наречена Англия. Вместо нея можеше да има Данландия, а този роман вероятно щеше да е написан на датски. И все пак Алфред оцелява, побеждава и затова историята го е удостоила с почетното прозвище „Велики“. На неговите наследници предстои да довършат начинанието, да завоюват обратно трите северни кралства и така, за първи път, да обединят саксонските земи в една държава, наречена Англия, но началото на това дело е поставено от Алфред Велики.

През далечната 878-ма, дори след победата при Етандун, това трябва да е изглеждало невъзможна мечта. Дълъг е пътят от белия кон на Етандун до суровите хълмове северно от Адриановия вал[1], тъй че на Утред и неговите спътници тепърва предстоят нови изпитания.

[1] Римско отбранително съоръжение в Северна Англия, край границата с Шотландия. — Б.пр. ↑

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Географски имена

Част първа. Викинг

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Част втора. Кралят на блатата

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Част трета. Фирдът

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Историческа бележка

Заслуги