ДЖУЛИ КАГАВА

ЛЕК ЗА ВЕЧНОСТ

Част 2 от „Кръв от рая“

Превод от английски: Боряна Даракчиева, 2015

chitanka.info

„Тя отново е успяла да напише роман, който ще ви държи на нокти с всяко действие и обрат“

Moonlight Reader

„Ярката проза на Кагава и неочакваните сюжетни развития ще държат феновете омагьосани.“

Publishers Weekly

На Наташа, която ме окуражаваше да съм безмилостна към творението си. И на Ник, за всичко останало.

ЧАСТ ПЪРВА

ЛОВЕЦ

ГЛАВА 1

Надуших кръв още щом влязох.

Съпроводи ме леден порив, изпълнен със снежинки, завихри се около черното ми палто и затегли косата и дрехите ми, докато затварях вратата. Помещението беше малко и мръсно, пълно с прогнили маси. Стоманените варели в ъглите бълваха гъст дим, който се стелеше под покрива. От тавана висеше стар вентилатор. Половината му перки бяха строшени или липсваха, той се въртеше вяло и не успяваше да раздвижи задушния въздух.

Щом пристъпих прага, всички се извърнаха към мен и повече не откъснаха поглед. Докато минавах покрай масите, в мен се взираха сурови, заплашителни и разкривени лица, като муцуни на диви кучета, надушили кръв. Не им обръщах внимание, вървях спокойно по скърцащия под и усещах гвоздеите и парчетата стъкло под подметките си. Нямаше нужда да си поемам дъх, за да разбера, че смърди на пот, алкохол и мръсотия.

И на кръв. Миризмата й бе полепнала по стените и по пода и пропиваше изгнилите маси и тъмните петна по дървесината им. Кръв течеше във вените на всички тук, гореща и упоителна. Докато вървях към бара, чух как няколко сърца ускоряват ритъма си. Усетих жадното надигане на глад и похот, но и малко страх. Някои от тези мъже явно бяха достатъчно трезви, за да се досетят каква е истината.

Зад бара стоеше прошарен гигант с грозно зараснал белег, който пълзеше нагоре по врата му и изкривяваше левия ъгъл на устата му в замръзнала грозна усмивка. Когато се настаних на едно от плесенясалите столчета и опрях лакти на мръсния плот, той ме изгледа безизразно, очите му отскочиха към дръжката на меча на гърба ми и единият му клепач потрепна.

— Опасявам се, че тук не предлагаме питието, което търсиш — каза той тихо и плъзна ръце под бара. Знаех, че няма да са празни, когато се появят отново. Вероятно ще извади пушка. Или бухалка. — Не и наливно.

Усмихнах се, без да го поглеждам.

— Значи знаеш какво съм.

— Не е трудно да се досети човек. Когато едно хубаво момиче влезе тук, значи или иска да умре, или вече е умряло. — Той изсумтя и хвърли мрачен поглед към клиентите си. Дори сега усещах погледите им. — Знам какво търсиш и не мисля да те спирам, тези идиоти няма да липсват на никого. Прави каквото си решила, но не ми троши бара. Разбрахме ли се?

— Всъщност търся един мъж. — Знаех, че нямам много време, кучетата зад гърба ми вече се размърдваха. — От моя вид е. Плешив, висок. Лицето му е цялото в белези. — Най-сетне вдигнах очи и срещнах безстрастния му поглед. — Да се е мяркал такъв наоколо?

На челюстта му потрепна мускулче, сърцето му ускори ритъма си под мръсната риза и челото му лъсна от пот. Като че ли пак се изкуши да извади пушката, или каквото там държеше под бара, но аз не промених спокойното си, незаплашително изражение, опряла длани в плота.

— Виждал си го — настоях внимателно.

Той се съвзе и пак ме изгледа безизразно.

— Не съм. — Сякаш бе изтръгнал отговора от небивали дълбочини. — Аз не съм го виждал. Обаче… — Той погледна към мъжете зад мен, може би за да прецени с колко време разполага, и поклати глава: — Някъде преди месец се появи непознат. Никой не го видя да идва, нито да си отива… но видяхме какво остави след себе си.

— След себе си ли?

— Риксън и момчетата му. В дома им. Из цялата къща. Така и не успяха да съберат всички парчета.

Прехапах устната си отвътре.

— Някой видя ли кой го е сторил?

— Жената на Риксън, тя оцеля. Не за дълго, три дни след това си пръсна главата, но каза, че убиецът бил висок блед мъж с белези по лицето. Приличал на самия дявол.

— Сам ли е бил?

Барманът се смръщи и поклати глава.

— Да, тя рече, че е бил сам. Носел огромна черна торба, като чувал за трупове. Само това успяхме да научим от нея. Не й се разбираше много, ако схващаш какво имам предвид.

Кимнах и се отдръпнах от бара, макар че от думите „чувал за трупове“ стомахът ми се сви. Е, поне съм на прав път.

— Благодаря — прошепнах аз и се плъзнах от столчето. — Ще тръгвам.

Тогава усетих нечия ръка на рамото си.

— Не бързай толкова, момиченце — прошепна един глас в ухото ми. Дъхът беше горещ и противен. Огромна ръка посегна надолу и стисна толкова силно китката ми, че щеше да ми остане синьо. Ако можех да получавам синини, разбира се. — Навън е много студено, ела насам да ни постоплиш.

Устните му се извиха в лека усмивка.

Най-сетне. Наканиха се.

Погледнах към бармана, който срещна очите ми и съвсем спокойно се обърна и тръгна към задната стая. Мъжът до мен не го забеляза; ръката му се плъзна по гърба ми, обгърна ме през кръста и опита да ме издърпа. Аз не помръднах и на сантиметър и той се смръщи. Беше твърде пиян, за да разбере какво става.

Изчаках барманът да излезе и вратата да се затръшне след него, преди да се обърна към нападателя си. Той ме гледаше похотливо, вонята на алкохол се излъчваше от тялото му на вълни.

— Точно така, малката. Иска ти се, нали? — Зад нас се надигаха още неколцина мъже; или възнамеряваха да се включат в забавлението, или смятаха да ми видят сметката заедно. Останалите ни гледаха напрегнато над халбите. Надушвах страха им.

— Хайде, кучко! — каза мъжът до мен и сграбчи и другата ми ръка. Лицето му беше зло и настървено. — Хайде да започваме. Мога да издържа цяла нощ!

Усмихнах се и тихо попитах:

— Наистина ли?

После се хвърлих към него с рев и забих зъби в гърлото му.

Не дочаках бармана. Когато се върнеше, щеше да завари телата на онези, които се оказаха достатъчно глупави да останат да се бият с мен. Разкъсах неколцина, но повечето бяха още живи. Бях получила каквото исках, Гладът бе задоволен и по-добре; че стана тук, в тази бърлога на бандити и убийци, отколкото някъде другаде. По-добре тези хора, отколкото някое невинно семейство или двама старци, които се гушат в малката си съборетина и се опитват да се стоплят. Аз бях чудовище, което убива хора. Нямаше как да избегна това, но можех поне да подбирам жертвите си.

Навън отново се сипеше сняг. Едри снежинки полепваха по миглите, бузите и правата ми черна коса, но не ги усещах. Когато си мъртъв, не усещаш и най-силния студ.

Изтръсках катаната и по земята остана диря от алени точици, после плъзнах меча в ножницата на гърба ми и тръгнах. Замръзналата кал скърцаше под ботушите ми. Гората и ламаринените бараки бяха притихнали, от прозорците и комините се процеждаше черен дим. Не се виждаха хора, всички се бяха прибрали, гушеха се до металните варели с бутилки в ръка и се спасяваха от студа зад преграда от огън и алкохол. Никой нямаше да види как едно момиче с дълго черно палто върви по пътя между съборетините. Също като онзи, другия непознат, и аз дойдох, взех каквото ми трябваше и изчезнах в мрака… а след себе си оставих касапница.

Стотина метра по-нататък се издигаше стена от гофрирана ламарина и бодлива тел, тъмна и страховита. В нея зееха дупки, които явно бяха кърпени безброй пъти и накрая оставени на произвола на съдбата. Несигурна преграда срещу създанията, които се спотайваха отвъд. Ако не се вземеха някакви мерки, този малък човешки аванпост щеше да изчезне от лицето на земята.

Това обаче не беше мой проблем.

Скочих на покрива на една издигната до стената барака, прехвърлих се от другата страна и леко се приземих. Изправих се и огледах каменистия склон, който водеше към пътя, който ме беше довел дотук и вече не личеше под снега. Дори стъпките ми, които се виеха от изток, бяха изчезнали под бялата пелена.

Бил е тук, помислих си аз, докато вятърът шибаше лицето ми и дърпаше косата и палтото ми. Само преди месец. Приближавам се. Скъсявам дистанцията.

Скочих от скалата и докато прелитах шестте метра, палтото ми се развя след мен. Приземих се в края на пътя и изсумтях, щом тялото ми пое удара. Пристъпих по грубата неравна настилка, която се зарони под ботушите ми, и тръгнах към разклона. Единият път извиваше встрани, обикаляше малкото селище и поемаше на юг. Другият продължаваше на изток, към слънцето, което скоро щеше да изгрее.

Вгледах се в едната посока, после в другата и зачаках. Усетих го отново, както на предишния кръстопът, на който се бях озовала — леко притегляне, което ми подсказа да продължа на североизток. Не беше съвсем слабо, представляваше нещо повече от инстинкт. Не можех да го обясня напълно, но знаех коя посока води към моя създател. Кръвта зове кръвта. Труповете, които откривах по пътя, като нещастното семейство в селището зад мен, само потвърждаваха това. Той се движеше бързо, но аз го настигах бавно и сигурно. Не можеше да се крие вечно от мен.

Идвам, Канин.

До зазоряване оставаха около два часа. Можех да измина много път дотогава, затова не се бавих повече, а тръгнах към неизвестната си цел. Гонех сянка и знаех, че времето ми изтича.

Вървях в мрака, а леденият вятър шибаше лицето ми, но не успяваше да скове и без това студената ми кожа. Пътят се простираше без край, тих и пуст, нищо не помръдваше в тъмното. Прекосих порутените останки от стари градчета с безлюдни, погълнати от растителност улици и сгради, които поддаваха под тежестта на снега и времето. След заразата, помела голяма част от човечеството, и Бесните, появили се скоро след това, повечето градове се бяха превърнали в празни черупки. Тук-там откривах по някое селище, в което имаше оцелели хора въпреки постоянната заплаха от Бесните и набезите на собствените им събратя. Голяма част от населението обаче живее във вампирските градове — огромните, обградени от стени територии, в които кръвопийците осигуряват на хората храна и „безопасност“ в замяна на кръвта и свободата им. Човеците там са просто добитък, но такава е цената на вампирската защита. Или поне вампирите искат да мислим така. Чудовища има и от двете страни на стената, но Бесните поне не се преструват, че не искат да те изядат. В един вампирски град живееш живот назаем, докато убийците, които ти се усмихват и те потупват по главата, накрая не покажат истинските си лица.

Знам добре това — там съм родена.

Пътят продължаваше и аз следвах извивките му през бялата гора, избуяла около градовете и предградията, докато небето взе да посивява и ме обзе сънливост. Свърнах от шосето и открих една унила фермерска къща, потънала в бурени и калини. Бяха прорасли през верандата и се виеха по покрива, задушавайки стените, но къщата изглеждаше почти непокътната. Изкачих стъпалата и изритах вратата.

Малки космати създания се шмугнаха към сенките, а в стаята нахлу облак снежинки, които се завихриха по пода. Огледах покритите с прах и паяжини прости мебели — сториха ми се странно запазени.

До най-близката стена имаше старо жълто канапе. Единият му край бе изгризан от плъхове и по пода се валяха мръсни валма пълнеж. Това събуди в мен спомен, сцена от друго време, в друга празна, изоставена къща.

За миг го видях — свит до възглавниците, опрял лакти на коленете си. Светлата му коса блещука в мрака. Спомних си топлината на ръцете му по кожата си, пронизващите сини очи, които се взираха в мен и опитваха да ме разгадаят, и тежестта в гърдите ми, когато трябваше да си тръгна и да го изоставя.

Намръщих се и се отпуснах на дивана. Потърках очите си и пропъдих спомена и последните полепнали по миглите ми снежинки. Не можех да мисля за него сега, той беше в Едем с останалите. В безопасност, за разлика от Канин.

Отпуснах се назад и опрях глава на облегалката. Канин. Моят създател, вампирът, който ме Превърна, който ме спаси от живота ми и ме научи на всичко, което знаех. За него трябваше да мисля.

Само че тези мисли ме караха да смръщвам чело. Дължах на този вампир живота си и бях решена да му върна услугата, макар че така и не успях да го разбера. Канин бе загадка за мен от самото начало, още от онази съдбовна дъждовна нощ, когато Бесните ме нападнаха зад стената на моя град. Умирах и изневиделица се появи непознат, който ми предложи спасение и избор. Да умра… или да се превърна в чудовище.

Очевидно е, че избрах да живея, но дори след като взех решението си, Канин не ме изостави. Учеше ме какво е да си вампир и се погрижи да разбера добре избора си. Вероятно нямаше да оцелея без него през онези първи седмици.

Той обаче си имаше свои тайни и една нощ най-мрачната от тях се стовари върху нас в облика на Сарен, извратен вампир, жадуващ за отмъщение. Опасен, лукав и напълно обезумял, той ни проследи до скритата лаборатория, в която се криехме, и бяхме принудени да побегнем. В последвалата суматоха с Канин се разделихме и той отново потъна в неизвестното, откъдето се беше появил. Повече не го видях.

Тогава започнаха сънищата.

Надигнах се и възглавниците изскърцаха под мен. Тръгнах по прашния коридор към стаята в дъното. Явно бе служила за спалня, а двойното легло в единия ъгъл се намираше достатъчно далече от прозорците и слънцето нямаше да го огрее, ако проникнеше в стаята.

Просто за всеки случай окачих едно прокъсано одеяло на прозореца и всичко потъна в мрак. Още валеше, малки снежинки се сипеха от тъмното, затулено от облаци небе, но въпреки това не исках да рискувам; небето можеше да се проясни. Легнах по гръб на леглото, сложих меча до себе си и се загледах в тавана в очакване на съня.

Вампирите не сънуват. Технически погледнато, ние сме мъртви и сънят ни е мъртвешки — бездънна чернота. Аз обаче „сънувах“ Канин и страданията му. Виждах през неговите очи и усещах какво му се случва. В моменти на крайна принуда, на болка или силна емоция кръвта зове кръвта и аз можех да усетя какво изпитва моят създател. Агония. Сарен го бе открил… и си отмъщаваше.

Присвих очи при спомена за последния сън.

Гърлото ми е продрано от писъци.

Предната нощ той не спря дори за миг. Първо само си играеше с мен, показваше ми контурите на безумната си жестокост, но снощи истинският демон се развилия. Искаше да говори, опитваше се да накара и мен да говоря, но аз не му доставих това удоволствие. Затова ме накара да крещя. Свеждам поглед към тялото си, увиснало като животински труп от тавана, и се чудя как съм още жив. Никога не съм жадувал смъртта толкова силно. Адът със сигурност няма да е толкова лош. Уменията на Сарен, или може би безумието му, ме поддържат жив въпреки волята ми.

Тази нощ обаче е странно пасивен. Събудих се, както безброй нощи преди това, увиснал на китките си от тавана, и се подготвих за агонията, която предстоеше. Гладът ме разкъсва като живо създание, като безкрайно мъчение. Вече виждам кръв навсякъде — капе от тавана, процежда се под вратата. Ала спасението винаги е недостижимо.

— Няма смисъл.

Гласът му е шепот, изпълзял от мрака. Сарен стои на няколко крачки от мен и ме гледа безизразно; бледото му лице е нашарено от белези. Миналата нощ очите му горяха трескаво, докато ми крещеше и настояваше да отговоря на въпроса му. Сега празното му изражение ме смразява като нищо друго на света.

— Няма смисъл — пак прошепва той и клати глава. — Ти си точно пред мен, мога да те достигна и все пак не чувствам нищо. — Плъзга се напред, докосва врата ми с дългите си кокалести пръсти и се взира в мен. Нямам сили да се отдръпна. — Писъкът ти е прелестна музика. С години съм си представял как звучи. Кръвта ти, плътта ти, костите ти — всичко си представях. Как ги прекършвам и вкусвам. — Прокарва пръсти по шията ми. — Сега мога да те прекърша, да те одера и да видя прогнилата душа, която се крие под тази черупка от месо и кръв. Това трябваше да е един прекрасен реквием. — Отстъпва назад, изглежда почти отчаян. — Но не виждам нищо. И не чувствам… нищо. Защо? — Обръща се рязко и тръгва към масата, на която в мрака просветват остри инструменти. — Нима не правя нещо както трябва? — мърмори той и прокарва пръст по тях. — Нима няма да си плати за стореното?

Затварям очи. За стореното. Сарен има право да ме мрази. Заради онова, което му сторих, заради онова, което причиних, заслужавам всяко мъчение, което успее да измисли. Но така няма да поправи нищо. Няма да сложи край на бедствието, което предизвиках.

Сякаш прочел мислите ми, той се извръща и очите му отново пламват. Горят с изпепеляващ огън, който разкрива лудостта и интелигентността зад тях, а аз за пръв път усещам страх сред сковаващата болка и агония.

— Не — шепне той замаян, сякаш всичко изведнъж му се е изяснило. — Сега разбирам. Вече знам какво да сторя. Не ти си изворът на развалата, ти бе само нейният предвестник. Целият свят пулсира от развала и разруха, но ние ще оправим това, стари приятелю. Ще го оправим. Заедно.

Ръцете му пробягват по цялата маса и спират на нещо в единия й край. То не блести като останалите, не е лъскав, полиран до блясък метал. Дълго е, дървено и има грубо издялан остър връх.

Потрепвам и инстинктите ми закрещяват да се отдръпна, да се отдалеча от този остър дървен връх, но не мога да помръдна и Сарен се приближава бавно, вдигнал пред себе си кола като разпятие. Пак се хили с демонична усмивка, която разкривява обезобразеното му лице и оголва проблясващите зъби.

— Не мога да те убия, не още — казва той и опира заострения кол в гърдите ми, точно над сърцето. — Не още. Това ще провали финала, а аз съм намислил прелестна песен. О, да, великолепна ще бъде. А ти… ти ще си инструментът, за който композирам тази симфония. — Той пристъпва напред, бавно притиска върха на кола в гърдите ми, завърта го и той пробива кожата ми. Отмятам глава назад и стискам зъби, за да възпра писъка, а Сарен продължава: — Не, стари приятелю. Смъртта е твърде добра за теб. Само ще те приспим за известно време. — Колът продължава да се плъзга в плътта ми, разкъсва мускулите, опира в гръдната кост и пълзи към сърцето ми. Дървото се превръща в огън, прогаря ме отвътре. Тялото ми се сгърчва и започва да гасне. Мрак се спуска пред очите ми — потъвам в хибернация, в последното усилие на самосъхранението. Сарен се усмихва.

— Поспи, стари приятелю — шепне той, а обезобразеното му лице бавно чезне в мрака. — Но не за дълго. Замислил съм нещо специално. — Кикоти се — кух звук, който ме следва надолу в тъмнината. — Не би искал да го пропуснеш.

Видението свърши тук и оттогава не бях сънувала повече.

Размърдах се в леглото, придърпах меча по-близо до себе си и се замислих. Бях проследила Сарен до една порутена къща в празно предградие, с мазе, към което водеше дълго стълбище. Още щом отворих вратата, миризмата на кръвта на Канин се стовари отгоре ми като чук. Беше навсякъде — по стените, по увисналите от тавана вериги, по пръснатите по масата инструменти. На пода, точно под металните вериги, имаше тъмно петно, от което стомахът ми се сви. Изглеждаше невъзможно да е оцелял, нищо не би могло да оцелее в тази ужасна тъмница, но аз трябваше да вярвам, че е жив и Сарен още не е приключил с него.

Предчувствието ми се потвърди, когато огледах къщата. В един дрешник открих гниещи човешки тела. Кръвта им беше източена напълно, на гърлата им зееха рани, а на една маса наблизо имаше изцапана с кръв кана. Сарен бе хранил Канин, за да се възстанови след изтезанията. Затворих вратата на дрешника с труповете и ме пронизаха страх и съчувствие към моя наставник. Канин беше допуснал грешки, но никой не заслужаваше това. Трябваше да го спася от извратената лудост на Сарен, преди да го е прекършил напълно.

През дупките в одеялото на прозореца вече се процеждаше сивкава светлина и започна да ме обзема сънливост. Дръж се, Канин, помислих си. Ще те намеря, заклевам се. Близо съм вече.

Въпреки това, ако трябваше да бъда честна пред себе си, мисълта да се срещна отново със Сарен и да видя безизразната усмивка и трескавия му поглед ме ужасяваше много повече, отколкото исках да призная. Видях отново лицето му през очите на Канин и макар че не бях забелязала това в съня, си спомних помътнялото му ляво око, което изглеждаше бледо и забулено. Беше ослепяло съвсем наскоро. Знаех това, защото, когато видях Сарен за последно, джобното ножче, забито в ириса му… беше мое.

Знаех, че и той не ме е забравил.

ГЛАВА 2

Преди четири месеца напуснах Едем.

По-точно, принудиха ме да напусна. Както Адам и Ева са били изритани от тяхната прословута градина, така и аз достигнах Едем с малка група поклонници само за да ме отпратят на портите. Едем е управляван от човеци град, единствен по рода си, обграден със стена рай, в който няма чудовища и демони, които да нападат невинните граждани. Всъщност аз бях чудовището, от което се страхуваха най-много, затова нямах място там. Не че бих останала така или иначе. Трябваше да изпълня едно обещание, да помогна на някого, преди да му е изтекло времето.

И така, аз напуснах Едем и хората, които бях защитавала по пътя дотам. Когато най-сетне стигнахме, от тях бяха останали малцина; пътуването бе трудно и опасно. Все пак бях доволна, че поне неколцина успяха да се доберат до сигурно място. Вече нямаше да се тревожат, че ще умрат от глад или от студ, че ще бъдат преследвани от бандити или нападнати от вампири. Вече нямаше да се боят и от Бесните — зли, безмозъчни създания, които бродят по тъмно и убиват всичко по пътя си. Не — хората, които стигнаха до Едем, откриха своето убежище. Радвах се за тях.

И все пак… имаше един… човек, с когото не исках да се разделям.

На следващата нощ небето беше ясно, осеяно със звезди, които озаряваха пътя ми заедно с полумесеца. Правеха ми компания единствено воят на вятъра и проскърцването на снега под ботушите ми. Както винаги, докато вървях сама по тихата, пуста земя, умът ми постоянно отлиташе към места, за които не исках да мисля.

Припомнях си предишния си, човешки живот, когато бях просто улично хлапе — Али от Покрайнините, която водеше жалко съществуване със старата си тайфа от винаги гладни беззащитни деца, изложени на милион опасности само за да се чувстват „свободни“. До нощта, в която предизвикахме съдбата малко повече от обикновено и платихме за това с живота си.

Ню Ковингтън. Така се нарича вампирският град, в който съм родена, където израснах и накрая умрях. В моя седемнайсетгодишен живот не познах нищо друго. Нямах представа какъв е светът оттатък Външната стена, която ни пазеше от Бесните, нито какво има във Вътрешния град — там живееха вампирите, които ни наблюдаваха от своите мрачни проблясващи кули. Моят свят бяха Покрайнините, външният пръстен на Ню Ковингтън, където живееше човешкото стадо, опасано с огради и жигосано с татуировки. Правилата бяха прости: ако си белязан — Регистриран при господарите — те те хранят и донякъде се грижат за теб, но проблемът е, че те и притежават. Ти си тяхна собственост, а това означава, че си длъжен редовно да им даваш кръв. Ако си Нерегистриран, трябва сам да се справяш без храната и провизиите, които осигуряват господарите, но пък те не могат да ти източват кръвта, стига да не те нападнат лично.

Разбира се, основният проблем в този случай е как да не умреш от глад.

Когато бях човек, се борех с глада всеки ден, а животът ми се въртеше единствено около намирането на храна. Бяхме малка тайфа, само четирима — аз, Лукас, Плъха и Лепката. Все Нерегистрирани; улични плъхове, просяци и крадци. Живеехме в едно изоставено училище и едва оцелявахме. До една бурна нощ, когато дръзнахме да отидем отвъд Стената, за да вземем храна… и сами се превърнахме в плячка. Беше глупаво да напускаме защитата на Ню Ковингтън, но аз настоях и упоритостта ми ни коства всичко. Лукас и Плъха загинаха, а аз бях разкъсана от глутница Бесни. Животът ми щеше да приключи в онази дъждовна нощ.

Всъщност той донякъде приключи, защото умрях в ръцете на Канин, а сега, когато съм чудовище, вече не мога да се върна към живота, който познавах. Веднъж опитах да се свържа със стария ми приятел Лепката, за когото се бях грижила с години, но щом видя в какво съм се превърнала, той запищя и побягна ужасен от мен, като потвърди онова, което Канин все ми повтаряше. Няма връщане назад, нито в Ню Ковингтън, нито към стария ми живот, към нищо човешко. Канин се оказа прав. Както винаги.

Често мислех за него и за нощите, които прекарахме заедно в тайната лаборатория под вампирския град, в който съм родена. Канин ме учеше какво е да си вампир, как да ловувам, да се сражавам и убивам. Помнех и хората, които нападах — писъците им, топлата кръв, опияняваща и ужасяваща в устата ми. Помнех и самия Канин, който безмилостно ми показваше какво всъщност представлявам — вампир, демон — но от него научих и че мога да следвам свой собствен път и имам избор.

Ти си чудовище. Още чувам съвсем ясно гласа му, сякаш стои до мен и ме гледа с тъмните си очи. Винаги ще бъдеш чудовище — няма как да се откажеш от това, по все пак можеш да избереш какво чудовище ще бъдеш. Това беше най-важният урок, който се заклех никога да не забравям.

Канин имаше и друго правило, което отначало не схванах много добре. То се отнасяше до хората и до обвързването…

Изведнъж умът ми отново ме предаде и пред очите ми изникна стройно момче с рошава руса коса и сериозни сини очи. Помнех усмивката му — малко крива, предназначена само за мен. Помнех докосването му, жегата, която се излъчваше от него, пръстите му, които се плъзгат по кожата ми, топлината на устните му върху моите…

Тръснах глава. Йезекил Крос беше човек, а аз — вампир. Каквото и да изпитвах към него, колкото и силни да бяха чувствата ми, никога нямаше да мога да отделя желанието да го целуна от копнежа да забия зъби в шията му. Това бе една от причините да напусна Едем, без да се сбогувам и без да кажа на никого къде отивам. Не можех да бъда близо до Зийк, защото застрашавах живота му. Накрая щях да го убия.

По-добре да съм сама. Вампирите са хищници; Гладът никога не ни напуска и копнежът за човешка кръв може да ни завладее всеки миг, а поддадеш ли му се, с хората около теб е свършено. Това беше много труден урок за мен и нямах намерение да го повтарям. Страхът никога не си отиваше — страхът, че ще се поддам и Гладът ще ме превземе отново, а когато дойда на себе си, ще видя, че съм убила приятел. Дори мъжете, които нападах — бандити, убийци, престъпници — дори те бяха хора, живи същества, които нападах, за да се нахраня и да не посегна на някой друг. Можех да избирам жертвите си, но така или иначе трябваше да ловувам. Това беше по-малкото зло и все пак — зло.

Зийк бе твърде добър, за да го повлека в този мрак.

Насила откъснах мислите си от него, преди да станат твърде мъчителни. За да се разсея, се концентрирах върху привличането, онова странно притегляне, което все още не разбирах. Когато бях будна, едва го усещах; само насън можех да долавям мислите на Канин и да гледам през неговите очи. Или поне можех, до онова последно видение, в което Сарен заби дървения кол в гърдите му и той изпадна в хибернация.

Вече не долавях какво преживява Канин, но ако се концентрирах, разбирах коя посока ще ме отведе до моя създател. Направих го и сега, изпразних ума си от всички други мисли и започнах да го търся.

Долових притеглянето като слабо пулсиране от изток, но… нещо не беше наред. Не, не приличаше на опасност или заплаха, а на онова странно усещане, когато ви се струва, че сте забравили нещо и не можете да си спомните какво. До зората оставаха още няколко часа и слънцето нямаше да ме завари на открито. Не бях забравила нищо, притежавах само меча, пристегнат на гърба ми. Тогава откъде идваше това безпокойство?

След няколко минути ми просветна.

Притеглянето, което следвах, странното, но безпогрешно знание, бавно се разкъсваше и разклоняваше. Спрях насред пътя и се зачудих дали не греша. Не, не грешах. Все още долавях силно привличане от изток, но имаше и друго, по-слабо, от север.

Намръщих се. Две посоки. Какво ли означаваше това? И накъде да тръгна? Привличането от изток беше по-силно, а това от север — едва доловимо, но все пак осезаемо.

Колкото и невъзможно да изглеждаше, бях стигнала до кръстопът и нямах представа накъде да поема.

Нима Канин някак се е освободил? Нима е избягал на север, а аз преследвам само Сарен? Не беше много вероятно беглецът да е Сарен. Смръщвах се все повече, докато умувах и тревогата ми се засилваше. Това Сарен ли е? Дали изобщо мога да го усетя? Та ние не сме свързани с кръв; доколкото знам, не сме свързани по никакъв начин. Какво става тук?

Стоях объркана насред пътя и се чудех какво да правя и накъде да тръгна. Тази история с вампирските кръвни връзки беше още нова за мен и нямах представа защо изведнъж се появиха две пулсации. Ами ако Сарен се беше хранил от Канин? Дали пък не се бе свързал с мен и създателя ми в далечното минало, преди векове?

Това беше пълна мистерия, която трябваше да разреша. Накрая продължих на изток, но колебанието и съмненията не спираха да ме глождят, наред с другото усещане за знание. То не секваше, но не можех да бъда на две места едновременно, трябваше да избера посока и да я следвам. Затова последвах по-силното привличане и ако то ме отведеше право при онзи вампир психопат, който копнееше да обели мръвката от кокалите ми, щеше да се наложи някак да се оправя с него.

Когато се събудих на следващата вечер, второто притегляне се беше изместило изцяло на запад. Спрях да му обръщам внимание, както и на съмненията, и продължих на изток. Още две нощи вървях по пустия път през безкрайни гори и порутени градове и само от време на време зървах по някое диво животно в мрака.

Тук имаше много сърни, както и еноти, опосуми и пуми, които дебнеха плячката си сред дърветата и съборените къщи. Не ме закачаха, само ми хвърляха по някой злобен поглед и ме оставяха да отмина, както винаги. Не изпитвах глад, а и бях научила по трудния начин, че животинската кръв не може да засити чудовището в мен.

Снегът и гъстите гори продължаваха, пътят беше обрасъл с растения, които избуяваха през настилката и стърчаха от пукнатините. Накрая обаче шосето се разшири и започнаха да се появяват мъртви коли — ръждиви, затрупани със сняг метални коруби. Приближавах град и инстинктите ми изпратиха предупреждение. Повечето пусти градове и предградия си бяха точно такива — празни, порутени и изоставени, с рушащи се къщи по тихи, обрасли с бурени улици. Градовете, в които навремето бяха живели хиляди хора обаче сега гъмжаха от други създания.

Пътят се разшири още повече и се превърна в магистрала, която упорито устояваше на настъпващата гора. Появиха се още коли, преобърнати върху асфалта в лабиринт от ръждив метал и стъкло, но само в платното, което извеждаше от града. Поех по празната лента, край безкрайния поток от смачкани коли, като се опитвах да не надничам в тях, макар че понякога нямаше как да не ги видя. Върху волана на една полупогребана в снега кола лежеше скелет, а снежинките продължаваха да нахлуват през строшеното предно стъкло. Друг скелет висеше под обгорен преобърнат пикап. Хиляди хора се бяха опитали да напуснат града едновременно. Дали са бягали от чумата или от последвалото я безумие?

Пътят се сля с широките улици на града, затрупани със сняг и покрити с дебел слой лед. Изоставих задръстеното от коли шосе и навлязох в пустите странични алеи, защото там се придвижвах по-лесно.

След като прекосих моста над една ленива сива река, стигнах до огромна мраморна сграда, която не беше чак толкова обрасла и изглеждаше странно запазена. Тъй като бях любопитна, а тя се издигаше точно на пътя на привличането, което следвах, аз тръгнах натам и поех край нея. Половината й покрив бе пропаднал, а две от огромните колони, които го поддържаха, бяха строшени. Единият ъгъл на сградата се беше срутил и по пода се валяха отломки. Шмугнах се вътре и любопитно се огледах.

Огромната зала беше празна, в нея изглежда живееше само една самотна сова, която се спусна от високия извит таван, щом влязох. Мраморни колони обграждаха помещението, а по стените различих гравирани думи, тъй напукани и оронени, че вече не се четяха.

До стената в дъното се издигаше изумително висока статуя на мъж, седнал на мраморно кресло. Едната от скръстените му ръце липсваше и по каменните му черти пълзяха малки пукнатини, но все пак беше изненадващо запазен. По мраморното кресло с боя бяха надраскани мръсни думи, които продължаваха и по стената, а единият ъгъл на статуята бе почернял като обгорен. Въпреки всичко мъжът още изглеждаше внушително. Огромното му напукано лице се взираше надолу, някъде вдясно от мен. Стори ми се страховито да стоя пред каменния взор на този гигант. Щом отстъпих към изхода, празните очи сякаш ме проследиха, но лицето ми се стори някак благо, лице от друго време. Зачудих се кой ли е бил, че са го обезсмъртили по този начин. Много неща не знаех за Преди и огромните статуи и мраморните сгради ми изглеждаха напълно безсмислени и чудати.

Излязох и спрях да се огледам. Точно пред мен се простираше правоъгълен участък от напукан бетон, който започваше от стълбите на сградата. Под ледения слой на плитко басейнче се виждаха замръзнали листа и клони, а в края на площадката имаше ръждясала кола.

След това видях нещо още по-странно. Точно пред мен в нощта се издигаше огромна бяла кула, нелепо тънка и заострена, като забита в облаците светла игла. Сякаш един по-силен повей би могъл да я събори… а онова слабо привличане ме теглеше право към нея.

Забързах по стълбите и заобиколих басейнчето, а ботушите ми заджвакаха в калта, бурените и кишата. Покрай бетона земята се бе превърнала в мочурище, пълно с храсти, плевели и ледени локви. Когато се приближих, кулата се извиси над мен и усетих, че притеглянето, което следвах от месеци, е по-силно от всякога. Само дето не идваше от самата кула, а по-скоро от една друга бяла сграда зад нея, която едва се виждаше сред дърветата.

Убедена, че целта е близо, аз тръгнах напред през бурените и храсталаците.

Внезапно спрях.

На няколкостотин метра от кулата, до задръстена с ръждиви коли улица и срещу още една блатиста морава, на хоризонта се издигаше ограда. Беше висока към четири метра, а железните й черни пречки бяха увенчани с намотки бодлива тел. Позната гледка. Бях виждала много такива огради по пътя си — бетонни или дървени, стоманени или каменни, те бяха навсякъде и обграждаха всяко селище, от най-малките ферми до цели градове. Всички имаха една-единствена цел, която в момента се намираше точно пред мен и ми пречеше да продължа.

Зад стената се мотаеше истинско пълчище от високи съсухрени създания, които съскаха и ръмжаха, оголили нащърбените си зъби. Движеха се с насечена, конвулсивна походка, понякога на четири крака, прегърбени и неестествени. Дрехите им, когато изобщо имаха такива, висяха на дрипи, а косите им бяха сплъстени и оплетени, Бялата им като платно кожа се изопваше над костите, а зад очите на мършавите кокалести лица имаше само бездушна пустота. Празна, мъртвешки бяла стена.

Бесни. Изръмжах тихо и отстъпих в сянката на едно дърво. Още не ме бяха забелязали. Свих се зад дънера и докато наблюдавах как се влачат наоколо, забелязах нещо странно. Бесните не се хвърляха към оградата и не опитваха да се покатерят на нея, макар че лесно можеха да стигнат до върха й. Само се прокрадваха покрай нея, но без да я доближаваха и да се докосват до металните пречки. Още по-любопитна, аз надзърнах над тях и стиснах юмруци толкова силно, че ноктите ми се забиха в дланите.

Над портите, отвъд металната преграда, се извисяваше погълната от бурени четвъртита бяла сграда. Входът бе объл и опасан с колони, а зад прозорците мъждукаха светлинки.

Тогава разбрах.

Той е там.

Ако сърцето ми още биеше, щеше да блъска като лудо. Бях съвсем близо, но кой ме чакаше там? На кого щях да се натъкна накрая? Дали на своя създател и щеше ли той да се изненада той от появата ми? Или пък да се ядоса, че съм го проследила дотук? Ами ако налетях право на онзи ужасяващ откачен вампир, който нямаше търпение да ме измъчва до смърт?

Предполагам, че скоро ще разбера.

Вятърът смени посоката си, отвратителната мъртвешка воня на Бесните ме удари с пълна сила и аз сбърчих нос. Нямаше да ме оставят да мина спокойно и да почукам на вратата на местния вампирски Принц, а нямаше как да се бия с цялото пълчище. Щях да се справя с неколцина, но да се захванеш с такава гмеж си беше самоубийство. Не, много благодаря. Вече се бях била с подобна орда пред портите на Едем и оцелях само защото наблизо имаше огромно езеро, а Бесните се страхуват от дълбоки води. Вампир или не, те щяха да ме връхлетят и да ме разкъсат на парчета.

Намръщих се и опитах да измисля план за действие. Трябваше да се промъкна незабелязано край тях. Оградата беше висока само четири метра, вероятно можех да се прехвърля през нея?

Един от Бесните изръмжа и запрати друг, който се беше блъснал в него, право към оградата. Той изсъска, протегна ръка да се задържи и сграбчи една от металните пречки. Последва ослепителен блясък и експлозия от искри, а Бесният изпищя и се загърчи до оградата. Останалите хукнаха назад, а димящото почерняло тяло на чудовището лумна и пламъците го погълнаха.

Ясно, определено няма да докосвам оградата.

Изръмжах. Зората наближаваше и скоро трябваше да се скрия от слънцето. Което означаваше, че трябва да изоставя всякакви планове да проникна през портата до следващата вечер. Бях толкова близо! Ядосвах се, че съм само на метри от целта и от нея ме делят единствено орда Бесни и някаква си електрифицирана ограда.

Момент. Зората наближаваше, а това означаваше, че Бесните скоро ще заспят. Подобно на вампирите, и те не могат да понасят светлината и щяха да се заровят в земята, за да се скрият от изгарящите слънчеви лъчи.

При обикновени обстоятелства и аз щях да направя същото, но в тях нямаше нищо обичайно, а аз не бях обикновен вампир. Канин ме бе обучил много добре.

За да мога да мина за човек, се бях упражнявала да стоя будна след изгрев. Макар че беше много, много трудно и противоречеше на всичките ми вампирски инстинкти, можех да остана будна и активна, ако пожелаех, поне за известно време. Бесните обаче бяха роби на инстинктите си и нямаше дори да се опитат да устоят. Щяха да се заровят в земята и вече нямаше да представляват заплаха, а оградата сигурно щеше да се изключи. Нямаше причина да оставят електричеството и денем, особено когато горивото (или каквото там захранваше оградата) положително беше оскъдно. Ако останех будна достатъчно дълго, Бесните щяха да се скрият, а токът — да спре. Тогава пътят ми към къщата и онзи в нея щеше да се окаже открит. Единственият проблем щеше да бъде слънцето.

Може и да не беше много разумно да продължавам посред бял ден — щях да бъда по-бавна и с притъпени реакции, но ако в къщата беше Сарен, той също щеше да е по-бавен. Вероятно дори щеше да спи и нямаше да очаква отмъстителната дъщеря на Канин да го навести. Можех да скоча отгоре му… ако успеех да остана будна.

Огледах се и забелязах, че сенките са най-плътни там, където дърветата растат нагъсто. Край оградата растителността беше разчистена — много разумно. Непряката слънчева светлина не можеше да ни навреди, но не беше приятна дори на сянка, особено когато знаеш, че ако се промени леко или вятър разлюлее клоните, сериозно ще загазиш.

Небето изсветляваше и слънцето се надигаше към хоризонта, а ордата Бесни започна да изчезва. Отдалечиха се от оградата с тромаво клатушкане, за да се заровят в меката кал, и бледите им тела изчезнаха под земята. Теренът около оградата бързо опустя, докато накрая не остана и един Бесен.

Бях се облегнала на ствола на един дебел дъб и се борех с порива да последвам гадните твари под земята. Още ми беше трудно да оставам в съзнание след издигането на слънцето — мислите ми се забавяха, тялото ми натежаваше и се изтощаваше. Въпреки всичко тренировките да оставам на повърхността дори след като най-страшният ни враг подаде глава над хоризонта си казаха своето и когато и последният Бесен изчезна под земята, аз още бях будна. Все пак изчаках слънцето почти да се издигне над дърветата, за да съм сигурна, че електричеството по оградата е изключено. Голяма трагедия би било да избегна Бесните и слънцето, за да се изпържа на проклетата ограда от нетърпение. Двайсетина минути след изчезването на изчадията слабото жужене, което се носеше от нея, най-сетне утихна. Електричеството беше изключено.

Сега предстоеше най-трудната част.

Издърпах палтото над главата си и свих ръце в ръкавите. От пряката слънчева светлина кожата ми можеше да почернее, да се напука и накрая да лумне в пламъци, но така покрита щях да спечеля малко време.

И все пак не изгарях от нетърпение да се изправя срещу онова, което ме очакваше.

Когато излязох изпод дъба и усетих слабите лъчи на зората, всичките ми вампирски инстинкти крещяха да спра. Без да смея да вдигна поглед, забързах напред, като притичвах от дърво до дърво и където беше възможно, се стрелвах към сенките. Последните метри до оградата бяха най-опасни, защото там нямаше никакво прикритие, само ниска трева и слънцето, което напичаше гърба ми. Стиснах зъби, приведох рамене и продължих.

Когато наближих черната ограда, вдигнах парче метал от земята и го хвърлих към нея. То описа дъга във въздуха, удари се със слабо дрънчене в пречките и падна. Нямаше искри, нито просветване или дим. Не знаех много за електрическите огради, но приех това за добър знак.

Дано само наистина да е изключена.

Скочих към върха й и когато стиснах пречките, усетих пробождането на страха. Слава богу, те останаха студени под дланите ми, аз се изкачих за нула време и се приземих с приклякване от другата страна.

За секунда палтото се свлече от главата ми и облекчението, че съм преодоляла оградата, без да се изпържа, не трая дълго, защото в лицето и ръцете ми лумна силна болка. Изохках, издърпах трескаво палтото върху главата си и хукнах към най-близкото дърво. Клекнах до него, огледах ръцете си и потреперих. Бяха зачервени и силно ме боляха само след няколко секунди на слънчева светлина.

Трябва да вляза вътре.

Забързах приведена през обраслата заснежена морава, като се чувствах ужасно беззащитна. Ако някой дръпнеше тежките завеси на огромните прозорци, със сигурност щеше да ме забележи, но прозорците и теренът около къщата останаха все така тъмни и пусти. Накрая стигнах до извитата стена и се мушнах под арката, за да се скрия от светлината.

Добре. Сега какво?

Притеглянето беше по-силно от всякога, щом се промъкнах по стъпалата и надникнах в пролуката между завесите на прозореца. Видях изненадващо запазена странна кръгла стая с маса с няколко стола в средата, празни, слава богу. В дъното имаше пуст коридор с още стаи.

Потиснах един стон — нямаше да е лесно да открия изпаднал в безсъзнание вампир в толкова голяма къща, но вече не можех да се откажа.

Колкото и изненадващо да ми се стори, стъклата на прозорците бяха цели, а самият прозорец не беше залостен. Побутнах рамката, скочих тихо на дървения под и се огледах предпазливо. Осъзнах, че тук живеят хора, много хора. Надушвах миризмата им, аромата на топли тела и кръв. Зачудих се защо не я бях усетила още в мига, в който влязох в стаята. Ако Сарен беше тук, трябваше вече да е омазал хубавичко стените с кръв.

Само че докато вървях из гигантската къща, не се натъкнах на никакви хора, живи или мъртви, и това ме разтревожи. Всичко ми се стори добре поддържано, нямаше нищо счупено. Стените и подът бяха чисти, мебелите, макар и стари, изглеждаха солидни и добре подредени. Принцът, който живееше тук, или имаше голяма прислуга, която се грижеше за къщата, или беше невероятно отдаден на чистенето.

Продължих да се взирам в сенките и в десетките празни стаи, бях нащрек, търсех някакво движение. Къщата обаче беше тъмна и тиха, когато поех по дългото стълбище, а после по още един дълъг коридор и спрях пред дървената врата в дъното му.

Това е.

Стиснах внимателно меча си и го изтеглих бавно от ножницата, за да не застърже в нея. Като че ли твърде лесно се бях добрала дотук. Който и да се намираше зад тази врата, явно знаеше, че идвам. Ако Сарен ме очакваше, трябваше да съм готова. Ако беше Канин, нямаше да си тръгна без него.

Хванах здраво дръжката, натиснах я и отворих.

До стената отсреща стоеше един мъж и ме чакаше, точно както се опасявах. Носеше черно кожено палто, ръцете му бяха скръстени небрежно на гърдите и не държеше оръжие. Тъмната му гъста коса се спускаше по раменете, а бледото красиво лице се взираше в мен. Устните бяха извити в злобна усмивка.

— Здравей, сестричке — поздрави ме Чакала и златните му очи просветнаха в сумрака. — Идваш тъкмо навреме.

ГЛАВА 3

— Чакала — прошепнах, докато високият строен вампир вървеше към мен. Спомних си последната ни среща — тогава той беше самопровъзгласил се Принц на един потопен бандитски град, чиито жители бяха опасни и безмилостни като него самия. Беше си дал много труд да залови хората, с които пътувах, бандитите му ги бяха преследвали из страната цели три години, а щом ги откри, Чакала не се поколеба да ги пожертва един по един, за да получи каквото иска. Със Зийк успяхме да спасим оцелелите от неговата лудост, но мъката по загиналите и болката от провала още ме преследваха.

Какво правеше Чакала тук? За последно го видях как полита от прозореца на трийсетия етаж, след като много добре си го спомнях — заби дървен кол в корема ми. Не таях нежни спомени за него и бях сигурна, че и той не се радва да ме види отново.

Тогава прозрението ме удари като камък и аз се втренчих ужасено в него. Канин бе наш създател, бе Превърнал и двама ни. Кралят на бандитите беше мой „кръвен брат“, а кръвта зове кръвта. Нищо чудно, че бях усетила две привличания, а щом Чакала беше тук, значи бях следвала него, а не Канин Не Сарен. Бях избрала грешната следа.

Стиснах меча толкова силно, че дръжката се вряза в дланта ми и сигурно щях да изръмжа от безсилие, ако Чакала не стоеше само на няколко метра пред мен. Кой знае докъде беше стигнал вече Сарен! Търсех създателя си от месеци, а накрая нищо! Той още беше в ръцете на онзи психопат и можеше да се намира на другия край на света. Аз пък бях попаднала в капан в тази къща. С брат ми, който най-вероятно искаше да ме убие.

— Чаках те, сестричке — усмихна се той, щом приближи, и зъбите му просветнаха. Палтото му се развя зад него и зърнах блясък на метал. — Не бързаше много, нали? Въпреки че Принцът на Стар Вашингтон нареди на всички пазачи и слуги да се скрият в мазето, за да не ги нападнеш, в случай че си Гладна, ти пак се прокрадваше из къщата като най-обикновен крадец. Не ти ли направи впечатление, че не срещаш никого?

Сега наистина изръмжах и оголих зъби.

— Какво правиш тук, Чакал?

— Гостувам на Принца — каза той спокойно и сви рамене. — Чаках те. — Продължи да ми се хили самодоволно и заплашително. — Какво има, сестричке? Нима не ме очакваше? Да не се надяваше на някой друг?

— Всъщност да — пристъпих напред и вдигнах меча. — Но ще се погрижа за теб, преди да продължа да го търся. Да приключваме.

— Недей така — произнесе тих женски глас, някой влезе в стаята и затвори вратата. Висока изваяна жена се взираше в мен с огромните си черни очи. Пълните червени устни се открояваха на смуглото й лице, а косата й приличаше на тъмен облак. — Ако ще се биете — рече гърлено тя, — изчакайте до довечера, за да излезете навън. Не искам да се блъскате из къщата и да потрошите мебелите.

— Азура — усмихна се Чакала и махна към мен с ръка. — Това е хубавата ми малка сестричка.

— Да, разбрах — каза жената вампир, но не се усмихна. После се обърна към мен: — Моля те, остави оръжието. В дома ми ще се държиш подобаващо. Не желая да те изхвърля навън посред бял ден.

Втренчих се в тях, бях в капан. Двама вампири, единият от които Принц и вероятно Господар. Бях повече от готова да се бия с Чакала, но се съмнявах, че ще надвия и двамата. Жената беше спокойна и хладнокръвна като един друг вампир, друг Господар, и аз усещах силата зад измамно крехката й външност.

Прибрах предпазливо меча, без да изпускам Чакала от поглед. Той като че ли беше много доволен от ситуацията.

— Какво става тук?

— Азура с моя стара… позната — каза Чакала и хвърли на жената чувствен поглед. Тя отвърна единствено с повдигане на вежда. — Реших да се отбия попътно и да я навестя, но, разбира се. Щом усетих, че идваш, останах да те изчакам.

— Ако търсиш схватка, на твое разположение съм.

— Повярвай ми, сестричке, нищо не би ме направило по-щастлив. — Чакала оголи зъби в зла усмивка и аз се напрегнах, готова да издърпам отново меча. — С удоволствие ще ти откъсна главата и ще я забуча на оградата, но обещах на Азура да се държа прилично. — Той кимна към жената, която ни гледаше с хладно любопитство. — Освен това — продължи Чакала, — реших, че сигурно ще ти е интересно да научиш какво открих за Канин и Сарен.

Това ме смая. Вгледах се в него с присвити очи.

— Откъде знаеш за това?

— Стига де. — Чакала скръсти ръце на гърдите си. — Не си единствената, която търси скъпия ни създател. С Капин трябва да си поговорим, но онази откачалка Сарен затруднява нещата. Ти наистина ли дойде да търсиш тях? — Поклати глава, не стана ясно дали с възхищение, или отвращение. — А какво щеше да стане, ако се беше натъкнала на Сарен, а не на мен? Да не мислиш, че си му равна, сестричке? Та той ще те обърне с хастара навън!

— А ти какво правиш? — предизвиках го аз. — Криеш се тук и се надяваш Сарен да се отегчи и да се измори да измъчва Канин ли? Не искаш ли да го заловиш лично?

— Адски си права — обърна се Чакала и зъбите му просветнаха. — Нямам намерение да преследвам онзи психопат, ако не се налага. Мислиш, че аз съм лош, а? — изсумтя той и поклати глава. — Нищо не знаеш, преди да срещнеш откачения Сарен. Уверявам те, че няма да се справиш с него сама, дори Канин се боеше от него. Сарен ще те унищожи напълно.

Примигнах, стресната от страха в гласа му. Сигурно вече се беше натъквал на Сарен или може би Канин го бе предупредил за вампира психопат и вечната му вендета. Във всеки случай след тези думи съвсем ми се отщя да се изправям пред него и още по-отчаяно закопнях да измъкна Канин от ръцете му.

— Послушай брат си — намеси се Азура. — Прав е. Всички сме чували за Сарен и жестокостта му, много е умен въпреки лудостта си. Щом разбрах, че е в града, заповядах на хората да не напускат домовете си дори през деня и няма да спра електричеството на оградата, докато не се уверя, че си е тръгнал.

По дяволите! Дори един вампир Господар, Принцът на този град, се страхуваше от Сарен. Толкова силен ли беше, или просто непредсказуем психар, който бълва зловеща поезия и изнервя всички?

Съмнявах се в това. Сарен беше достатъчно хитър и опасен, за да залови Канин, най-силния вампир, когото познавах. Да, преследваше го от много, много години и го откри донякъде по моя вина, но все пак… Ако Канин се беше прекършил пред безумната му жестокост, какво щеше да стори Сарен с мен?

— Тогава защо си още тук? — попитах Чакала. — Каза, че ме чакаш — ето ме. Какво искаш?

— Имам предложение за теб.

Сковах се, обзета от подозрения, и той въздъхна.

— О, не ме гледай така, сестричке. Аз съм разумен. — Усмихна се зловещо. — Ти нападна моя град, подпали го, уби хората ми и унищожи онова, което планирах от десетилетия, но това не означава, че не можем да се разберем.

— Нямам какво да ти кажа! — изревах аз. — И няма как да ме задържиш тук! Тръгвам, а ако искаш да се биеш, дадено — щом слънцето залезе.

— Колко жалко отвърна Чакала, но когато се обърнах към вратата, не ми се стори смутен. — Защото знам какво търси Сарен.

Спрях на няколко крачки от коридора. Усещах самодоволната му усмивка и когато бавно се извърнах, изпитах омраза към себе си.

— За какво говориш?

— Както вече казах, Сарен дойде в Стар Вашингтон, за да търси нещо. Появил се е няколко дни преди да пристигна, после пак е потеглил с Канин. Не го последвах, защото не съм толкова глупав и защото усещах, че идваш. Реших да те изчакам.

— Отговори на въпроса ми или ми дай някакво основание да остана. — Присвих очи. — Всъщност имаш пет секунди, преди да изляза оттук.

— О, повярвай ми, това ще искаш да го чуеш. — Бившият Крал на бандитите скръсти спокойно ръце на гърдите си. — Знаеш как са се появили Бесните, нали? Нашият скъп създател, благородният Канин, жертвал събратята си за да търси лек срещу чумата, но хората прецакали всичко и превърнали онези вампири в Бесни.

— Той ми каза.

— Добре. Тъкмо няма да ти обяснявам всичко. — Чакала се облегна на една лавица с книги. — Е, лабораторията не е била само една, имало е няколко правителствени лаборатории из цялата страна, които трескаво търсели лек за чумата. Едната е някъде тук. — Той се ухили на смаяното ми изражение. — Да, Канин веднъж спомена, че в старата столица има тайна лаборатория и когато разбрах, че Сарен е душил наоколо, се сетих какво може да търси.

— Къде е тази лаборатория?

— Нямам представа — сви рамене Чакала. — Реших да питам Азура дали знае нещо. Тя смята, че е някъде под града, сред старите тунели. Проблемът е, че сега те бъкат от Бесни и това затруднява търсенето. Тогава ми хрумна гениалната идея да те изчакам. Реших, че с общи усилия ще постигнем повече.

Сега беше мой ред да изсумтя.

— И защо трябва да ти помагам?

— Защото ако ми помогнеш да намеря лабораторията — отвърна Чакала, — аз ще ти помогна да спасиш Канин.

— Не ми трябва помощта ти…

— Напротив. — Той се отблъсна от лавицата и се вгледа напрегнато в мен. — Не познаваш Сарен и не знаеш на какво е способен. Въобразяваш си, че ще нахлуеш в леговището му, ще го убиеш и ще спасиш Канин, но не си познала. Сарен е откачено копеле и е по-стар и по-умен от всички ни. Ако искаш да го спреш, имаш нужда от помощта ми. По-късно винаги можем да си видим сметката взаимно, след като се доберем до създателя ни. Но за да видиш Канин отново, ще трябва да ми се довериш.

— Защото ти си изключително достоен за доверие, така ли?

— Стига де — каза Чакала и се усмихна окуражително. — Всичко това само защото те прободох с кол и те хвърлих през прозореца? Сигурен съм, че можем да забравим това дребно недоразумение.

— Не! — изревах и усетих, че зъбите ми изникват от венците. — Не заради това, което стори на мен. Ти отвлече и уби мои приятели, хвърли един от тях на Бесен, измъчва човек, за да получиш своето и си отговорен за смъртта му! — Спомних си окървавената арена, клетката в центъра и Бесния, който поваля пищящата си жертва. — Трябва да те убия още сега заради онова, което им причини!

— Така ли? — Чакала се взираше в мен. — Кажи ми, скъпа сестричке, ти колко народ изби? Колко от хората ми умряха, когато нахлу в града ми с приятелчетата си, а? Колко гърла разпори, колко човеци разкъса, защото не успя да контролираш Глада? Или греша? — Той килна глава с престорено объркване. — Може пък да си първата от нашия вид, която не се нуждае от човешка кръв, за да оцелее. Ако е така, моля, ще ти се извиня и ще си тръгна. — Чакала ме погледна с извити в очакване вежди. Стиснах юмруци и се втренчих в него, а той кимна. — Кого се опитваш да заблудиш? Хората са храна. Знаеш го не по-зле от мен, затова не очаквай да чезна от вина, че съм убил приятелите ти, не и когато вониш на кръв и смърт. Ти си не по-малко чудовище от мен.

Изръмжах, изкушавах се да скоча и да отсека подигравателно ухилената му глава. Бащата на Зийк, Джебедая Крос, заслужаваше тази разплата. Заслужаваха я и Дарън, Рут и останалите, които изгубихме заради Краля на бандитите. Тогава към нас се приближи Азура. Усещах, че е готова да скочи, ако се наложи.

— Нека работим заедно, сестричке — продължи Чакала с тих умоляващ глас. — Не искам много, само помощта ти, за да намеря лабораторията. После ще спасим стареца, но първо трябва да я открия.

— Може да отнеме време — възразих аз. — Каквото нямаме, нито ние, нито Канин. Първо него трябва да спасим…

— Канин вече е мъртъв — сопна се Чакала. — Или почти мъртъв. Сарен го е вкарал в хибернация. А ние рядко излизаме от нея. Канин няма да се събуди скоро и ако Сарен искаше да го унищожи напълно, вече щеше да го е сторил.

— Защо толкова искаш да откриеш лабораторията?

Чакала ме изгледа с изумление.

— Сериозно ли питаш? — въздъхна той и поклати глава. — Ами че какво търся аз толкова време? Какво е толкова важно за мен, че да гоня из цялата страна един стар проповедник и малкото му паство? Какво ме доведе тук и защо искам помощ от теб, когато имам цяла армия слуги, готови да изпълняват заповедите ми? Помисли, сестричке. Не е толкова трудно.

Не беше нужно да мисля.

— Лекарството! — прошепнах.

Чакала се изхили и кимна.

— Да. Лекарството, краят на Беса. В момента то е малко по-важно от Канин. — Озъбих се, а той вдигна ръка. — И аз искам да намерим стареца. Както ти казах, трябва да поговоря с него. Ще ми е нужна помощта ти, за да го спася от Сарен. Е… ще ми помогнеш ли? Аз ще помогна на теб. — Той оголи зъби в свирепа усмивка. — След това, щом свършим работата, ще имаш възможност да се опиташ да ме убиеш, а пък аз ще забия втори кол в корема ти и ще те хвърля на Бесните. Какво ще кажеш?

— Чакал — обади се Азура. — Ако искаш помощта на това момиче, по-добре спри да я дразниш. Тя не е някой от твоите тъпаци, когото можеш да стреснеш със заплахи. Ако се наложи да я убия заради отвратителното ти отношение, ще ти бъда много сърдита. Е… — Тя извърна тъмния си напрегнат поглед към мен. — Слънцето изгря, а аз съм изморена. Ако искате да продължите словесните битки, ще ви помоля да изчакате до вечерта. Засега домът ми е на ваше разположение.

— Ами… — Колебаех се, не знаех как да разбирам щедростта й и дали да й вярвам, но тя беше права — слънцето грееше, трябваше да рискувам и да остана тук. — Благодаря.

Азура бавно примигна.

— Бих ти предложила апартамента за гости срещу този на Чакала, но се страхувам, че ще се превърне във военна зона. Затова ще накарам Уилям да ти покаже един от по-скромните. Ще продължим разговора довечера. И, момиче… — Тъмните й очи се присвиха и станаха заплашителни. — Надушвам кръв по теб. Не яж хората ми, иначе ще забравя за гостоприемството и ще ти сваля главата от раменцата, разбра ли?

Потиснах усмивката си. С вампирите Господари и особено с Принцовете човек трябва да бъде дипломатичен. Вече бях установила, че не приемат добре сарказма.

— Добре — отвърнах простичко. — Разбрах.

Явно доволна, Азура се обърна към вратата и вдигна ръка. След секунда един мъж с черно-бяла униформа пристъпи прага, поклони ми се и официално изрече:

— Ще ви покажа стаята. Моля, последвайте ме.

Хвърлих последен поглед на Чакала и тръгнах след мъжа. Прекосихме безброй дълги коридори и няколко стълбища и главата ми се замая. Бях сигурна, че ще открия тук Сарен и създателя си, а Чакала бе осуетил всичките ми планове. Не знаех какво да правя.

Уилям ме преведе през цялата къща, докато накрая стигнахме до дълъг коридор с много врати. После ми посочи стаята, поклони се бързо и си тръгна. Отворих предпазливо вратата и видях малка, но богато обзаведена стая. Леглото, тоалетката, нощното шкафче и масата бяха стари, но много запазени, полирани до блясък и леко ухаещи на лак. На нощното шкафче имаше гарафа и чаша и щом усетих аромата на топла кръв, Гладът ми се разбуди. Изобщо не вярвах на Чакала, но нямаше да навреди да се възползвам от гостоприемството на Принца, особено след като бе поднесено в чаша, а не във вените на жив човек.

Пресуших каната и усетих как кръвта се спуска в празния ми стомах и потушава острата болка. Гладът утихна и на негово място дойде сънят, който размътваше ума ми и ме влечеше надолу. След като заключих вратата, издърпах масивната тоалетка от мястото й до стената и я опрях на касата. Може и да бях параноична, но нямаше да спя в странна къща с двама вампири, единият от тях — Чакала, без да взема мерки.

Доволна, че ако някой разбие вратата, поне ще мога да разчитам на предупреждение, аз се свих върху хладните червени завивки, както си бях с палтото и ботушите и се замислих върху думите на Чакала, преди да потъна в мрак.

На следващата вечер се събудих с меч в ръка — бях го измъкнала от ножницата, преди сънят да ме обори напълно. Когато се надигнах, непознатите стени и мебели се втренчиха в мен и ми трябвате секунда да си спомня къде се намирам. Един поглед към вратата ми разкри, че още е заключена, барикадирана и непокътната. Каната стоеше празна в края на масата. Явно никой не бе влизал, или поне никой от прислугата.

Пъхнах меча в ножницата, отново си спомних разговора от предишния ден и се смръщих. Чакала, моят безмилостен кръвен брат убиец, беше тук. Трябваше да се махна, а най-добре беше да го убия. За целта разполагахме с ясно нощно небе и гола морава. При последната ни схватка той победи и едва не ме уби, но сега бях по-силна. Стигнеше ли се до бой, щях да му видя сметката.

Все пак, ако казваше истината и лекарството за Беса беше някъде под краката ни, трябваше да го намерим на всяка цена. Колкото и да ми бе неприятно да го призная, Чакала беше прав. Нямаше да помогна на Канин, като търча на сляпо след него; имах нужда от план, за да се изправя пред Сарен и помощта на един силен вампир не беше за пренебрегване.

От мисълта да работя с Чакала обаче кръвта ми кипваше. Не бях забравила какво причини на групата ни. Той беше жесток и зъл. За него хората бяха единствено храна или средство да си постигне целта. Убиваше, без да се замисли и бе погубил мои познати, хора, които смятах за приятели.

Зийк не би се замислил дали да го убие.

Още се опитвах да реша какво да правя, когато един слуга почука плахо на вратата и ми съобщи, че Господарката Азура и Господарят Чакал ме чакат в дневната и ако обичам, да го последвам. След като избутах тоалетката на мястото й, аз тръгнах след добре облечения мъж по множеството коридори, а после — нагоре по стълбите, докато най-сетне той спря пред една врата и ми направи знак да вляза.

Азура и Чакала бяха там, разбира се. Тя седеше на едно канапе, кръстосала дългите си крака, с пълна с кръв винена чаша в ръка. Чакала се облягаше на камината, въпреки че огънят в нея пламтеше и озаряваше чертите му със зловещо червено сияние. Нямах представа как стои толкова близо до пламъците, аз никога не бих рискувала така. Той обаче ми се ухили самодоволно и предизвикателно и разбрах, че си играе с мен. Добре знаеше как се отразява огънят на един вампир и искаше да ми покаже, че не се страхува.

— О, Нейно Величество най-сетне ни удостои с присъствието си. — Чакала вдигна чаша в подигравателен поздрав и я изпразни на една глътка. Азура го изгледа с презрение и отпи от своята. — Е, сестричке, готова ли си да започнем?

— Още не съм решила дали да приема помощта ти — отвърнах аз и той припряно въздъхна. — Защо се изненадваш, как да се съглася да работя с онзи, който изби приятелите ми и вероятно ще забие нож в гърба ми още щом се обърна?

— Не го приемай като помощ за мен — рече той благоразумно и не направи опит да оспори обвиненията ми. — Така помагаш на Канин. На твое място бих се възползвал от всяка възможност, ако смятам да се изправя пред Сарен.

Обърнах се към Азура.

— А ти какво мислиш?

— Аз ли? — Тя вдигна тънката си вежда. — Изобщо не ми пука. Тук съм, за да се уверя, че няма да обърнете дома ми с главата надолу.

— Стига, сестричке — обади се пак Чакала. — Да не повтаряме всичко от вчера. Знаеш, че това е най-добрият начин да помогнеш на Канин. Признай си, че и ти си любопитна като мен.

Изгледах го кръвнишки.

— Да кажем, че се съглася… засега. — Усмивката му се разшири, но аз не обърнах внимание на това. — Твърдиш, че и Сарен търси лабораторията. Според теб къде може да е тя?

Азура се наведе напред и остави чашата на ниската масичка пред канапето.

— Накарах хората си да намерят някакви стари карти на града и на метрото — рече тя, постави на масата голям лист хартия и го приглади. — Не могат да ни покажат къде се намира свръхсекретната правителствена лаборатория, но имам някои предположения.

Чакала остана на мястото си, а аз прекосих стаята и се вгледах в картата. Никога не бях виждала такова нещо и нямах представа как се разчита — представляваше плетеница от линии и знаци, които се сливаха в истински хаос. Азура обаче посочи една случайна линия с лакирания си в червено нокът и я проследи по картата.

— Бесните — започна тя с гърлен глас — през деня слизат в тунелите за метрото. Нощем излизат да ловуват, но обикновено се връщат долу призори. С изключение на онези, които не искат да се отдалечават от моята ограда. Никой в този град не смее да влезе в тунелите по каквато и да е причина, когато и да било. Не се знае колко са Бесните там, но вероятно са хиляди. А това — добави тя и огради с пръст едно място на картата — според нас е главното им гнездо. — Отдръпна ръка и ме погледна. — Там трябва да търсите лабораторията.

— Защо?

— Ако е тръгнал от нея, вирусът се е разпространил бързо. Стотици, вероятно хиляди хора са били заразени именно в този район, затова броят на бесните там е бил най-голям и болестта се е разпространила нататък.

— Чакай малко — смръщих вежди аз, защото си спомних думите на Канин. — Мислех, че лабораторията в Ню Ковингтън е отговорна за създаването на Бесните — оттам избягали и така вирусът се разпространил.

— Канин ли ти го каза? — изсумтя Чакала. — Това е част от историята, но не цялата. — Той се отблъсна от стената, приближи се до една странична масичка, взе гарафа, пълна до половината с кръв, и си наля. След това се настани удобно в едно кресло, отпи голяма глътка и ми се усмихна.

— Разполагай се, сестричке. Нека ти разкажа какво точно се е случило, за да оцениш напълно ролята на нашия създател в тази свръхшибана ситуация.

Той пак отпи лениво — чакаше да се настаня и аз седнах като на тръни в отсрещното кресло.

— Нали знаеш, че Канин заловил вампири и ги предал на учените да експериментират с тях — започна Чакала, доволен, че има публика.

Спомних си за речта му на арената, пред армията от бандити, които скандираха името му… точно преди да хвърли Дарън на Бесния за забавление. Още чувах как пищеше той, докато онова изчадие го разкъсваше. Гневът ми припламна, едва се сдържах да не изръмжа и опитах да се концентрирам върху думите на Краля на бандитите.

— Всичко е било за каузата — да се намери лек за Червените дробове — продължи Чакала, който явно не беше забелязал внезапния ми гняв. — Или поне това е било оправданието на Канин, докато е предавал своите. Преследвал жертвите си, пробождал ги, за да изпаднат в хибернация, и после ги доставял в лабораториите, където учените им причинявали онези прекрасни неща, които учените по принцип причиняват на злочестите си опитни мишки.

Размърдах се неловко на мястото си. Не исках да мисля за Канин по този начин, макар да знаех историята. Или поне си мислех, че я знам.

— Работата е там — продължи Чакала и качи обутите си в ботуши крака на полираната масичка, без да обръща внимание на възмутения поглед на Азура, — че не само в лабораторията в Ню Ковингтън са търсели лек. Да, там разполагали с вампирски пациенти, но споделяли изследванията си и с други лаборатории. Тогава във Вашингтон станало нещо и там пламнало огромно огнище на болестта. Стотици хора се Превърнали само за часове. Наясно сме, че лабораторията в Ню Ковингтън е изгорена до основи и всички документи били отнесени или унищожени, но не знаем нищо за лабораторията под този град. Дали е още непокътната? Разполага ли с изследванията отпреди десетки години? Какво е останало? Лекарство, може би? Да се надяваме. Ами изследването на заразата и вируса и как се е появил Бесът? — Чакала присви златистите си очи и аз настръхнах от погледа му. — Ако се е запазила поне част от тези изследвания, кой не би искал да се добере до тях? Сарен е много умен и съвършено луд, че и нестабилен, на всичкото отгоре. Помисли си само какви гадости може да сътвори, ако се добере до подобна информация.

Потреперих и усетих как и последните ми възражения изчезват. Ако Сарен планираше нещо подобно, трябваше да бъде спрян. Ако съществуваше лек за Беса, трябваше да го намерим. За добро или зло, изглежда щях да действам заедно с кръвния си брат. Поне засега. Отчаяно се надявах това да е правилният избор и Канин да издържи, докато стигнем до него.

— Знаех си, че ще ме разбереш — усмихна се Чакала и стана, а коженото му палто се надипли зад него. — Е, щом вече сме на една вълна, да започваме ли купона?

ГЛАВА 4

Бесните се върнаха и пак се замотаха около имението, но Азура ни показа тунел, който водеше от къщата до една празна сграда оттатък оградата. Не ми се стори никак разстроена от заминаването ни, но ни даде карта, термоси с кръв и неохотната покана да се върнем, ако много се налага.

— Метрото е на няколко пресечки в тази посока — посочи тя към едно място на наполовина разтворената карта. — Това е най-бързият начин да стигнете до гнездото им, но помнете, че издигне ли се слънцето, тунелите ще бъкат от Бесни, които се прибират под земята да спят. Предлагам да побързате, освен това стойте далече от улиците. Движете се по покривите, Бесните рядко се осмеляват да се качат там.

— Благодаря, скъпа — отвърна Чакала и й се ухили похотливо. — Може би някой ден ще се отбия пак и ще се опознаем по-добре, когато имаме повечко време, а?

— Да, само предупреди, че идваш — усмихна се напрегнато Азура. — Че да не забравя да изключа оградата.

— Палавница — ухили се Чакала, а Азура затвори вратата и ни остави отвън.

Градът от другата страна на оградата се простираше мрачен и зловещ, обрасъл с дървета и храсти, сякаш цяла гора беше избуяла и погълнала всичко. За двама вампири бе съвсем лесно да се качат на покрива на най-близката сграда и да поемат по хлабавите керемиди и през зеещите пролуки. Там, където пространството между сградите беше твърде голямо, скачахме на земята, но само докато стигнем до отсрещната стена и се изкатерим по нея. По покривите нищо не ни пречеше, луната озаряваше пътя ни над улиците и ние следвахме картата на Азура.

Под нас обаче беше друго.

Бесни бродеха по преплетените улици, прокрадваха се между колите, излизаха от прозорците, търчаха по порутените тротоари, ръмжаха и съскаха един срещу друг, заслепени от гнева и влудени от Глада. Отвъд оградата не се виждаха никакви хора; чудех се дали Азура не е прибрала в своята крепост единствените оцелели. Една злощастна котка се опита да притича през пътя и на мига бе връхлетяна от Бесен, който пъхна главата й в устата си и я откъсна. Миризмата на кръв привлече още Бесни и скоро се завърза отвратителна схватка — изчадията пищяха и се разкъсваха взаимно, за да се доберат до останките на животното.

— Не си много разговорлива.

Не му обърнах внимание, гледах право пред себе си. Чакала крачеше с лекота до мен и понякога поглеждаше към картата.

— Нямаш какво да кажеш, а? — попита той. — Каква изненада! Беше толкова многословна при първата ни среща. Трябва да призная, че съм убивал кръвни родственици, но единствено за теб си помислих, че можем да се спогодим. — Въздъхна. — После, разбира се, ти уби неколцина от моите и избяга с човеците, които бях открил с толкова усилия. Ти и онова момче — добави той малко по-остро. — Как му беше името? Синчето на стария проповедник, за когото ляха легени сълзи, защото го мислеха за мъртъв? Нещо библейско беше, нали? Джеремая? Закарая?

Йезекил, помислих си аз и усетих студ в стомаха си. Зийк. И никога нищо няма да ти кажа за него. Не бива да ти помагам, трябваше да извадя меча и да го забия в ухилената ти физиономия!

— Та какво стана с твоите хора? — попита Чакала след няколко минути напрегнато мълчание. — Тръгнаха ли си? Избягаха ли, след като мина през толкова премеждия, за да ги изведеш от града? — Той пак се ухили. — Или си ги изкльопала всичките, а?

— Млъквай! — не издържах аз, но не го погледнах. — Те са на сигурно място. Нищо друго няма да ти кажа.

— Така ли? — Докато напредвахме по потрошените покриви, усещах, че се хили с отвратително самодоволство. — Значи си ги завела до Едем? Колко милосърдно от твоя страна. — Чакала се усмихна на острия ми поглед. — Какво, шокирана си, че знам за Едем ли? Недей така. Винаги съм знаел, че съществува — град без вампири, само сбирщина от тлъсти човеци, които търчат насам-натам и се преструват на началници. Знаех, че онзи старец го търсеше и че накрая все пак ще ми падне в право в скута. Той и жалката му групичка нямаше как да бягат вечно от мен, трябваше просто да бъда търпелив. И търпението ми се отплати — сгащихме ги. Всичко вървеше по план. — Той присви очи. — Или щеше да върви по план, ако не беше ти.

— Да, много съжалявам, че ти провалих плановете да превземеш света.

— Не е вярно — реагира Чакала. Звучеше обиден. — Опитвам се да намеря лек за Беса.

Изсумтях. Всяко живо същество, ухапано от Бесен, също се превръща в Бесен, но Бесни не се създават единствено така. Заради мутирал щам на вируса на Червените дробове всички вампири са носители на Беса. Ако само ухапят човек, за да се нахранят от него, той няма да се Превърне, но за повечето от нашия вид опитът да създадат нов вампир чрез обмяна на кръв води до появата на Бесен. Само малцината Господари, Принцовете на градовете, можеха да създават ново поколение, но и дори при тях съществуваше вероятност да се пръкне Бесен. Канин, нашият създател, беше Господар, но аз извадих късмет, че след смъртта си се превърнах във вампир, а не в ужасно безмозъчно чудовище.

— Онзи старец беше ключът — продължи Чакала, като се взираше в мен. — Той разполагаше с цялата информация. Резултатите от изследванията на вируса, от проведените изпитания, от данните как са се появили Бесните, всичко! Опитвам се да спася вида ни, сестричке. Бях на косъм, но ти ме провали.

— Опитваш се да излекуваш Беса, за да превърнеш слугите си в армия от вампири и да завладееш всичко! — изстрелях аз в отговор. — Не ми се прави на светец. Ти си коварен, кръвожаден убиец, който жадува за власт. Между другото, къде е сега твоята армия от бандити? Нима са те изоставили, защото не са получили обещаното безсмъртие?

— О, не се тревожи, още са тук — усмихна се дружелюбно Чакала. — Относително лесно е да управляваш град, в който не съществуват правила — слугите правят каквото си искат и ти не им пречиш. След смъртта на стареца обаче се наложи да измисля нов план. Тогава се сетих за теб и реших, че трябва да си поговорим, а нямаше как да го направя, ако армия бандити ме следва през цялата страна. — Сви рамене. — Те ще ме чакат, когато се върна с лекарството. Нищо не си спряла, сестричке, само малко забави нещата.

— Ако има лекарство. Не знаем дали тази лаборатория е разработила лек. Или поне нещо подобно.

— Щях да го споделя с теб — рече той. Звучеше гневен и наранен едновременно. — Двамата с теб, сестричке, можехме да получим всичко. Всичко!

— Не искам всичко — озъбих му се аз. — Не исках твоя град, слугите ти, кроежите ти за власт, нищо! Исках само да отведа приятелите си на безопасно място.

— Ахаа! — Чакала вдигна вежда. — И какво излезе накрая? Май не виждам приятелчетата ти сега. Къде са те? В техния Едем, нали? Ти защо не остана там, щом са ти толкова близки? — Той се изхили и продължи, преди да отговоря: — Знаеш ли какво си мисля, че е станало? Отвела си онези торби с кръв в Едем, точно както каза, но те, милите, не са могли да допуснат един вампир в града си, нали? Това само ще всее паника, все едно да вкараш вълк сред овце. Затова са те отпратили или прогонили. А твоите малки приятелчета, човеците, които спаси от големия лош бандитски крал. Хората, заради които си заложи главата, не са направили нищо. Защото знаят, че другите са прави. Защото ти си чудовище, което убива хора, за да оцелее, и каквото и да си мислиш, винаги ще бъдеш само това.

— Я ми напомни защо ти помагам?

Чакала се засмя.

— Знаеш, че съм прав, сестричке. Можеш да го отричаш колкото си искаш, но само се заблуждаваш.

— Ти не ме познаваш. — Чакала пак се изхили и аз се извърнах към него. — И още нещо, спри да ме наричаш „сестричке“. Не сме роднини само защото Канин с Превърнал и двама ни. Имам си име — Алисън. Използвай го.

— Разбира се, Алисън. — Чакала оголи присмехулно зъби. — Но и двамата знаем истината. Вампирската кръв е по-силна от човешките връзки и ни свързва по начин, който хората не могат дори да си представят. Според теб защо можеш да усетиш и мен, и Канин? Защото колкото по-силна ставаш, толкова по-лесно разбираш къде са членовете на семейството ти по всяко време. Ето затова повечето вампирски сборища са от членове на семейството на Принца, които той самият е създал. Може да ги усети навсякъде и понякога долавя дори мислите им. Което им пречи да се обърнат срещу него. Връзката обаче е двупосочна.

— Затова ние с теб усещаме Канин.

— Аха. — Чакала погледна на запад, когато поехме отново. — И ние с теб се усещаме, макар и малко по-слабо. Най-силното привличане обаче е към създателя ни, или поне беше, преди да изпадне в хибернация. Ако вампирът е близо до смъртта, връзката отслабва, но не се прекъсва.

— Защо?

— Защото по някакъв начин, вероятно несъзнателно, Канин ни зове.

След няколко часа все още не бяхме открили входа към метрото.

— Хм. — Чакала спря на края на един покрив, разтвори картата и започна да се оглежда. — По дяволите! Входът към метрото трябва да е на тази улица, но как да разчета проклетата карта, като по нея няма никакви знаци?!

Оставих го да се суети с картата и се вгледах в бледите силуети на бесните, които се промъкваха в сенките долу.

Защо му е на Сарен да търси тази лаборатория? — попитах тихо, за да не ме чуят чудовищата. — Според теб какво иска?

Чакала изсумтя разсеяно.

— Откъде да знам, не съм психопат. — Той замълча и добави: — Е, не съм чак такъв психопат. Добре де, ето го входа към метрото във Фоги Ботъм[1]… Къде е проклетият тунел? — Той погледна към улицата и въздъхна. — Може би и той търси лек за Беса. О, ама чакай, на теб не ти пука за това, нали?

Голяма група Бесни се появи между две сгради точно под Чакала, който се беше задълбочил в картата. За миг ми хрумна противната мисъл да го бутна от ръба, за да падне сред тях и да видя как ще се оправи. Чудовището в мен одобри този план, подтикваше ме да действам и да го нападна, докато не гледа. Да, шепнеше то. Направи го. Чакала би го направил и ще го направи някой ден. Когато вече няма нужда от теб, ще те удари в гръб, без да се замисли.

Но така щях да стана същата като него, нали?

Възможността отмина, преди да взема решение. Глутницата Бесни се отдалечи. Гледах ги как се промъкват по улицата, съскат и ръмжат… и изчезват под купчина отломки.

Примигнах.

— Ей! — извиках на Чакала, той свали картата и ме погледна, а аз се приближих до ръба и приклекнах. — Мисля, че го открих.

Слязохме внимателно на улицата и се огледахме за Бесни, които можеха да се спотайват между колите и край сградите. Прекосихме предпазливо платното и огледахме мястото, където бяха изчезнали изчадията. Съседната сграда беше почти срутена и земята бе осеяна с натрошено стъкло, метални и бетонни отломки, но под един пропаднал навес имаше малка, почти незабележима тъмна дупка.

Чакала се ухили предизвикателно.

— Дамите са с предимство.

Настръхнах. Входът към тунела беше тих като зейналото гърло на нещо огромно и зло, което иска да ме погълне. Наведох се и се вгледах вътре. Посрещна ме непрогледен вечен мрак, през който трудно проникваше даже вампирското ми зрение. От дупката лъхаше студен сух въздух и миризма на прах, гнилоч и развала.

— Какво има? — чух самодоволния глас на Чакала. — Изплаши ли се? Или искаш батко ти да мине първи?

— Млъквай!

Намръщих се, посегнах през рамо и издърпах меча, който излезе със съсък от ножницата. Исках да съм подготвена, ако нещо ми се нахвърли в мрака. Хванах дръжката така, че острието да легне на предмишницата ми, наведох се досущ като Бесните и се плъзнах в дупката.

Напипах скала и студен метал, а когато се изправих, се озовах на върха на дълго стълбище, което водеше към непознатото. Металните стъпала бяха отчасти затрупани с пръст и камъни, изглеждаха неравни и странно поддаваха, сякаш не бяха добре закрепени. Човек спокойно би си помислил, че навремето са били подвижни.

Чакала се плъзна след мен с краката напред, изсумтя и скочи на стъпалата.

— Добре — прошепна той, щом се изправи. За разлика от мен, трябва ще да се привежда, за да не се блъсне в тавана. Понякога е добре да си дребосък. Той извади картата и присви очи в мрака.

— Та значи, според картата трябва да тръгнем по червената линия на Север, за да стигнем до свърталището, което е някъде тук… — потупа той с кокалче по хартията. Изглеждаше замислен.

— Къде точно?

— Не се разбира.

— Значи ще вървим на сляпо. Ще търсим лаборатория, която може въобще да не е тук, насред свърталище на Бесни, които ще ни затворят в капан, ако не намерим изход.

— Вълнуващо, нали? — ухили се Чакала и сгъна картата. — В такива моменти можеш да се насладиш на безсмъртието си. Не ти ли харесва, сестричке? Не те ли кара да се чувстваш жива?

— Аз съм пас, благодаря. — Прибрах меча и се вгледах надолу по стълбите. — Стига ми просто да намеря лабораторията и да изляза цяла оттук.

Стълбището се спускаше дълбоко под земята и водеше до огромен тунел. Познатите релси се нижеха от двете страни на платформата. На времето по тях бяха летели метални вагони, но сега пустееха. Таванът на огромния тунел изглеждаше странно — беше изпъстрен с някаква шарка от бетонни квадрати, големи парчета от които се бяха стоварили на платформата. Чакала отиде до края й, скочи на релсите и се вгледа в тунела.

— Няма и помен от Бесни — прошепна той. — Поне засега. — Погледна ме през рамо. — Идваш ли?

Скочих на релсите зад него.

— Какво има, Чакал? — Реших да отвърна на подигравката му. — Да не искаш да ти държа ръката всеки път щом слезем в тъмна дупка?

Смехът му отекна в извития таван и ме изненада.

— Ето затова те харесвам, сестричке. С теб толкова си приличаме.

Аз не съм като теб, помислих си. Но думите му ме преследваха дълго след като навлязохме в тунела.

— Ама това нещо няма край, а?

Потрепнах, когато гласът му отекна в тишината и пое по безкрайния тунел.

— Говори по-тихо! — изръмжах аз и се ослушах за тътрене на крака или дращене на нокти по камъка. Можеше да сме събудили Бесни. Вече бяхме срещнали няколко и нямах желание да си пробивам път през още една вълна. Тъмните тунели смърдяха, вонята на чудовищата бе полепнала по стените, но иначе нищо не помръдваше, нямаше дори плъхове. Понякога попадахме на тела на Бесни, разкъсани от себеподобните си. Веднъж се натъкнахме на нещо, което помислих за труп, но то скочи с писък към нас, размахвайки оцелялата си ръка. Чакала явно се наслаждаваше на тези срещи и размахваше яростно стоманената пожарникарска брадва, която криеше под коженото си палто, смазваше черепи и чупеше кости със свирепа усмивка. Аз не бях толкова ентусиазирана. Не ми беше приятно, че съм се озовала в този подземен лабиринт на смъртта с вампир, когото не харесвам и на когото нямам никакво доверие. Защото, когато се нахвърляше върху Бесните демонично ухилен и ги сечеше на парчета, Чакала ми напомняше за самата мен. За онова, което потисках, за звяра, който ме караше да изгарям от животински гняв и жажда за кръв. Онази част от нас, която ни правеше опасни за хората и ми пречеше да бъда със Зийк.

Моят кръвен брат се усмихна и опря окървавената брадва на рамото си.

— Сестричке, не ми казвай, че те е страх от шепа Бесни.

— Едно е шепа бесни, друго е цяла орда в тесен тунел. Ще съмне само след часове.

Втренчих се безсилно в порутения бетонен тунел. Под Стар Вашингтон имаше огромен лабиринт от тунели, тръби и проходи, които се виеха до безкрайност в мрака. Нощта беше към края си, а тунелите не свършваха. Натъкнахме се дори на нещо като подземен търговски център с древни порутени магазини и странни гниещи неща по полупразните лавици. А аз си въобразявах, че в каналите на Ню Ковингтън е трудно! Та те бяха нищо в сравнение с това.

— Къде е тъпата лаборатория? — измърморих. — Като че ли цяла нощ обикаляме в кръг.

Чакала понечи да отговори, но се свъси и попита:

— Чу ли това?

Не, кое?

Той ми направи знак да мълча и пое напред. Бетонният тунел, по който вървяхме, се стесни и аз наистина чух нещо, от което косъмчетата по тила ми настръхнаха. Ако тихото ръмжене и съскането не стигаха, за да застана нащрек, вонята на гнилоч и смърт, която лъхаше оттам, се оказа предостатъчна.

Продължихме безшумно с извадени оръжия. Пред нас тунелът внезапно излизаше на открито, а едно ръждиво тясно мостче се протягаше над празно пространство. Стиснах меча, последвах Чакала до мостчето и погледнах към мрака долу.

— Мамка му! — възкликна той.

Стояхме на ръба на огромна кръгла зала, чиито стени се издигаха на пет метра над нас. Тясното метално мостче водеше към друг тунел, на поне шейсет метра разстояние. Перилата му бяха ръждясали напълно и на места в ламаринения под зееха дупки, но не това ме притесни най-много.

На три метра под нас бетонният под беше покрит с шаващ килим от бледи тела и нащърбени зъби. Бесните изпълваха цялата зала, ръмжаха, съскаха и щъкаха из помещението като пълчища мравки. Бяха стотици, може би хиляди, и продължаваха да извират от околните тунели и тръби. Лъхна ме воня на кръв, гнилоч и гадост, изсъсках и отстъпих от ръба.

— Е — развеселено започна Чакала, втренчен в пълчището под нас. — Май намерихме гнездото. — Той разклати пробно мостчето, което изскърца и посипа с ръжда ордата долу. Слава богу, не забелязаха. — Не изглежда много стабилно, нали? Интересно ще бъде.

— Не говориш сериозно.

— Да виждаш друг път натам? — Чакала скръсти ръце и се ухили самодоволно и предизвикателно. — Мислех, че нямаш търпение да откриеш лабораторията.

Аз също се подсмихнах и отвърнах:

— Е, добре, след теб.

Той сви рамене, стъпи на тясното мостче и внимателно отпусна тежестта си на него, за да провери дали ще го удържи. То изстена, но издържа и Чакала ми се ухили:

— Страх ли те е от високото, сестричке? Искаш ли да те пренеса?

— Защо не си спестиш остроумията, докато стигнеш до другия край?

Той извъртя очи, обърна се и тръгна с неестествена грация над пропастта. Въпреки това мостчето скрибуцаше, стенеше ужасно под тежестта му, потреперваше и се олюляваше, а аз прехапах устна, защото бях сигурна, че ще се счупи и Чакала ще полети към смъртта си.

Под нас Бесните забелязаха вампира, който се опитваше да мине над тях и се втурнаха напред с писъци и ръмжене, като се блещеха лакомо. Някои заскачаха към мостчето, като посягаха с нокти към него, и макар че не успяваха да го достигнат, на няколко пъти ми се сториха тревожно близо.

След не е един напрегнат момент Чакала най-сетне стигна до другия край. Съскането и писъците на Бесните вече бяха оглушителни и отекваха в залата, но той се обърна и ми кимна ухилен да тръгвам.

О, по дяволите!

Преглътнах с мъка, пристъпих и погледнах надолу. Бесните веднага ме забелязаха и започнаха да се хвърлят към мен и да секат с нокти въздуха. Опитах се да не им обръщам внимание и тръгнах по паянтовото метално мостче, което се люлееше и тресеше под краката ми. Краят му ми се струваше невъзможно далече.

Стъпка по стъпка, Али.

Втренчих се право напред и поставях крак пред крак възможно най-леко. Нямаше перила, за които да се държа, трябваше сама да пазя равновесие. Мостът се люлееше и стенеше, докато наближавах средата и внимателно прекрачвах зейналите в ламарината дупки. През тях виждах как Бесните кипят под мен, гледат ме свирепо с мъртвите си очи и посягат с ноктестите си ръце.

Към края опитах да ускоря ход, но продължих да пристъпвам много внимателно. Един Бесен скочи нагоре, удари отдолу мостчето и металното скърцане сякаш се заби право в гръбнака ми. Мостчето се люшна встрани и едва не ме изтърси долу, а после издаде оглушителен стон, разтресе се и се усука като хартия.

Страх пробяга по тялото ми и аз скочих трескаво към края на тунела точно в мига, в който мостът се счупи и полетя към пълчищата долу. Ударих се в стената на сантиметри от ръба и задрасках отчаяно по нея, за да се задържа. Пръстите ми задрапаха по гладката повърхност и аз се плъзнах към виещото море от смърт.

Някой ме сграбчи за китката и спря падането ми. Вдигнах изцъклените си от страх очи и видях, че Чакала лежи по корем и се е вкопчил в ръката ми, стиснал зъби. Лицето му се изопна от усилието, когато започна да ме изтегля нагоре.

На гърба ми се хвърли смърдящо, подобно на скелет тяло, което заби нокти в раменете ми и запищя в ушите ми. Изръмжах от болка и приведох глава, когато Бесният разкъса яката ми и се опита да ме захапе за врата. Не можех да сторя нищо, но Чакала посегна надолу с другата си ръка, издърпа меча от ножницата на гърба ми и замахна към Бесния. Усетих как тежестта на гърба ми изчезва. Бесният полетя към сганта с писъци, а Чакала ме изтегли в тунела.

Свлякох се до стената и се вторачих в него, докато се взираше в бесните долу. Току-що… ми беше спасил живота. Гледах го смаяно, а той се доближи и ми подаде катаната.

— Така. — Златистите му очи сияеха. — Мисля, че вече ми се полага и друг саркастичен коментар, не мислиш ли? Заслужих си го.

Поех изтръпнала меча.

— Да — прошепнах аз и самодоволното му изражение се смени с друго, не чак толкова неприятно. — Благодаря.

— Няма защо, сестричке. — Злобната усмивка се завърна и той отново си етапа същият. — Коментар номер едно — колко тежиш, че успя да строшиш моста? Мислех, че азиатките са дребни и изящни.

Е, това беше. Прибрах меча в ножницата и се облещих на „брат“ ми.

— А пък аз за малко да си помисля, че не си чак такова копеле.

— Това с твоя грешка, не моя. — Чакала изтупа ръце и се вгледа унило в края на тунела. — Продължаваме ли, преди нашите приятели да са се покатерили един върху друг, за да ни докопат? Ако това е гнездото, лабораторията трябва да е някъде наблизо.

Нещо в ямата издрънча, аз отидох до ръба и погледнах надолу точно когато един Бесен се приземи с ръмжене пред мен. Изръмжах в отговор, изритах го в гърдите и той полетя със салто обратно към дупката. Видях, че мостчето е паднало до стената на ямата и Бесните се катереха по него, за да скочат в тунела. Извадих катаната и посякох един от тях още във въздуха, щом се хвърли с вой към мен, но Чакала ме сграбчи за палтото и ме дръпна назад.

— Няма време за това! След секунди цялото гнездо ще бъде тук. Хайде!

Воят и писъците се засилваха, в тунела нахлуваха още Бесни и ръмжаха озъбени. Аз се завъртях, откъснах се от ръката на Чакала и хукнах напред, следвана от рева на чудовищата.

Отдалечихме се на няколко километра от гнездото, но сякаш не наближавахме скритата лаборатория.

— Нямаш представа къде е, просто гадаеш, нали? — сопнах се на Чакала, който тичаше пред мен, а той ме изгледа раздразнен през рамо.

— Съжалявам, но на картата няма голям хикс и надпис „Свръхсектретна правителствена лаборатория“.

От пролука в тунела скочи един Бесен и се приземи със съскане пред нас. Чакала завъртя брадвата, без да спира да тича, и му отнесе челюстта. Още чувах ордата, която ни преследваше. Писъците им отекваха около нас и прииждаха сякаш отвсякъде. Определено бяхме разбунили гнездо на оси и те бяха разгневени. Намирахме се в техния свят и те наближаваха.

— Защо не извадиш проклетата карта, за да разберем накъде тичаме, мама му стара?! — изсъсках аз към гърба на Чакала.

През празната каса на някаква врата преминахме в друг бетонен проход. По стените и тавана се виеха ръждиви греди и тръби, от които капеше вода. Чакала извади картата от палтото си, разгъна я с шумолене и се намръщи, когато писъците на Бесните отекнаха зад нас.

— Така, къде може да се намираме, мамка му? — прошепна той, присви очи и заразглежда картата в мрака. Озърнах се нервно към тунела, по който бяхме дошли, и чух, че бесните приближават — ноктите им дращеха по бетона. Чакала тръгна по прохода, като заобикаляше падналите греди и тръби, а аз го последвах.

— Настигат ни.

— Първо искаш да гледам картата, сега ме пришпорваш. Реши какво искаш, сестричке. — Той мина покрай висока четвъртита колона, щръкнала от стената. Отпред се виждаха две открехнати плъзгащи се врати, а от пролуката между тях лъхаше студен въздух. — Така, това са тунелите на метрото — измърмори той и ускори ход, като държеше картата до лицето си, за да я вижда в тъмното. — А това е входът, през който дойдохме… чакай малко.

Той спря, обърна се и се загледа в обратната посока. Проследих погледа му, но виждах само празен коридор и ръждиви тръби, макар че още чувах Бесните.

— Къде отиваш? — попитах, когато той се запъти право към наближаващата орда. — Хей, сбърка посоката! Ако не си забелязал, обикновено се опитваме да избягаме от сигурната смърт!

Чакала спря до дългата четвъртита колона, която стърчеше от стената, и измърмори:

— Да. Така и предполагах. Това го няма на картата и долу не би трябвало да има нищо. Ела да видиш.

Колкото и да не ми се искаше, хукнах към него и се втренчих във вратите. От пролуката между тях лъхаше студен сух въздух и Чакала изсумтя.

— Той е бил тук.

— Кой? Сарен!

— Не, Торбалан. Виж — посочи той към плъзгащите се врати. Металните им ръбове бяха нащърбени, сякаш нещо бе плъзнало здрави като желязо пръсти в пролуката, за да ги отвори. Вгледах се между тях и различих тясна шахта, която се спускаше в мрака далече, далече надолу.

Зад нас отекна писък и Бесните се изсипаха в коридора като съскащ бял поток. Видяха ни, разпищяха се и се юрнаха напред, като прескачаха гредите и заобикаляха тръбите, а ноктите им избиваха искри от метала.

— Давай, сестро! — прогърмя гласът на Чакала в шахтата и ушите ми писнаха, а нещо ме избута през отвора. Скочих напред, успях да се вкопча в един от дебелите кабели и изкривих лице от болка. Чакала се провря през вратите, но вместо да се хване за металните въжета, се хвърли към една ръждива стълба на стената. После се озърна през рамо и ми се ухили.

— Ще се видим долу.

— Имаш късмет, че не мога да те докопам!

Той само се засмя, но в този миг един Бесен се удари във вратата със съскане и започна да посяга с нокти към нас. После изпищя, метна се напред и се хвана за кабелите до мен. Опита се да ме докопа и аз изпищях, изритах го и металните въжета силно се разклатиха. Изпод извитите нокти на чудовището се сипеха искри и аз се залюлях, за да изляза от обхвата му.

Бесният висеше на кабелите като гротескна маймуна и се хвърляше към лицето ми с оголени зъби. Аз изръмжах, протегнах ръка, позволих на нащърбените зъби да се забият в палтото и кожата ми, а след това дръпнах рязко встрани и откъснах чудовището от кабелите. То посегна отчаяно към друго въже, но не го улови и се понесе надолу с писъци. Много време мина, преди да чуя далечния тътен на дъното.

На вратата се скупчиха още Бесни, облещили празните си мъртви очи към мен, но май не смееха да скочат. Огледах се и видях, че Чакала вече е на няколко метра под мен и се спуска по стълбата с невероятна скорост. Аз също тръгнах по нея, като тихичко му се заканвах.

Шахтата беше дълбока поне стотина метра — непрогледно мрачна, клаустрофобична тръба, която се спускаше сякаш чак до центъра на земята. Дори вампирското ми зрение, което превръщаше пълния мрак в отсенки на сивото, не успяваше да стигне до дъното й. Имах чувството, че се олюлявам над бездънна яма. Изведнъж чух метално кънтене и ме обзе облекчение — Чакала беше стигнал до долу.

Спуснах се по кабела и се приземих на квадратна метална платформа, която леко се олюля под мен. Огледах се и установих, че не е прикрепена към стените на шахтата; беше по-скоро като голяма метална кутия, увиснала на кабелите. В процепа между нея и стената лежеше бледо, потрошено тяло — черепът му се беше разбил в ръба й.

Чакала пристъпи напред с крива усмивка и едва се сдържах да не го изритам в пищяла.

— Май сме на прав път — обяви той и посочи един отворен капак в центъра на кутията. — След теб.

Извадих меча, спуснах се в дупката и се приземих в правоъгълна кабина с отворени врати. Зад тях видях дълъг коридор, който водеше до две дебели метални врати.

Чакала скочи на пода до мен с развяно палто, изправи се и се вгледа в изхода.

— Е, копеле — прошепна той и тръгна напред, — какво си търсил тук долу?

Заедно отворихме вратите и излязохме в тъмно студено помещение, което ми напомни за старата болница, в която бяхме живели с Канин в Ню Ковингтън. До стените имаше легла с колелца, разделени от изгнили завеси или преобърнати на пода. В ъглите и центъра на помещението видях лавици със странни инструменти и грамадни машини, също съборени и изпочупени. Стъкло хрущеше под краката ни, когато тръгнахме през лабиринта от отломки и остри парчета. Вгледах се по-внимателно и забелязах, че от повечето легла висят кожени каиши с халки за китките и глезените. Дръпнах една мухлясала завеса и ужасено отскочих, защото от леглото ми се ухили скелет с изгнили кожени халки около китките. Стомахът ми се преобърна, докато се взирах в оголените кости. Какво бе станало тук?

Чакала избърза напред и докато претърсваше скритите ъгълчета на помещението, аз продължих покрай стената, докато открих друга врата. Бутнах я, но за разлика от останалите, тя не се отвори. Защо я бяха заключили? Събрах сили и я изритах точно под дръжката. Нещо рязко изхрущя и тя хлътна назад.

Зад нея имаше кабинет, или поне на това приличаше. — Вътре видях лавици и метални шкафове, а в ъгъла — дълго дървено писалище. Това помещение беше относително чисто и непокътнато; нямаше нищо счупено и макар и стари и прашасали, мебелите бяха здрави.

На стената зад бюрото обаче тъмнееше подозрително на вид нетно и когато се приближих, открих в ъгъла скелет, по който още висяха дълги нишки от бяла престилка. Едната кокалеста ръка стискаше пистолет.

Сбърчих нос, извърнах се и видях самотна книга в средата на писалището. Взех я, за да огледам корицата — нямаше заглавие, а страниците бяха изписани с нечетлив почерк, на неравни редове.

Ден 36-и от експеримента „Човек вампир“, гласеше първото изречение.

Цялото захранване бе пренасочено към лабораторията, затова записвам тук откритията си, в случай че прекъсне изцяло. Ако нещо се случи с мен, вероятно някой ще може да продължи проекта благодарение на тези бележки.

Губим пациенти с тревожно темпо. Ранните тестове с проби от лабораторията в Ню Ковингтън бяха истинска катастрофа и пациентите хора измряха. Нито един не оцеля след вливането на вампирска кръв. Надявам се екипът в Ню Ковингтън да ни изпрати мостри, с които наистина да можем да работим.

Д-р Робъртсън, ръководител на Вашингтонския вампирски проект.

Потреперих. Изглежда учените тук бяха работили заедно с лабораторията в Ню Ковингтън, само че са експериментирали с хора, а не с вампири. Лоша работа. Прелистих няколко страници и прочетох:

Ден 52-ри от експеримента „Човек вампир“

В града вече няма електрозахранване. Работим с аварийните генератори, но днес може да постигнем първия си пробив. Един от инжектираните с експерименталното лекарство пациенти не умря веднага. Изпадна в трескаво и неспокойно състояние и като че ли добива сила, характерна за пациентите вампири.

Интересното е, че пациентката стана толкова агресивна, че почти изгуби умствените си способности и заприлича на обезумяло бясно животно. За съжаление умря няколко часа по-късно, но аз се надявам, че може би тук се крие ключът към лекарството. Някои от по-младите ми помощници започнаха да роптаят; последният експеримент ги потресе и не ги виня, че искат да напуснат, но не бива да позволяваме на страха да ни попречи. Вирусът трябва да бъде спрян на всяка цена и с всякакви жертви. Оцеляването на човечеството зависи от нас.

Близо сме, усещам го.

По гърба ми премина ледена тръпка. Обърнах страницата и продължих да чета:

ДЕН 60-И ОТ ЕКСПЕРИМЕНТА „ЧОВЕК ВАМПИР“

Днес получих безумно съобщение от ръководителя на лабораторията в Ню Ковингтън.

„Относно проекта. Не използвайте повече мострите върху човешки пациенти. Затворете лабораторията и бягайте.“

Бях шокиран, меко казано. Изключителният Малахия[2] Крос искаше от мен да изоставя проекта!

Съжалявам, приятелю, но не мога да го направя. Твърде близо сме до пробива. Не мога да се откажа след месеци проучвания, дори заради теб. Мострите, които пристигнаха вчера, са ключът. Сигурен съм, че ще дадат резултат. Ще победим това нещо, даже ако се наложи да инжектирам собствените си асистенти с новия серум. Той ще даде резултат, трябва да даде резултат. Времето ни свършва.

Преглътнах с мъка и отгърнах последните страници на дневника. Тук думите бяха неравни и грозни, сякаш написани много набързо.

Изгубихме лабораторията. Всички са мъртви или скоро ще умрат. Не знам какво стана, тези чудовища внезапно изникнаха навсякъде. Малахия беше прав. Не биваше да продължавам с последния експеримент. Аз съм виновен за всичко.

Заключих се в кабинета си. Не мога да изляза, защото те сноват навън. Надявам се само да не открият начин да стигнат до повърхността, защото тогава Бог да ни е на помощ.

Ако някой намери това, останалите проби от ретровируса са във фризер номер две в криогенната камера. Ако ги откриете, молете се да постигнете по-голям успех от мен и да създадеше лекарство както за Червените дробове, така и за тази нова чудовищна болест, която отприщихме.

— Хей! — Чакала се появи на прага, преди да дочета записа, и като никога продължи със сериозно изражение: — Открих нещо. Мисля, че трябва да го видиш.

Взех дневника и го последвах, но вече подозирах какво ще открия. Минахме през още един чифт метални врати и влязохме в малка стая с плочки по пода и стените. Тук беше по-студено; ако бях човек, дъхът ми сигурно щеше да излиза на пара пред лицето ми, а кожата ми да настръхне. Погледнах към отсрещната стена и разбрах защо.

Там се издигаха четири големи бели кутии. Приличаха на едрички хладилници, само дето не бях виждала работещ хладилник досега. Една от вратите беше открехната и отвътре се кълбеше бяла мъглица, която пъплеше по пода.

Тръгнах към вратата, отворих я съвсем и освободих порив студен въздух. Вътре имаше бели пластмасови лавици, разделени на малки отделения, в които блещукаха стъклени мускалчета.

Чакала се приближи и тихо попита:

— Не мислиш ли, че нещо… липсва?

Огледах лавиците и разбрах какво има предвид. На една от най-горните липсваше един пласт, сякаш го бяха издърпали, забравяйки да го върнат.

Чакала проследи погледа ми, очите му потъмняха.

— Някой е извадил нещо от този фризер — изръмжа той. — Нищо друго не е докосвано. И е станало наскоро. Е, кой е бил според теб?

Потреперих и отстъпих от фризера. Много добре знаех кой е бил. Когато затворих вратата, забелязах избелял, надписан на ръка етикет, който потвърждаваше мислите ми.

Фризер 2

Сарен, помислих си аз и по вените ми плъзна студ. Какво кроиш, по дяволите?

Чакала скръсти ръце на гърдите си.

— Вече официално се притесних. Не знам какво е имало в този фризер, но мисля, че мога да се досетя, а това означава какви ли не лоши новини. — Той говореше насмешливо, но очите му светеха страховито. — Едно е сигурно, тук няма никакво лекарство. Предполагам, че въпросът за един милион долара е какво би направил един умен психопат с жив вирус. Къде ли го е отнесъл?

Вирусът на Червените дробове беше у Сарен. Смразяваща мисъл! Какво смяташе да прави с него, къде отиваше? И каква беше ролята на Канин във всичко това? Погледнах объркана към дневника в ръцете си и дочетох последната страница.

Моля се това да бъде спряно. Моля се екипът в Ню Ковингтън вече да работи по въпроса. Лабораторията там е проектирана така, че да мине в стаза, ако нещо се случи. Вероятно сега тя е единственото ни спасение.

Дано Бог ни прости.

Внезапно разбрах.

Дневникът се изплъзна от ръцете ми и се удари с тътен в пода. Усетих, че Чакала ме гледа, но не му обърнах внимание — бях зашеметена от прозрението. Ако Сарен искаше да използва вируса, имаше само едно място, където можеше да отиде, а аз се бях заклела никога да не се връщам там.

— Ню Ковингтън — прошепнах аз и разбрах, че пътят отново ще ме отведе там, където започна всичко. — Трябва да се върна у дома.

[1] Един от най-старите квартали на Вашингтон. — Б.пр. ↑

[2] Последният от старозаветните пророци. — Б.пр. ↑

ЧАСТ II

ПЛЕННИЦА

ГЛАВА 5

По Стената нямаше прожектори.

В Ню Ковингтън Външната стена е щитът на града, спасителната линия и най-добрата защита, и всички го знаеха. Високото девет метра чудовище от стомана, желязо и бетон винаги бе осветено нощем с прожектори, които плъзгаха лъчите си по опустошената земя пред Стената, а по върха й сновяха стражи. Стената обгражда целия град, защитава Ню Ковингтън от безмозъчните ужасии, които се спотайват отвън и е единствената бариера между хората и вечно гладните Бесни. Единствено тя поддържа властта на Принца. Защото това е неговият град; ако искате да живеете зад Стената, под неговата опека, трябва да се подчинявате на правилата му.

През седемнайсетте години, които бях прекарала в Ню Ковингтън, никога не бях виждала Стената изоставена.

— Нещо не е наред — прошепнах на Чакала и застанах в края на смъртоносната зона — оголена ивица земя, която опасваше Стената. Ями, мини и намотки бодлива тел покриваха каменистия терен и навлизането в него бе смъртоносно. Прожекторите — ослепителните лъчи, за които се говореше, че били с ултравиолетови крушки, за да отблъскват Бесните — обикновено озаряваха земята на всеки петдесет крачки. Сега обаче не светеха. Нищо не помръдваше извън смъртоносната зона, дори листа не се носеха по голата земя.

— Стената никога не остава без охрана, дори при извънредно положение. Прожекторите винаги светят, а стражите патрулират, каквото и да става.

— Така ли? — Чакала огледа скептично Стената и смъртоносната зона. — Е, или Принцът е станал по-мързелив, или Сарен е успял да всее хаос в града. Предполагам, че е второто, освен ако Принцът е някакво мекотело. — Погледна ме, беше се облегнал на едно дърво. — Кой управляваше Ню Ковингтън? Забравих.

— Салазар — прошепнах.

— О, вярно — изсумтя Чакала. — Малкото циганско копеле, за което ми разказваше Канин. Той е от най-старите родове, гордее се, че бил с „кралска кръв“, каквото и значение да има това тук. — Той се отблъсна от дървото и изви вежда. — Навремето си живяла в този град, сестро. Да идем ли до портата да позвъним, или знаеш друг начин да влезем?

— Не можем да прекосим смъртоносната зона.

Отстъпих от ръба и тръгнах към руините край Стената, към разрушените улици и редиците порутени къщи. Там сигурно още имаше мини, капани и други отвратителни неща, нищо че Стената не се охраняваше, но аз познавах този град. Когато бях още човек, знаех как да влизам и излизам от него. Каналите под Ню Ковингтън се простираха с километри и не бяха изпълнени с Бесни като тунелите под Стар Вашингтон.

— Каналите — казах на Чакала. — Ще влезем в града, като минем под Стената.

— Каналите, значи? Защо ли не съм изненадан? — Той ме последва по насипа и тръгнахме към руините през високите бурени и ръждивите коруби от коли в края на смъртоносната зона. — Сигурно не ги споменаваш случайно?

Не му обърнах внимание, завръщането ми ме бе изпълнило с облекчение и тревога едновременно. Почти месец бяхме пътували от Стар Вашингтон през опустошената страна и пресякохме равнини, гори и безброй мъртви градове, докато стигнем до стените на стария ми дом. Което всъщност щеше да ни отнеме много повече време, ако една нощ не се бяхме натъкнали на годна за каране кола. Беше „джип“, както го нарече Чакала, и с него значително скъсихме пътуването, но все още се страхувах, че сме се забавили твърде много. Не ми се явяваха и сънища, които да ме уверят, че Канин е още жив, макар че ако се концентрирах, усещах слабото притегляне, което ме зовеше да продължа.

Отново в Ню Ковингтън, мястото, където започна всичко. Където умрях и се превърнах в чудовище.

— Тук си родена, така ли? — попита Чакала, като се взираше в опустошеното поле, край което вървяхме. — Сигурно ти навява носталгия. Какво е да се върнеш тук като вампир, а не като добиче за кръв?

— Млъквай, Чакал.

Спрях и се обърнах към порутения фонтан пред един жилищен комплекс. Безръката бетонна дама в центъра му отвърна невиждащо на погледа ми и аз си дадох сметка, че познавам това място. Последния път, когато видях Ню Ковингтън, с Канин се опитвахме да минем през руините и да стигнем до гората, преди хората на Салазар да ни направят на парчета.

— Мислех си, че съм приключила с този град — прошепнах аз и продължих покрай статуята. — Не съм и предполагала, че ще се върна.

— Ау! — подигра ми се Чакала. — Значи няма стари приятели или места, които копнееш да посетиш отново? — Той изкриви присмехулно устни и аз го изгледах кръвнишки. — Предполагах, че има много хора, с които би искала да се видиш, нали си падаш по тези ходещи торби с кръв. Все пак на практика си една от тях.

Сдържах се да не изръмжа и стиснах юмруци.

— Не.

Изпъшках при спомена, който нахлу в главата ми въпреки опита да го спра. Старата ми тайфа: Лукас, Плъха и Лепката. Порутеното училище, в което се криехме. Онази съдбовна дъждовна нощ…

— Нямам приятели тук — продължих аз, като отново прогоних спомените в тъмното кътче, откъдето бяха излезли. — Всички са мъртви.

— Така ли… Ами, такива са човеците, толкова отвратително смъртни.

Чакала сви рамене и ми се прииска да забия юмрук в ухилената му уста. През цялото пътуване от Стар Вашингтон дотук той беше забавен, макар и не особено приятен спътник. Бях изслушала повече истории, гадни въпросчета и груби шегички, отколкото някога бях мечтала чуя, и вече свиквах с черното му, често жестоко чувство за хумор. Щом осъзнах, че го прави, за да ме ядоса, ми стана по-лесно да не му обръщам внимание. Една нощ почти се стигна до пердах, когато искаше да „сподели“ с мен двама старци, които живееха в изолирана ферма, а аз не му позволих да ги нападне. Разгорещихме се дотам, че дори извадихме оръжията си, но накрая той извъртя очи и се отдалечи, а после се върна, все едно нищо не е станало. На следващата вечер трима мъже в черен джип спряха до нас, заплашиха ни е оръжия и ни наредиха да се качим в колата.

Ситуацията не се разви особено добре за тях, но пък ние се сдобихме с хубав джип. А и след като Гладът ни бе временно задоволен, напрежението между нас намаля. Разбира се, на моменти все още ми идваше да го изритам в голямата уста.

И все пак досега не беше повдигал темата за Ню Ковингтън и живота ми като човек.

— Ама толкова са крехки тези торби с кръв — продължи той, клатейки глава. — Само да мигнеш и някой вече е хвърлил топа. Вероятно в дългосрочен план така е по-добре. Сигурен съм, че Канин ти е изнесъл лекцията „Защо трябва да оставим миналото зад гърба си“.

— Чакал, просто… — въздъхнах аз. — Просто млъкни.

За моя изненада той го направи и не каза и дума повече, докато стигнахме до отточната тръба, която водеше към каналите. Почувствах се странно, когато се плъзнах по нея и се озовах отново в познатия мрак. Предния път бях влязла тук като човек.

— Ух! — изсумтя Чакала, изправи се зад мен и изтърси мръсната вода от ръкавите си. — Не е най-гнусното място, в което съм влизал, но има потенциал. Поне вече не ги употребяват. Доколкото разбрах от Канин, цялата човешка мръсотия в града навремето се е изливала през тези тунели. — Изгледах го косо, а той се ухили. — Отвратително, нали? Чак драго да ти стане, че вече не си човек.

Не отговорих и поех по тунелите, като следвах невидимите си стъпки към града.

Известно време вървяхме мълчаливо, чуваха се само тихият тропот на стъпките ни и плисъкът на водата, която лениво се люшкаше около краката ни. За пръв път бях доволна, че съм вампир и не е нужно да дишам.

— Та така — обади се тихо Чакала и наруши мълчанието. — Как срещна Канин? Тук е станало, нали? Не си ми разказвала нищо за вас. Защо го е направил?

— Кое?

— Защо те е Превърнал. — Очите му светеха в жълто в мрака и сякаш изгаряха лицето ми. — Той се закле след мен вече да не Превръща никого. Сигурно си го впечатлила някак, за да наруши обещанието си. — Чакала се усмихна и видях връхчетата на зъбите му. — Чудя се какво ти е толкова специалното?

— Умирах. — Гласът ми прозвуча съвсем равен и отекна в тунела. — Една нощ замръкнах отвъд Стената и Бесните ме нападнаха, Канин ги изби, но беше твърде късно да ме спаси. — Свих рамене, припомняйки си ужаса, и отново почувствах болката от ноктите, които се забиваха в мен и ме разкъсваха. — Предполагам, че му е дожаляло.

— Не. — Чакала поклати глава. — Канин никога не Превръща хора само от съжаление. Според теб колко хора са умирали пред нас в ужасни мъки? Ако ти е предложил безсмъртие, значи е харесал нещо в теб и е преценил, че ще се справиш като вампир. Той не дарява „проклятието“ си на всеки.

— Тогава не знам — сопнах се аз, защото не исках да говоря повече за това. — Какво значение има? Сега съм вампир и с нищо не мога да променя това.

Чакала вдигна вежда.

— А искаш ли?

Въпросът му ме хвана неподготвена. Замислих се за живота си като безсмъртна. Колко ли време беше изминало, откакто слънцето не бе огрявало лицето ми? Откога не бях правила нещо наистина човешко? Осъзнах, че не помня какъв е вкусът на истинската храна. Гладът я беше изличил напълно от спомените ми и сега копнеех единствено за кръв. Най-голямата ирония обаче беше, че ако Канин не ме бе Превърнал, никога нямаше да срещна Зийк. Само дето бях вампир и това означаваше, че никога няма да бъда с него.

— Не знам — отвърнах уклончиво и чух, че Чакала изсумтява скептично. На него му беше лесно, разбира се — той се наслаждаваше на силата и безсмъртието си и не му пукаше за онези, които убиваше по пътя си. Преди няколко месеца бях съвсем сигурна, но сега… Ако можех да се върна назад, ако пак лежах под дъжда, а животът бавно изтичаше от мен и някой вампир ме попиташе дали искам да… Дали пак това щях да избера?

— Ами ти? — предизвиках го аз, за да го отклоня от темата. — Канин защо те Превърна? Със сигурност не е заради очарователната ти личност. — Той се изхили.

— Е, как се запознахте? Явно не сте се спогаждали особено.

— Така е — отвърна веднага Чакала. — Особено към края, точно преди да се разделим. Може да се каже, че съм най-голямото му разочарование.

— Защо?

Той се усмихна злобно.

— О, не. Няма да измъкнеш разказа ми тъй лесно, сестричке. Искаш да си излея душата, а? — Той се ухили още по-широко и се присламчи толкова наблизо, че се притесних. После прошепна: — Първо трябва да докажеш, че мога да ти вярвам.

— Ти да вярваш на мен? — Отдръпнах се, за да го изгледам, и усетих как зъбите ми напират във венците. — Шегуваш се, нали? Аз не съм самовлюбен убиец и не хвърлям беззащитни хора в клетки с Бесни, за да бъдат разкъсани за мое забавление! Не аз забих кол в корема си и се метнах от прозореца!

— Стига си натяквала, де — рече той с пресилено търпение. — Освен това, ти си гаден вампир-убиец, сестричке. Това е в кръвта ти. Кога ще осъзнаеш, че с теб сме съвсем еднакви?

Не сме, исках да изръмжа, но някакъв шум в тунелите пред нас ме накара да спра. Вдигнах ръка и погледнах към Чакала, който също спря — и той го беше чул.

Тръгнахме напред внимателно, без да се притесняваме особено от онова, на което можеше да се натъкнем. Бесните рядко слизаха тук, Принцът беше запечатал всички входове към каналите, с изключение само на няколко, именно за да ги държи далече от града. Понякога се случваше Бесен да се промъкне тук, но не за дълго — те никога не влизаха на пълчища като във Вашингтон.

Щом завихме зад ъгъла, се чу вик, лъч на фенерче болезнено ме заслепи и аз изсъсках, извръщайки глава. Заслоних очи и различих три бледи кльощави фигури, които стояха в началото на тунела и ни зяпаха.

Успокоих се. Наричаха ги хора къртици. Навремето, когато живеех в Покрайнините, ги мислех за градска легенда, страховита история за канибали, които живеят под улиците, докато една нощ не се натъкнах на няколко в тунелите. Всъщност не бяха огромни, лишени от козина хора плъхове, както твърдяха слуховете, а много мършави, но иначе съвсем нормални човешки същества, бледи и поразени от болести заради живота в мрачните канали. Въпреки това историите за хората къртици, които преследват и ядат себеподобните си, не бяха съвсем далеч от истината.

Имах чувството, че е минал цял живот оттогава. Този път обаче аз бях чудовището.

— Кои сте вие? — попита един от тях. Беше кльощав, със струпеи по ръцете и лицето. — Още горноземци, които се навират в нашата територия, така ли? — Той пристъпи напред и размаха заплашително фенерчето. — Разкарайте се! Върнете се на скъпоценните си улици и престанете да идвате тук. Това е нашата територия.

Чакала му се ухили злобно и снизходително и измърка:

— Накарай ни, малко човече.

— Чакай малко! — Тръгнах напред и ги скрих от погледа му, преди да ги е нападнал. — Какво искате да кажете? — попитах тримата, които се бяха скупчили един до друг и ни гледаха злобно. — Нима хората от Покрайнините слизат тук? Защо?

— Вампир — прошепна единият, очите му се изпълниха с ужас и другите се свиха и заотстъпваха в мрака. Тръгнах напред, а кльощавият хвърли фенерчето в лицето ми и всички се разбягаха в различни посоки.

Наведох се, фенерчето се удари в стената зад мен, а Чакала се спусна с рев след тях. Когато се изправих и се извърнах към него, той вече беше награбил кльощавия. Вдигна го от земята и го запрати към стената, а той се свлече зашеметен. Чакала го стисна за гърлото, издърпа го нагоре и го блъсна в бетона.

— Това не беше много мило — каза той и оголи зъби. Човекът посягаше немощно към ръката му. — Сестра ми ти зададе елементарен въпрос. — Той стисна по-силно и онзи започна да се дави. — Е, ще й отговориш ли, преди да съм прекършил кльощавия ти врат като вейка?

Тръгнах към Чакала.

— Чудесна идея, удуши го, нека припадне. Тогава ще отговори на всичките ни въпроси.

Той не ми обърна внимание, но пръстите му леко се отпуснаха и човекът с мъка си пое дъх.

— Говори, торба с кръв! — нареди Кралят на бандитите. — Защо горноземците идват тук? Предполагам, че не е заради гостоприемството ви?

— Не зная — изхриптя човекът къртица. Чакала поклати глава с подигравателно съжаление и пак го стисна за гърлото. Кльощавият започна да се задушава, затърчи се немощно и лицето му посиня. — Чакай! — изграчи той точно преди да се намеся. — Последният горноземец, който видях… се опитваше да излезе от града… каза, че вампирите го били затворили. Нещо извънредно. Никой не може да влиза и излиза.

— Защо? — смръщих се аз, а мъжът поклати глава. — Ами горноземецът? Той сигурно знае. Къде е сега?

Мъжът къртица се отвърна задавено:

— Не… можеш да говориш с него, вампире. Костите му… гният в една тръба.

Стомахът ми се сви от ужас и отвращение.

— Изяли сте го.

— О, ама това е отвратително! — рече Чакала разговорливо и изви рязко ръка. Чу се отвратителен пукот, човекът се свлече по стената и падна по лице в калта.

Пламнала от ужас и гняв, аз се извъртях към Чакала.

— Уби го! Защо го направи? Той дори не можеше да се защити. Нямаше смисъл да го убиваш!

— Ядоса ме. — Чакала избута с крак неподвижната ръка на трупа. — Обаче никога не бих се хранил от него. Защо ти пука, сестричке? Той беше кръвожаден канибал, който сигурно е избил много хора. Направих услуга на града, като го отървах от него.

Изръмжах и оголих зъби.

— Ако още веднъж убиеш човек пред мен, се готви за битка, защото ще те нападна с всички сили.

— Много си досадна — извъртя очи Чакала и ме изгледа заплашително. — Започвам да се изморявам от претенциите ти за праведност, сестричке. Не си светица, а демон. Признай го най-сетне.

— Трябва ти помощта ми, нали? — Не извърнах очи. — А искаш ли главата ти да си остане на раменете, щом ми обърнеш гръб? — Той вдигна вежди, а аз пристъпих напред, докато накрая лицето ми се озова на сантиметри от неговото. — Спри да убиваш безразборно или, кълна се, ще те насека на парчета.

— Предния път май не ти се получи, нали? А като стана дума, нека ти изясня нещо. — Очите му светеха в жълто, когато се наведе над мен, но аз не отстъпих. — Ако си въобразяваш, че ме е страх от теб — рече тихо той, — или че няма да забия пак кол в сърцето ти и след това да ти отсека главата, много се лъжеш. Доста по-възрастен съм от теб и съм виждал много надути вампири, които се мислят за непобедими… докато им откъсна главата.

— Когато кажеш, Чакал. — Протегнах ръка и докоснах дръжката на меча си. — Само кажи и започваме.

Той се взира в мен още миг, после се усмихна.

— Няма да е днес. Със сигурност ще е скоро, но не днес. — Чакала отстъпи няколко крачки и вдигна ръце. — Добре, сестричке, печелиш. Няма да убивам повече скъпоценните ти торби с кръв. Освен ако не стане нужно, разбира се. — Той погледна към мъртвия мъж на земята и изви устна. — Обаче ако ме налетят с ножове, колове или пушки, уговорката отпада. Е, продължаваме ли към града, или ще се хванеш за ръце с тези канибали и ще попеете в един глас?

Погледнах отново към прекършеното тяло и се зачудих дали събратята му ще го потърсят и какво ли ще сторят с трупа му. После прогоних тези мисли, минах край Чакала и продължих напред.

Ръждивата стълба към повърхността беше точно където си я спомнях, така че отново изпитах усещането за дежа вю, когато избутах тежкия кръгъл капак и излязох на повърхността. Нищо не се беше променило. Сградите още си бяха тук, мрачни и порутени под лозите и плевелите. Ръждивите коли с изкорубени вътрешности гниеха полузаровени в канавките. Кулите на вампирите блещукаха в далечния Вътрешен град, както всяка друга нощ. Всичко си беше същото, макар че не знаех какво съм очаквала. Може би си мислех, че нещата ще бъдат различни, защото аз вече съм друга.

— Хм — изсумтя Чакала, щом застана до мен и огледа порутените сгради, корените и бурените, които избуяваха навсякъде и пробиваха настилката. — Голяма бъркотия, нали? Къде са всички?

— Никой не излиза по тъмно — отвърнах аз, докато прекосявахме обраслата с преплетени бурени канавка. Накрая се изкачихме по насипа и излязохме на улицата. — Вампирите принуждават Регистрираните да дават кръв на всеки две седмици и имат много кръвни роби във Вътрешния град, но все пак излизат на лов понякога.

— Разбира се, че излизат — рече Чакала, сякаш беше очевидно. — Не е забавно да се храниш от торба с кръв, която не си заловил лично. Все едно да имаш рибарник и никога да не ловиш риба.

Пренебрегнах думите му и се обърнах към центъра на града, където трите вампирски кули сияеха в нощното небе.

— Там живее Принцът заедно с приближените си. Те никога не идват в Покрайнините. Аз поне не съм ги виждала, докато живеех тук.

Чакала изсумтя, проследи погледа ми и измърмори:

— Според закона на вампирите като гости в този град би трябвало да се отбием при Принца. Да му кажем откъде идваме, какво ни води насам и колко ще останем. — Той изсумтя и сбърчи устна. — Не ми се занимава с правила и принцове и обикновено ги пращам по дяволите, но сега това май ще се окаже проблем, нали?

— Така е. — Сега привличането беше слабо и потрепваше немощно, сякаш Канин беше на ръба на смъртта, но все още го усещах — точно пред мен, в трите кули в центъра на Ню Ковингтън. Той е във Вътрешния град — казах аз с въздишка.

— Да, а там сигурно ще се натъкнем на слугите на Салазар. Ще затруднят търсенето ни, ако решат, че не ни е тук мястото. — Чакала изкриви лице, изглежда говореше от опит. — Принцовете понякога се отнасят твърде параноично към непознатите вампири.

— Ще трябва да рискуваме. — Вгледах се в кулите и присвих очи. — Салазар се опита да убие мен и Канин, след като разбра, че сме в града. — Чакала се изхили и аз му се сопнах: — И на теб няма да се зарадва особено, защото си от кръвта на Канин, а той много го мрази.

— Всички мразят Канин — сви рамене Чакала. — Всички стари Господари знаят какво е направил. Ако кажем, че го търсим, Салазар вероятно ще реши, че искаме да го убием. Не е нужно да знае истината.

— А ако поиска да дойде с нас, за да свърши тази работа лично?

— Салазар е Господар — злобно се усмихна Чакала.

— Няма да е зле да бъдем в компанията на Господар, когато се натъкнем на Сарен — докато се разкъсват на парчета, ние ще измъкнем Канин. Ако извадим късмет, ще се избият, ако не… — Той сви рамене. — Просто ще довършим победителя, когато най-малко очаква.

— Това не ми харесва.

— Защо ли не се учудвам? — рече той с равен глас. — Какво точно не ти допада, сестричке? Не искаш Принцът да ни помага? Не искаш да го оставим да се бие с нашия вампир-психопат? Или те притеснява финалът с „ще довършим победителя“? — Поклати глава. — Не бъди чак толкова наивна. Салазар е вампир, който е живял много дълго и е станал Принц по старомодния начин — като е убил съперника си. Ще направи абсолютно същото с нас, ако му се отвори възможност. — Чакала оголи зъби. — А ти започни да мислиш като вампир, скъпа моя, или няма да оцелееш в този свят.

Думите му прозвучаха зловещо познато. Бях казала същото на Зийк Крос — че светът е суров и безмилостен, а той няма да оцелее в него, ако не го види такъв, какъвто е.

— Е, добре — изсумтях. — Нека идем при Принца, но не искам да губим повече време от необходимото. Дойдохме заради Канин и нищо друго.

— Най-сетне — Чакала извъртя очи. — На опърничавата най-сетне й дойде умът.

Настръхнах и тъкмо щях да обясня на него какво точно ще му дойде, когато чух някакъв шум. Беше съвсем слаб, но кой знае защо ме накара да настръхна.

И двамата се извърнахме и видяхме самотна фигура, която вървеше по улицата към нас.

ГЛАВА 6

— Човекът вървеше като пиян — тътреше крака, олюляваше се и се препъваше, ту политаше към някоя кола или сграда, ту се връщаше и продължаваше объркан. Изръмжах тихо, но потиснах порива да избягам. Може би ми напомни на животните, ухапани от Бесни: както се мотаят замаяни, внезапно скачат озверели към теб. Във всичко това имаше нещо много странно. Хората, дори пияните, никога не излизаха толкова късно нощем. Ако не броим няколкото противни банди (и едно упорито момиче от улицата, което по една случайност вече не беше сред живите), всички жители на Ню Ковингтън се прибираха някъде след залез. Не се страхуваха от Бесни, разбира се, но ако бродиш навън по тъмно, сам си просиш да те забележи някой излязъл на лов вампир.

Човекът се приближи, като посягаше невиждащо към лицето си, а после се спъна в ръба на тротоара, падна и главата му се удари в настилката. Видях я как отскочи при сблъсъка, после той се свлече потрепващ и задъхан в канавката. Отначало реших, че е мъртъв или умира. После осъзнах, че се смее.

— Страхотно. Торба с кръв, пияна почти до смърт или напълно откачила — обяви Чакала съвсем спокойно, сякаш зъбите му не се подаваха от венците. — Не знам дали да се смея, или да я отърва от мъките.

Щом чу гласа му, човекът вдигна глава и ни погледна с празни и лъскави като огледало очи. Беше жена, макар че това не личеше от пръв поглед. Косата й беше отрязана или оскубана, скалпът й бе покрит с кръв. По страните й се спускаха дълги драскотини, които кървяха обилно, но тя като че ли не ги забелязваше.

Устоях на порива да се дръпна няколко крачки.

— Добре ли си? — попитах я, без да обръщам внимание на изсумтяването на Чакала. — Ранена си, какво стана?

Жената се втренчи в мен, след секунда лицето й се разкриви, тя зина и нададе подобен на кикот писък. После оголи окървавените си зъби, скочи и се хвърли към мен, размахвайки ръце. Отскочих встрани и тя налетя с главата напред в една стена, блъсна се в тухлите с приглушен тътен и се олюля. Тръсна глава, обърна се и ме затърси с поглед през пелената от кръв, която покриваше лицето й, без да спира да се смее пискливо.

Когато ми налетя отново, извадих меча си. Тя видя оръжието и спря, изкикоти се и започна да дере лицето си и да разкъсва кървящите рани. Още тъмна кръв рукна от бузите й.

— Това… някой нов? — изхриптя тя и кожата ми настръхна. — Някой нов, да спре горенето?

— Какво, по дяво…? — започна Чакала точно когато тя пак ми се нахвърли с вой. Аз отново се измъкнах, но този път жената ме последва, като размахваше диво ръце.

— Назад! Изревах аз и оголих зъби, но това я възбуди още повече. Тя изпищя, скочи към мен и замахна към лицето ми. Избегнах удара, ударих я между очите с дръжката на меча и я съборих на земята.

Тя падна по гръб, а черепът й леко изпука при поредната среща с асфалта. Жената потрепери и простена, но не се надигна. Минах покрай нея и изгледах свирепо Чакала.

— Много благодаря за помощта — изръмжах аз, а той се ухили.

— Стига де, забранено ми е да убивам торби с кръв. — Той пак скръсти ръце и се вгледа доволен в мен. — Нали ми каза да не убивам безразборно, просто следвам нарежданията.

Наежих се.

— Как може да си такъв…

Жената изпищя и този път реагирах инстинктивно. Извъртях се, тя се хвърли към мен и мечът ми се заби в ребрата й, изскочи от другата страна и почти я разполови. Тялото се стовари на земята и макар че известно време се мята в конвулсии, не се надигна повече.

Когато жената най-сетне застина, с Чакала се спогледахме. Нощта беше мъртвешки тиха и спокойна.

— Така. — Кръвният ми брат побутна крака й с ботуша си. — Това е нещо съвсем ново. Някакви предположения какво става?

Вгледах се в трупа, но нямах никакво намерение да го докосвам.

— Може би е Бясна и някак е влязла в града. Сигурно затова са го затворили.

Чакала поклати глава.

— Това не е Бяс. Погледни. — Той пак ритна тялото и го преобърна. Прав беше, а и от самото начало бях наясно, че не е Бяс. Бесните бяха бледи, бездушни създания с празни бели очи, криви като куки нокти и нащърбени зъби. Това не беше труп на Бесен — изглеждаше съвсем човешки, ако не се брояха дълбоките рани на бузите и безумните изпъкнали очи.

— И мирише на човек — добави Чакала, пое си бавно дъх и сбърчи нос. — Или поне не на мъртвец. Явно добре се е натъпкала с нещо, щом проби такава дупка в стената. — Той кимна към сградата — на стената се виждаха пукнатини и петно от кръв. — Какво ти каза тази откачалка? Че иска да спре да гори?

— Чакал! — изръмжах аз и пак вдигнах меча. Кръвният ми брат проследи погледа ми и присви очи.

От една порутена сграда отсреща с тътрене излязоха още двама човеци. Главите и лицата им бяха целите в рани, те се озъртаха диво и оглеждаха улицата. Говореха тихо, дрезгаво и несвързано, само тук-там се разбираше по някоя дума. Единият държеше оловна тръба и я стоварваше върху ръждясалите коли, докато пресичаше улицата. Пръскаше стъклата и изкривяваше метала, а ударите кънтяха кухо в тишината.

Трети човек се появи от уличката, следван от четвърти.

И още един.

И още един.

Множество раздрани, окървавени лица, стъклени очи и безумен смях, който отекваше наоколо ни. Още не ни бяха забелязали, но се приближаваха и бяха твърде много. Дрезгавите им гласове отскачаха от камъните, надигаха се във въздуха и караха косъмчетата по тила ми да настръхват. Вампир или не, не исках да си проправям път през тях с бой.

Хвърлих поглед към Чакала и видях, че за първи път мислим еднакво. Той наклони глава към една сграда и двамата бързо се насочихме натам. Провряхме се в изкорубените останки на стар магазин през един счупен прозорец — навсякъде висяха паяжини и всичко бе покрито с прах, по пода се валяха отломки и стъкла, а полиците бяха голи. Нищо полезно не бе останало тук, явно отдавна го бяха отмъкнали.

Отвън хората се влачеха безцелно. Понякога си крещяха, друг път замахваха с грубите си оръжия към несъществуващи неща или пищяха и се смееха, като впиваха нокти в кожата си, оставяйки дълбоки кървави дири. Един мъж падна на колене и заблъска глава в земята, докато накрая се свлече стенещ до тротоара.

— Така — прошепна Чакала и зъбите му просветнаха.

— Май целият град е отишъл по дяволите. Нали така?

— Той ме изгледа страховито, докато вървяхме към вътрешността на сградата. — Предполагам, че населението не е било в това състояние, когато за последно си била тук.

Потреперих и поклатих глава.

— Не.

— Хубаво. Е, ако ще ходим при стария Салазар, трябва да побързаме — каза Чакала и погледна към небето.

— Слънцето изгрява, а не искам да остана тук сред откачените торби с кръв.

За първи път бях напълно съгласна с него.

Тръгнахме тихо през Покрайнините, като се придържахме към сенките и до стените, и скачахме по покривите и през прозорците, за да избегнем тълпите от стенещи, кикотещи се обезумели хора по улиците.

— Насам — изсъсках аз и се стрелнах в някаква жилищна сграда през една дупка в стената. Тесните коридори между апартаментите бяха пълни с камъни и строшени греди, но все още бяха относително проходими. Това отново разбуди спомените ми — когато живеех тук, често минавах по този пряк път, за да стигна до кварталния площад.

В коридора се надигна стон и ние спряхме. Чакала се плъзна до стената, надникна зад ъгъла, после бързо се отдръпна и ми направи знак да сторя същото. Сляхме се със сенките, застинахме неподвижно, по вампирски и зачакахме.

Покрай нас мина човек, стиснал парче дърво. Така беше раздрал лицето си, че бе изтръгнал едното си око. Спря и се озърна към нас, но дали заради мрака, или защото се бе обезобразил дотолкова, че не виждаше, той пак извърна глава и продължи по коридора.

Внезапно се препъна и изпусна тоягата си. Започна да се дави и се смъкна на четири крака, като се олюляваше и задъхваше, сякаш не можеше да диша. От устата и носа му изби червена пяна, която покапа на пода, накрая той нададе отчаян задавен стон, потрепери немощно за миг и застина.

Чакала се изправи и тихо изруга.

— По дяволите! — Никога не го бях виждала толкова сериозен. — Ето защо са затворили града!

— Какво? — попитах аз, като едва откъснах поглед от мъртвия. — Какво става? Какво е това?

Чакалът се вгледа в човека и се извърна към мен.

— Червените дробове — рече той и кръвта ми се смрази. — Това, което виждаш тук, са последните симптоми на вируса. Е, без безумните брътвежи и изтръгването на очи. — Той поклати рязко глава, сякаш си припомняше нещо. — Аз не съм го виждал, но Канин ми разказа какво е. Заразените хора започват да кървят отвътре, а накрая се удавят в собствената си кръв и се опитват да повърнат вътрешностите си. Гнусен начин да умреш, дори за торби с кръв.

Обзе ме ужас. Погледнах пак към неподвижното тяло в коридора и избуялите през пода плевели и усетих студ. Спомних си какво ми бе казал Канин в онази тайна лаборатория, след като ме превърна във вампир. Бях го попитала за вируса и защо заразата вече я няма, дали учените все пак не са открили лек. Той ми се усмихна горчиво.

— Не, заразата не беше излекувана. Вирусът на Червените дробове мутира, когато се появиха Бесните, затова Бесът се разпространи толкова бързо. Предаваше се по въздуха, също като вируса на Червените дробове, само че вместо да се разболеят и да умрат, хората се превръщаха в Бесни. — Канин поклати печално глава. — Както виждаш, някои оцеляха и развиха имунитет, ето защо светът не е пълен с Бесни. Лекарство за Червените дробове обаче няма, Бесните унищожиха надеждата за това, когато избягаха.

Сега вирусът се бе появил отново в Ню Ковингтън — Червените дробове или някакъв негов вариант. С Чакала се спогледахме мрачно — нямаше съмнение, че мислим едно и също. Ето какво искаше Сарен, затова бе взел пробите. Някак си бе създал още един щам на чумата, разрушила почти целия свят, и го бе пуснал в Ню Ковингтън.

Ужасяваща мисъл.

От сенките се надигнаха гласове и ние се сковахме. Трупът в коридора бе привлякъл още двама човеци от една стая наблизо. Те започнаха да го побутват вяло и да задават безумни, несвързани въпроси. Когато той не помръдна, бързо загубиха интерес, помъкнаха се обратно към стаята и го оставиха да гние в дъното на коридора.

Тръгнахме през апартаментите, край десетки стаи, пълни с обезумели хора, и най-сетне излязохме на улицата. Погледнах назад и потреперих.

— Защо го е направил?

— Сарен не се нуждае от основания за действията си — отвърна Чакала и сви отвратено устни. — Отдавна се е сбогувал с разсъдъка и се развилнява все повече. Това обаче… — Той се вгледа в града и поклати глава.

— Проклето откачено копеле! Защо прецаква храната ни?! Няма как да преживеем още една епидемия!

Небето вече изсветляваше притеснително, звездите избледняваха. Нямахме много време да стигнем до Вътрешния град.

— Насам — изсъсках на Чакала и се плъзнах през пролуката в дървената ограда около жилищния комплекс. — До портата на Четвърти сектор остава много път.

Нямаше да стигнем навреме.

Накрая успяхме да се доберем дотам, разбира се. Това беше старият ми квартал, бях живяла в този мръсен порутен град седемнайсет години, като непрекъснато търсех храна, бягах от стражите и изобщо оцелявах. Това беше моята територия, познавах всички преки пътища и знаех къде трябва да ида, ако искам да стигна бързо донякъде.

Не това беше проблемът.

Проблемът беше, че когато бях човек, всички останали също бяха хора. Разумни хора, които не се опитват да те убият. Сега улиците, сградите, страничните алеи и паркингите бяха изпълнени със заразени откачалки, които не се страхуваха нито от вампири, нито от болка и ни налитаха с писъци, дори само да зърнеха сенките ни, С Чакала посякохме неколцина, когато ни се нахвърлиха със свирепост, сравнима с тази на Бесните. Понякога се скривахме в сенките или се качвахме по покривите, където не можеха да ни последват. Не бях виждала толкова хора по улиците нощем и се чудех къде са нормалните, незаразени жители на града. Ако имаше такива, разбира се.

На източния хоризонт тъкмо се бе появило розово сияние, когато най-сетне стигнахме до стената на Вътрешния град и си пробихме път с бой през група пищящи безумци, чак до големите метални порти, които водеха към териториите на Принца. Дебелите врати обикновено бяха с усилена охрана, по стените обикаляха войници, а отпред пазеха двама въоръжени до зъби човеци. Сега портите бяха залостени и край вътрешната стена нямаше никакви стражи. Никой не отговори на виковете и думканото ни по портата. Принцът сякаш бе изтеглил хората си във вътрешността, оставяйки Покрайнините на произвола на съдбата.

Чакала изруга и изрита вратата. Тя изкънтя и ехото литна край стената, но вратите бяха много дебели и солидни, предназначени да удържат вампирски атаки, и дори не потрепнаха.

— Ами сега?! — изрева той и се загледа към върха на Вътрешната стена, която беше поне девет метра висока. Също като портите, тя защитаваше Вътрешния град от вампири, затова нямаше никакви дръжки или издатини, за които да се захванеш. Наблизо нямаше и сграда, от която да скочим. Нямаше да влезем в града оттук, а зората бе опасно близо.

— Хайде — казах на Чакала, който още се взираше свирепо в стената, сякаш искаше да я уплаши. — Не бива да стоим тук, така няма да стане. Знам едно място, където да поспим — достатъчно сигурно е и няма да се притесняваме от обезумели хора.

Една жена се появи с клатушкане иззад ъгъла. Цялото й лице беше отворена кървяща рана. Хвърли се към нас с вой, аз отскочих встрани и тя се натресе в стената. Хукнах към Покрайнините, а Чакала ме последва, като сипеше проклятия.

След няколко улици и близки срещи с безумци, когато слънцето вече се подаваше над хоризонта, аз се проврях през познатата телена ограда в края на напукания и обрасъл с плевели паркинг. В дъното му се издигаше триетажна сграда и в гърлото ми заседна буца. У дома. Това бе моят дом… навремето.

В този миг над сградите се разля изгаряща светлина, която обагри покривите в ослепително оранжево, и ние хукнахме напред.

По някакво чудо на паркинга не ни чакаха подлудели хора. Двамата влязохме в тъмния коридор и аз се свлякох до стената, изпълнена с облекчение.

— Приятно местенце — отбеляза Чакала и седна до отсрещната стена, където ръждясваха редица метални шкафчета. После се вгледа в мрачния коридор и във вратите от двете му страни и се ухили. — Нека позная — било е болница, нали? Или лудница?

— Училище — отвърнах аз и извъртях очи. — Поне преди чумата. — Отблъснах се от стената. Чувствах се сънлива и изморена, слънцето изгряваше. — Насам. Има мазе, където се криехме от вампирите.

— „Криехме“? — изви вежда Чакала, когато тръгнахме по коридора. Потрепнах, бях се изтървала. Не му отговорих, по той настоя: — Аха, значи тук си живяла, когато си била торба с кръв!

— Много ти харесва това определение, нали?

— Кое? — попита той. Изглеждаше объркан.

— Торба с кръв. Това са хората за теб. — Завих към друг коридор, който беше още по-задръстен с отломки и олющена мазилка. — Забравяш, че и ти си бил такъв навремето.

Сега беше негов ред да извърти очи.

— Виж, сестричке, аз съм вампир от дълго време. Е, не колкото Канин, но определено по-дълго от теб. Като поживееш така няколко десетилетия, и на теб ще ги изглеждат такива. Крави. Добитък. Интелигентни парчета месо, които могат да говорят. — Той се провря под една греда, която препречваше коридора. — Естествено, че невинаги съм ги виждал по този начин, но времето просто пречупва убежденията ти.

Спрях изненадана и го погледнах.

— Така ли? Твоите убеждения?

— Толкова ли си изненадана? — ухили се Чакала. Явно беше доволен от себе си. — Да, сестричке, и аз бях като теб. Не исках да наранявам беззащитни хора, а само да взема каквото ми е нужно и се ужасявах, че може да изгубя контрол. — Той поклати глава. — Само че една нощ с Канин срещнахме група мъже, които искаха да ни убият, и ги избихме до един. Ей така, като нищо, все едно мачкахме паяци. — Чакала пак се ухили. — Тогава осъзнах, че ни е писано да властваме над тях. Можем да правим каквото си пожелаем, а те няма как да ни спрат. Защо да отричаме природата си? Ние сме такива, каквито сме. Така че — продължи той, все още ухилен насреща ми, — да, наистина наричам хората „торби с кръв“. Не искам да знам имената им, дали имат семейство и какъв е любимият им цвят, защото или ще ги надживея, или ще им разкъсам гърлата и ще ги пресуша. Осъзнаеш ли това, животът става много по-прост.

— Предал си се — обвиних го аз. — Не си могъл да се бориш повече.

— А не мислиш ли, че може и да има причина за това? Просто не бива да се борим! Защо да се противопоставям на инстинктите си?

— Не е задължително да си гаден убиец, дори да си вампир.

Чакала изсумтя.

— Не го мислиш наистина. Дори Канин не го мислеше наистина, а той беше най-мекушавият тип, когото съм срещал. Преди теб, де. — Изгледах го мрачно, а той ми се усмихна подигравателно. — Но ти продължавай с красивите малки лъжи. Надявам се само да съм там, като се сринат отгоре ти, за да мога да гледам.

Бяхме стигнали до дъното на коридора и аз отворих ръждивата метална врата към мазето. Докато се спусках по стълбите към бетонните стени на подземния етаж на училището, спомените продължиха да ме преследват. Там се криехме, когато станеше напечено — при нападение от вражеска банда, вампир в района или неочаквана проверка. Вратата можеше да се залоства отвътре и дебелите степи и подът не позволяваха на нищо да се добере до нас. Разбира се, сега бях вампир и изведнъж ми стана смразяващо ясно колко лесно е било за тях да разбият паянтовата врата, залостена или не. Тъй като друг изход нямаше, сме щели да се озовем в капан.

Затворих вратата и я залостих с гредата. Надявах се откачалките отвън да не са силни като вампири, защото сънят вече ме надвиваше. Чакала също се залавяше за перилата, сякаш едва се държеше на крака. Накрая огледа тъмното студено помещение.

— Къде мислиш да спим?

— Не ми пука — отвърнах провлечено аз и продължих внимателно по стълбите. — Избери си някой ъгъл и ме остави на мира.

Зад няколко ниско увиснали тръби си бях скрила една парцалива завивка и установих, че е още там. Покрих се с нея до раменете, настаних се с гръб към стената и извадих меча изпод завивката. Когато пътувахме, се разделяхме призори, за да се заровим в замръзналата земя и да се скрием един от друг. Сега Чакала беше в същата стая, а аз щях да се окажа беззащитна в съня си и това ме притесняваше.

„Брат ми“ още се мотаеше из мазето и търсеше къде да легне. Останах будна възможно най-дълго, заслушана в стъпките му, и чаках да се настани някъде. Едва държах очите си отворени и се борех с унеса, който ме влечеше надолу, но накрая той притихна.

Най-сетне. Облегнах глава на стената и спуснах клепачи. Тъкмо започнах да се унасям, когато гадният му смях отекна в мрака.

— Знам, че още си будна.

— Браво на теб. Млъквай и заспивай.

Чакала пак се изкикоти.

— Сигурно се питаш дали мога да остана буден по-дълго от теб, за да те убия в съня ти, или лък съм ранобуден и ще те очистя, преди да си се събудила.

— Ако искаш главата да остане на раменете ти, най-добре не опитвай нищо! — изревах аз, макар че думите му изпратиха студеното копие на страха право в корема ми. Пръстите ми се свиха около дръжката на меча, а Чакала се засмя, невидим в мрака.

— Шегувам се, сестричке. Или пък не, но поне имаш за какво да си мислиш, докато заспиш. Е, сладки сънища.

Опитах се да остана будна още малко, с ясното съзнание, че се връзвам на извратените шегички на Чакала, и все пак не можах да се възпра. Не го виждах, не го и чувах, затова не знаех дали вече спи, или лежи буден и се подхилква, или чака да се унеса, за да допълзи и да ми откъсне безшумно главата.

Много, много го мразя. Беше последната ми мисъл, преди да се предам пред неизбежната чернота.

ГЛАВА 7

Глад.

Само той съществува.

Тук няма храна. Никаква храна, само камъни, стомана и мрак. Около мен — решетки, вериги на китките ми, дърпат ме към стената. Не мога да помръдна, не мога да остана тук. Трябва да изляза на лов, да намеря храна, плячка, кръв!

Не.

Не, успокой се, Канин. Мисли. Усещаш ги, когато си буден. Те са тук. И двамата. Момичето и Изгубения. Как се казваха? Не помня.

Толкова съм Гладен.

— Добре дошъл, стари приятелю.

Движение зад решетките. Той е тук. Усещам погледа на студените му черни очи, усещам усмивката му. Изръмжавам и звукът вибрира около нас, нисък и заплашителен. Чувам съскащия му кикот.

— Чу ли? — Лицето му плава между решетките, очите са затворени, сякаш се вслушва в някаква музика някъде над нас. — Чуваш ли писъците? Надушваш ли страха и отчаянието? Това е само началото, едва първият тест, а с теб сме на идеалното място, за да наблюдаваме как всичко се срива. — Той отваря очи и ми се усмихва. — О, усещам Глада ти, стари приятелю. Изяжда те жив, нали? За жалост съдбата ти вече не е в моите ръце.

Навеждам се напред, опитвам се да го достигна, да го изтегля през решетките и да го разкъсам. Оковите се впиват в китките ми, теглят ме назад. Той пак се кикоти и се отдръпва, бледото му лице се разтваря в сенките зад килията.

— Довиждане, Канин. Много ми беше приятно с теб, но сега имам по-важна работа. Знам, че няма да мислиш много за мен, но аз ще те помня. Ще те помня най-сърдечно. Сбогом, стари приятелю.

Отворих очи, отдръпнах се рязко и си ударих главата в бетона. Чакала беше клекнал пред мен леко ухилен и ме гледаше замислено с присвити очи. Извадих мълниеносно меча, но той отскочи отзад и острието профуча на сантиметри от него.

— По дяволите, Чакал! — Изправих се рязко и вдигнах оръжието пред садистичния Крал на бандитите. — Какво ти става? Ако пак го направиш, ще ти срежа ухилената физиономия на две!

— Много си лесна, сестричке — ухили се той, още по-широко, и показа зъбите си. — Много си доверчива. Можех да ти откъсна главичката, без да усетиш! — Той с жест ми показа как точно ще го направи и поклати глава с престорено разочарование. — Опасявам се, че имаш още много да учиш.

— Но няма ти да си учителят. — Прибрах меча в ножницата и се извърнах, все още настръхнала от близостта му. Садистичен, противен вампир. Понякога успяваше да ми влезе под кожата, но той точно това целеше — да ме извади от равновесие. Любимата му извратена игричка.

— Или пък — продължи той — си толкова бавна, защото не си се наспала. Лош сън ли сънува? — Погледнах го и той добави сериозно: — И ти го видя, нали? Старото копеле още се държи.

— Да. — Позволих си да почувствам искрица надежда и облекчение. — Още е жив.

— Аха. Изглежда, че Сарен все пак го е извадил от хибернацията. Кораво копеле е той, някои от нас така и не се събуждат.

— Имаш ли представа къде може да е? Стори ми се, че е в някакво подземие, може би затвор или…

Замълчах и се намръщих. Чакала понечи да отговори, но аз вдигнах ръка да го спра. Чувах тихи звуци в другия край на стаята, оттатък залостената врата. Извъртях рязко глава към нея и видях, че се тресе, а дръжката й се накланя.

Тихо извадих меча, а Чакала вдигна една ръждива тръба от пода, без да губи време да се връща там, където бе спал, за да си вземе брадвата. Кимнах му и той се качи по стълбите, сложи ръка под резето и ме погледна. Вдигнах меча, тръгнах нагоре и му кимнах да отвори.

Чакала вдигна гредата, вратата се отвори и аз се хвърлих напред, размахвайки меча — очаквах да видя някоя откачалка с окървавено лице.

Нещо изскимтя и отскочи назад, а аз спрях меча точно навреме. Тялото се просна непохватно на пода — парцалив човек с кестенява коса и огромни тъмни очи. Стори ми се познат, сякаш го бях виждала, но не можех да си спомня къде. Той ни зяпна и по лицето му преминаха страх и ужас, преди да запълзи назад като кльощав паяк, размятвайки лудо ръце и крака.

Чакала се хвърли край мен, сграбчи хлапето за парцаливата риза и го вдигна на крака.

— Къде си мислиш, че отиваш, плъх такъв? — Попита той и го запрати към стаята. Момчето изрева, размаха лудо ръце и Чакалът го разтресе така, че главата му се люшна силно назад. — Стига си врещял, ще привлечеш откачалките, които бродят навън! Да не искаш да ти откъсна езика през зъбите?!

— Чакал! — извиках аз, затворих вратата и се върнах в мазето. — Остави го.

Той ме погледна отегчено, но вяло пусна задъханото хлапе на пода. То беше най-много на тринайсет години. Запълзя заднешком до стената и продължи да ни зяпа с ококорени от ужас очи.

— Спокойно.

Тръгнах бавно към него, като потисках внезапно лумналия Глад. Демонът в мен изрева нетърпеливо и ме подтикна да се хвърля към момчето и да се нахраня, но аз го обуздах. Кльощавото тяло, парцалите, стрелкащите се очи, които търсеха изход — той беше Нерегистриран. Също като мен навремето.

— Успокой се — повторих аз, като се опитвах да звуча убедително. — Няма да те нараним или… да те изядем. Просто се успокой.

— О, мамка му! — изпъшка малкият и се притисна в ъгъла. — Значи е вярно! Онова хлапе не лъжеше. Ти си онази! Наистина си станала вампир!

Втренчих се в него.

— Какво…

Изведнъж си спомних откъде го познавам. Не беше случаен бездомник, навремето беше в тайфата на Кайл — съперническа група Нерегистрирани, които живееха в нашия сектор и тършуваха в същата територия. Бях го виждала няколко пъти, но тайфите в Покрайнините не се закачат и обикновено странят едни от други. Не бяхме точно врагове — предупреждавахме другите Нерегистрирани за охрана и набези и ако някоя група действаше в определена територия, гледахме да не навлизаме там за ден-два. В нашия район обаче тайфата на Кайл беше най-големият ни съперник за храна и всичко останало, и между нас цареше напрегнато примирие.

Новината, че Бесните са ни избили, мен включително, сигурно ги беше зарадвала, разбира се. Макар че не умрях наистина, вече не бях част от този свят. Това слагаше край на съперничеството. Никой от нас не се завърна жив в този град… с изключение на един.

— Лепката — прошепнах аз и пристъпих към момчето. То се сви ужасено, но вече не ми пукаше. — С кое хлапе си говорил, с Лепката ли? Какво стана с него? Още ли се навърта наоколо? Още ли е жив?

— Този жалък боклук ли? — Малкият сбърчи устна, а отвращението му за миг надделя над ужаса. — Не, вече не се мотае наоколо, махна се. Никой не го е виждал от нощта, когато ти нападна скривалището ни.

Не съм нападала скривалището ви, исках да му кажа. Просто търсех Лепката. Знаех, че няма да ми повярва, а и това вече нямаше значение. Лепката беше изчезнал. Момчето, за което се бях грижила почти половината си живот, човекът, когото смятах за приятел, ме продаде на Принца, щом разбра какво представлявам. Канин ме предупреди да не го търся и да не се срещам отново с него, но аз не го послушах и се опитах да се видя за последно с единствения оцелял от старата ми тайфа.

Наистина не биваше да го правя. Лепката само ме погледна, разпищя се от ужас и хукна, очевидно право при Принца и лакеите му. След толкова години приятелство, след като неведнъж бях рискувала живота си заради него и го пазех, хранех го и му позволявах да живее на мой гръб.

Мислех, че съм погребала тази болка след бягството си от града, но още я усещах като тъпо, но неприятно пулсиране някъде дълбоко в мен. Въпреки това не биваше да потъвам в миналото. Ако това хлапе не беше заразено и откачено, може би и други хора бяха избегнали хаоса.

— Има ли и други като теб? — попита Чакала, който явно мислеше за същото. Хлапето се поколеба и той добави съвсем спокойно: — Нали осъзнаваш, че си жив само защото може да се окажеш полезен?

— Да — сопна се момчето, като ни гледаше със смесица от страх и омраза. — Да, има и други. В тунелите под града. Там слязохме, когато започна тази лудост. Кървящите си стоят горе, поне повечето от тях.

— Значи за това говореше човекът къртица — казах аз. — Горноземците слизат на тяхна територия. — Пак погледнах хлапето. — Нямате ли проблеми с тях? Никак не са доволни, че сте навлезли в каналите.

Той сви рамене.

— Трябва да избираме между канибалите и откачалките. Клановете на хората къртици не ни закачат, когато сме на групи, а шефът познава тунелите много добре, поне в територията на клана.

Тунелите. Внезапно си спомних, че когато бях тук с Канин, някои от подземните проходи водеха към Вътрешния град. Не ги бях виждала, разбира се, като човек никога не съм ги търсила, но се носеха слухове за места, откъдето можеш да навлезеш в територията на вампирите, макар че това беше адски опасно. После, когато станах вампир, Канин ми показа път под Вътрешния град, който минаваше през мрежа от стари канали и тунели на метрото и водеше право към центъра му. Това обаче беше истински лабиринт, простиращ се с километри под улиците на града — хиляди тунели, които ужасно си приличаха. Дори да успеех да стигна до старата болница, надали щях да открия онзи, по който Канин ме бе превел под стената. И все пак той съществуваше.

Не можехме да влезем във Вътрешния град през портите, а пътят под земята изглеждаше много по-безопасен в сравнение с „кървящите“ горе.

— И ти ли си мислиш същото? — обади се Чакала зад мен.

Кимнах.

— Каза, че някой знае пътя през тунелите — обърнах се аз към хлапето и то потрепери. Знаеше какво ще последва. — Заведи ни при него.

— Да се появя с двама кръвопийци?! — Малкият пребледня още повече и заклати трескаво глава. — Не, не мога! Всички ще откачат, а после ще ме убият, защото съм ви завел там!

Усетих зъбатата усмивка на Чакала, без дори да го поглеждам.

— Избирай сега ли ще умреш, или тогава.

— Мамка му! — Хлапето прокара ръка по лицето си. — Добре. Ще ви заведа… ако обещаете да не ме убиете после. Долу има много хора — ако огладнеете, изсмучете някой от тях, става ли? Дори ще ви покажа най-глупавите и наивните. Само не яжте мен!

Опитах се да скрия тръпката на отвращение, която изпитах заради лицемерието му, но отговорът му не ме изненада. Бях отраснала на улицата със същата нагласа, със същия инстинкт за оцеляване. В Покрайнините всеки мислеше само за себе си. Каквото и да става, гледаш просто да оцелееш. Знаех това, бях го преживяла.

После обаче срещнах Зийк и малката му група и всичко се промени. Те приеха мен, непознатата, без никакви условия и очаквания. Само непреклонният им водач очакваше от тях да се грижат и пазят един друг, а момчето, което отначало смятах за наивен сляп идеалист, успя да ми влезе под кожата и когато трябваше да избера дали да си тръгна, или да рискувам живота си за тези хора, инстинктът ми за оцеляване потъна вдън земя. Открих, че всъщност ме е грижа за тях, и то много. Много.

За мен беше голям шок да науча, че може да се живее и по друг начин. Дори по-шокирана бях, когато осъзнах, че още ме е грижа и съм готова да жертвам живота си за другите. Сега обаче бях отново в Покрайнините и философията „всеки за себе си“ тук още важеше. В старата ми тайфа поне не продавахме приятелите си на вампирите… ако не броим Лепката, но изглежда групата на Кайл не се придържаше към подобни принципи.

Чакала ми се ухили.

— Такава е човешката лоялност. Как да не се вдъхнови човек, а, сестричке? Направо да се чудиш как изобщо сме взели властта. — Той се озърна към Нерегистрирания, който примигна, без да съзнава, че го обиждат, и Чакала се ухили още по-широко. — Побързай тогава, малка торба с кръв, и ни заведи при приятелите си. Мисля, че взех да огладнявам.

Из паркинга се мотаеха неколцина кървящи, които си мърмореха под нос, но успяхме да се промъкнем край тях без проблеми. Миризмата на кръв, която се излъчваше от лицата и ръцете им, се понесе по бриза на невидими лентички и събуди демона в мен. Не осъзнавах, че се взирам в тила на нашия водач, докато зъбите не опряха в долната ми устна и отново се наложи да потисна Глада.

— Кога започна това? — попитах хлапето, когато се отдалечихме от училището. Направих го от любопитство, но и за да се занимавам с нещо и да не мисля за жаждата си за кръв. — Болестта и лудостта? Откога е така?

— Отскоро. — Той се озърна през рамо, сякаш изненадан, че говоря с него като с нормален човек. — Може би преди две седмици и има-няма няколко дни… Не знам точно, под земята е трудно да се каже.

— А Принцът защо нищо не направи?

— Направи. — Хлапето изсумтя. — Изтегли всичките си питомци и пазачи във Вътрешния град и затвори портите. Опиташ ли се да преминеш, стрелят без предупреждение. Камионите с храна вече не идват. — Нерегистрираният сви рамене — гневен, безнадежден жест. — Предполагам, че просто чака да измрем до крак.

На пътя изникна мъж — влачеше одеяло след себе си и смърдеше на кръв и Гладът пак се размърда неспокойно. Изчакахме в сенките, докато отмине.

— Ти също може да се разболееш тук — казах на момчето, след като кървящият зави зад ъгъла. — Не се ли страхуваш?

То пак сви рамене и продължи по улицата.

— Нямам избор. Както казах, трябва да рискуваме тук с кървящите или да умрем от глад в тунелите. Ти какво би направила, ако никъде няма храна? — Малкият пак ме погледна и поклати глава. — Предполагам, че вече не можеш да разбереш. Вампирите нямат такива проблеми, нали?

О, разбирам те много по-добре, отколкото си мислиш.

Минахме по една силно обрасла улица с настилка, напукана от бурени, храсталаци и големи дървета, които избуяваха дори през древните коли. Растителността по тротоара и околните сгради бе гъста като гора, но хлапето крачеше уверено през храсталаците. Явно често минаваше оттук.

Щом заобиколи останките на един микробус, то спря и огледа предпазливо сенките, преди да коленичи в храстите. Избута една автомобилна гума и отметна туфа бурени, за да разкрие малка, съвършено кръгла дупка в средата на пътя. Още един вход към лабиринта от тунели под Ню Ковингтън. Зачудих се как съм го пропуснала — аз, или по-скоро Али Бездомницата.

Хлапето пъхна ръце в мръсните си джобове и извади малко фенерче, което едва мъждукаше, когато го насочи към дупката и се вгледа в нея.

— Чисто ми изглежда. — После извади фенерчето и се наведе, готов да се спусне долу. — Чакайте малко, ще се уверя, че е безопасно и ще ви дам знак.

— Не бързай толкова. — Сграбчих го за ризата и го дръпнах назад. — И не ме мисли за глупачка. И аз бях една от вас навремето, забрави ли? — Той понечи да възрази, но аз го бутнах към Чакала, който го хвана за яката. — Аз ще сляза първа, а вие ще ме последвате.

Хлапето погледна към Чакала и пребледня.

— Ще ме оставиш сам с него?

— Нищо няма да ти направи. — Изгледах изпитателно Чакала. — Нали?

— Аз ли? — усмихна се той. — Та аз съм пример за самоконтрол и въздържание, сестричке. Явно милосърдното ти сърце е сторило чудеса с мен.

Извъртях очи, извадих меча и се спуснах в дупката.

Вампирското ми зрение се приспособи веднага към иначе непрогледния мрак и ми разкри безкраен бетонен тунел с порутени влажни стени. По една тръба изтича нещо малко и космато и изчезна в някаква пукнатина, но иначе каналът изглеждаше съвсем празен и тих.

— Чисто е! — извиках аз и прибрах катаната.

Хлапето скочи долу почти веднага, сякаш го бяха блъснали, и със скимтене се просна на бетонния под. Смръщих се и изгледах гневно Чакала, който се приземи леко до него и изтупа ръкавите си.

— Чудесно! — обяви той, без да ми обръща внимание. — Ето ни отново в каналите, любимото ми място за увеселения в Ню Ковингтън. Толкова се вълнувам! — Той фиксира Нерегистрирания със злобна усмивка. — Не стой така, плъхче, заведи ни на обиколка.

— А, да — рече хлапето и се надигна предпазливо от пода. Очите му се стрелкаха неспокойно по начин, който ми беше много познат. — След мен!

Известно време вървяхме мълчаливо. Придържах се близо до момчето и го наблюдавах внимателно, готова да го сграбча, ако му хрумне да бяга. Макар че обеща да ни заведе при другите Нерегистрирани, не се и съмнявах, че би изчезнал в най-близката тръба, пукнатина или дупка, ако му се отвори възможност. Нерегистрираните бяха нагаждани и онези, които оцеляваха, не се свеняха от нищо. Крадяха, лъжеха и даваха обещания, които не възнамеряваха да спазят, само за да останат живи. Щях да сторя същото, ако още бях човек и бездомно хлапе като него.

Хлапе? Бездомно? Осъзнах, че дори не му знам името. Не че особено ми пукаше; съмнявах се, че той би попитал за моето, ако ролите ни бяха разменени. Сега обаче мислех за него просто като за безименен уличен плъх — точно както правеха вампирите.

— Така и не ми каза името си — рекох аз, а той ме погледна предпазливо и с изненада. — Ти знаеш коя съм, явно всички Нерегистрирани знаят какво стана с мен. Е, теб как те наричат?

— Хлебарката — прошепна момчето след миг. — Викат ми Хлебарката.

Чакала прихна.

— Ама много му отива!

— А Кайл и Травис още ли са тук? — попитах аз. Познавах ги навремето — е, не много добре, но и те щяха да ме познаят, ако ме видят.

Хлебарката поклати глава.

— Не, и двамата умряха.

Не се смаях от равнодушието му, нито от небрежното свиване на раменете, но ми подейства отрезвяващо да разбера, че още двама от познатите ми вече не са сред живите.

— Какво стана?

— Разболяха се. Насам — Хлебарката се пъхна в тесен полукръгъл клаустрофобичен тунел с нисък таван. По пода струеше мръсна вода, а гласът на момчето кънтеше в тясното пространство. — Първо умря Травис, но Кайл се превърна в кървящ и ни нападна. Тогава разбрахме, че трябва да се махнем от улиците. Новият водач ни доведе в тунелите, за да избегнем откачалките. Вероятно ще се вбеси, че пак съм излязъл сам. Чакайте малко, тук е.

В края на тунела имаше ръждива решетка, зад която блещукаше слаба жълта светлина. Видях нечий силует зад решетката — парцалив слаб мъж, вероятно пазач. Той се обърна, щом чу стъпките ни, и светна с фенерче към нас. Хлебарката трепна и вдигна ръка, когато лъчът озари лицето му.

— Аз съм, глупако! Отваряй вратата.

Светлината се премести към мен и Чакала. Вгледах се и видях по-голямо момче, слабо и чернокожо.

Тъмните му очи се присвиха подозрително.

— А тия кои са?

— На какви ти приличат, по дяволите? — продължи веднага Хлебарката. — От Покрайнините са, срещнах ги горе. Не са си раздрали лицата. Предположих, че шефът ще иска да ги доведа тук.

— Той ти е бесен. Хлебарка. — Лъчът се отдръпна назад и пазачът вдигна тежкото метално резе, с което бе препречена решетката. — Знаеш, че не бива да се качваш горе сам, особено сега.

— Да, да. Кажи ми нещо ново.

Решетката се отвори с ужасяващо скърцане. Хлебарката мина покрай пазача, който изгледа с подозрение мен и Чакала, но не каза нищо, а ни поведе по ръждивото стълбище в края на тунела. Разнебитените стъпала стърчаха от бетонния под и се виеха в спирала нагоре из тясната тъмна шахта.

— Хм, не ми се виждат много здрави — каза Хлебарката и се озърна с надежда към нас. — Май ще е най-добре да минем един по един — не искате да се срутят, нали?

Чакала се изкикоти.

— Ама че коварна торба с кръв, нали? Не знам да се смея ли, или да се обиждам.

— Добър опит — казах аз и посочих напред. — Продължавай. Ние сме точно зад теб.

Хлебарката сви рамене и тръгна по стъпалата.

Те наистина бяха много разнебитени, но макар че скърцаха и стенеха под тежестта ни, издържаха. Излязохме през една дупка в голямо помещение с бетонни под и стени. Порутени колони поддържаха нисък таван, а масивни цилиндрични машини, вече напълно погълнати от ръждата, оформяха тесен коридор до едната стена.

— Какво е това място? — попитах аз.

— Някакво подземие — каза Чакала зад мен. — Или старо котелно помещение. Вероятно се намираме под фабрика или нещо подобно. — Пое си дълбоко дъх, усмихна се и пак показа зъбите си. — О, вони на човешко нещастие. Надушваш ли, сестричке?

Не знаех какво означава котелно помещение и не възнамерявах да питам, имах си по-големи грижи. Чакала беше прав — миризмата на топли човешки тела витаеше навсякъде, по-силна дори от миризмата на ръжда, плесен и мазен дим. Горещият аромат на кръв, обгърнат с вонята на страх, безнадеждност и отчаяние, отново събуди Глада от неспокойния му сън. Прииска ми се да се спотая в мрака, да се плъзна между машините и да причакам някой нищо неподозиращ човек да мине покрай мен, за да го завлека в сенките и никой повече да не го види.

— Да не се разделяме — изръмжах аз, колкото на Чакала, толкова и на себе си. Не ми хареса жълтият блясък в очите му. — Дойдохме да търсим помощ, а не да закусваме.

— Боже опази! — Чакала махна небрежно с ръка. — Просто споделих едно наблюдение. Ти какво си помисли?

Не му обърнах внимание и се повлякох след Хлебарката. Големите ръждиви машини се издигаха от двете ни страни като шишкави пазачи, по пода между тях танцуваше потрепващо оранжево сияние, а тихото пращене на огън отекваше в цилиндрите. Излязохме от лабиринта и се озовахме в просторно помещение. Около затихващ огън в центъра му бяха наредени одеяла, кашони и купища парцали.

Кльощави хора се мотаеха из сенките край огъня или се гушеха треперещи до него. От много отдавна не усещах студ и дори не се сещах за него, но сега осъзнах, че те сигурно замръзват тук долу. Али от Покрайнините обаче одобряваше избора им — под земята имаше много скривалища. Да, на Али тук щеше да й хареса. Който и да бе избрал това убежище, явно знаеше какво прави… но не беше предвидил, че ще ги посетят вампири, естествено.

— Така — прошепна Хлебарката и ме погледна през рамо. Доведох ви. Сега ще ме оставите ли на мира?

Огледах треперещите хора и се смръщих.

— Кой командва?

— Ами… — Хлебарката също огледа лагера и посочи с пръст. — Ето го. Нашият безстрашен водач!

В края на осветеното пространство видях двама души, които разговаряха тихо с гръб към нас. Единият беше невзрачен, слаб, парцалив и мръсен, като всички останали. Другият обаче беше с по-здрави дрехи, с ботуши и черна бойна жилетка, като онези, които носеха пазачите на Принца. В колана му бе затъкнат голям пистолет, а на гърба си носеше странно оръжие — сякаш някой е взел лък и стрела и ги е прикрепил към дулото на пушка. От странното оръжие стърчеше дълъг дървен кол, от който стомахът ми се сви.

— Кучи син! — прошепна Чакала зад гърба ми. — Копелето има арбалет. Някой май се е готвил за среща с вампири, а?

Нещо в главата ми прищрака и светът сякаш замря.

Не, помислих си замаяно. Не може да бъде! Той не може да е тук, не е възможно!

Само че беше и аз разбрах кой е още преди да се обърне. Рус, синеок, слаб и строен, той сякаш излезе направо от спомените и мечтите ми.

— Зийк! — прошепнах аз, когато познатият пронизващ поглед срещна моя. — Какво правиш тук, по дяволите?

ГЛАВА 8

Йезекил Крос, осиновеният син на Джебедая Крос — фанатичния проповедник, повел група пилигрими през цялата страна в търсене на митичния град Едем. Зийк, който усилено се бореше хората му да се доберат до заветната безопасност и когото бях оставила зад портите на Едем. Момчето, което смятах, че няма да видя повече, не и тук, на територията на един вампирски Принц, на стотици километри от онзи остров.

Зийк, когото не можех да прогоня от ума си и който вечно витаеше в мислите ми, макар да знаех, че бях права да си тръгна. Момчето, което ме целуна, въпреки че знаеше каква съм, и ми предложи от кръвта си. За да ме спаси, когато умирах. Момчето, което трябваше да е в безопасност в Едем. Стори ми се някак по-възрастен и по-зрял, а не бе минала и година, откакто се разделихме. Светлата му коса беше по-къса и не така рошава и макар че още беше строен и мускулест, ми се стори отслабнал и измършавял като човек, който цял живот е гладувал. И все пак беше здрав, уверен, силен и… болезнено наблизо.

— Али — почти въздъхна той. Едва го чух дори с вампирския си слух. Последва буря от спомени — първата ни среща в мъртвия град, първата ни целувка, горещата му сладка кръв, която се стича по езика ми. Всичко това ме заля и аз се олюлях под вълната на емоциите. Зийк беше тук, а не в Едем с останалите. Стоеше точно пред мен. Гледаше ме, а сините му очи се бяха разширили от изумление, надежда, облекчение… и още нещо.

Тогава обаче се отклониха към вампира до мен… и се промениха.

Видях първо прозрението, последвано от неверие и гняв. Сините очи се втвърдиха като лед, а чертите му застинаха в безизразна маска. Той пристъпи напред и с плавно движение издърпа оръжието от гърба си. Чух как тетивата изсъска, когато я опъна и насочи смъртоносния дървен кол към гърдите на Чакала.

— Зийк, чакай!

Хвърлих се пред Чакала, а той изръмжа и животинският звук отекна в помещението. Хората запищяха от ужас и се пръснаха като птици, осъзнали какво се е промъкнало в малкото им сигурно убежище. Хлебарката се шмугна в сенките и наоколо ни се разрази истински хаос.

— Не мърдайте! — резкият заповеден глас на Зийк се издигна над паниката. Трескавата суматоха поутихна, а той все така се целеше в мен и Чакала. — Да не сте помръднали — продължи Зийк и хвърли мимолетен поглед към помещението. Гласът му отекваше властно, бе сдържан, но твърд. — Успокойте се! Не се движете, докато не ви кажа.

Умно. Зийк познаваше вампирите, донякъде от мен. Знаеше, че са хищници и страхът, паниката и трескавите движения ги възбуждат и ги карат да нападат. Аз самата усещах как демонът се надига в мен, усетил плячка, жаден да ловува и убива. Потиснах го и се опитах да запазя спокойствие, но това беше трудно, особено докато стоях между насочения дървен кол и избухливия вампир-убиец, а въздухът миришеше на кръв и страх. Имах чувството, че балансирам по острието на бръснач и е нужен само един малък тласък, за да се разрази буря от насилие.

Зад мен Чакала се изкикоти тихо, но заплашително.

— О, колко забавно! — пропя той и ми се прищя да го изритам в слабините. — Кажи ми, човече, според теб колко торби с кръв мога да очистя, преди да си стрелял?

Изгледах го свирепо с надеждата Зийк да не отвърне на предизвикателството.

— Млъквай! С нищо не помагаш!

Чакала сви рамене.

— Извинявай. Трудно се мисли, когато са насочили арбалет към теб. Поизнервих се малко.

— Ако не си забелязал — изръмжах аз, като се опитвах да запазя спокойствие, — този арбалет е насочен към мен. Защото бях достатъчно глупава да скоча пред теб. Не ме карай да съжалявам.

— Алисън — рече твърдо Зийк. Сърцето ми се сви и аз се обърнах към студените сини очи. Той поклати глава, а те блестяха от гняв, ужас и разочарование. — Моля те, кажи ми, че имаш основателна причина да си тук с него.

Зийк изплю последната дума като проклятие. Не го винях — Чакала беше отвлякъл семейството му, уби приятеля му Дарън и бе отговорен за смъртта на бащата на Зийк, Джебедая Крос. Беше безмилостен, жесток, студенокръвен убиец и той имаше много причини да го мрази.

Тогава защо излезе пред него да го защитиш?

— Зийк, моля те…

— Зийк! — изрева Чакала, сякаш току-що се е сетил. — Йезекил! Йезекил Крос! Кучи сине, ти си хлапето, за което говореше старото копеле! Ти си синът му!

По дяволите! Завъртях се, но Чакала ме блъсна встрани и аз паднах на бетонния под точно когато тетивата на арбалета изсвистя и настъпи миг тишина. Чакала се отдръпна с изумителната скорост на нашия вид и смъртоносното копие профуча на сантиметри от лицето му. Изругах и скочих, а той изрева, оголи зъби и хукна към Зийк.

Стрелнах се след него, като се молех да стигна навреме. Зийк хвърли арбалета и извади от бойната си жилетка дълъг дървен кол. Чакала изрева, но той не помръдна и го вдигна, когато вампирът се хвърли към него.

Измъкнах катаната и скочих между тях.

— Престанете!

Насочих меча към Чакала, за да му препреча пътя, като в същото време хванах ръката на Зийк, с която стискаше кола. Чакала спря на сантиметри от острието с пламтящи очи, а Зийк се скова, но не се опита да се освободи.

— Сега няма да се бием! — изсъсках и на двамата. Чакала изръмжа, а Зийк се напрегна за скок, но аз го избутах.

— По дяволите, имаме по-големи проблеми, целият град се разпада! Ако не сте забелязали, доста сме загазили и аз не мисля да стоя и да гледам как си разкъсвате гърлата! — И двамата се втренчиха в мен, но не отстъпих. Не ми пука за омразата ви. Избийте се по-късно точно сега имаме друга работа, така че ще се наложи да го преодолеете, момчета. Временно!

Настъпи напрегната тишина. Усещах как насилието пулсира и от двете страни, усещах как злобата на Чакала и чистият непресторен гняв на Зийк напират към бариерата, която ги удържаше — аз самата. Преглътнах и зачаках, като се надявах, че няма да продължат.

Тогава щях да съм принудена да взема страна, а не знаех кого ще избера.

Колкото и изненадващо да беше, именно Чакала се усмихна и отстъпи с вдигнати ръце.

— Добре, торба с кръв — рече той на Зийк. — Хубаво. Ще се държа прилично, засега. Ще наблюдавам. — Той демонстративно огледа помещението. — Хубаво местенце си имате. Много ми харесва как сте го подредили. Ако знаех, щях да донеса подарък за новодомци. Една парцалива черга щеше да пасне идеално на купчините боклук.

Усетих, че напрежението отслабва и се обърнах към Зийк. Той издърпа ръката си и този път го пуснах.

— Зийк…

Той ме погледна изпепеляващо, с гняв, студ и болка от предателството. Преценяваше ме, сякаш след дългата раздяла вече не бях същата. Накрая прибра кола в жилетката, където имаше още доста такива, и вдигна арбалета от пода.

— Какво правиш тук, Алисън?

Говореше насечено и грубо и не ме поглеждаше. Сърцето ми се сви от болка, гняв и безсилие. Видях го как преметна оръжието на гърба си и провери останалите. Арсеналът му беше впечатляващ, много по-различен от времето, когато се срещнахме. Арбалет, колове, голям пистолет, бронирана жилетка — явно се беше подготвил за вампири. Познато ми беше само мачетето в ножницата на гърба му, под жилетката и арбалета, и малкото сребърно кръстче на шията. Вече не приличаше на скиталец, а по-скоро на боец. Повече, отколкото по времето на Джеб. Приличаше на ловец на глави — вампирски глави.

Но защо беше тук, а не в Едем, където го оставих?

— Търсим някого — казах аз и се взирах в лицето му, търсейки следа от момчето, което познавах. Изражението му си остана студено и непроницаемо, но аз продължих: — Във Вътрешния град е, а портите сега за залостени. Трябва да намерим начин да стигнем дотам през тунелите.

Зийк изгледа Чакала с изпепеляваща омраза, сякаш искаше да измъкне кол от жилетката си и да го забие в сърцето му, а вампирът го съзерцаваше съвсем спокойно с лека подигравателна усмивка. Потиснах отчаянието си. Щеше да ми бъде много трудно да попреча на тези двамата да се избият, но трябваше да опитам. Знаех, че Зийк е бесен; може би дори ме презираше, но се нуждаехме от помощта му и нямаше да позволя нищо да ме спре. Животът на Канин зависеше от това.

— Трудна работа — каза накрая Зийк и се обърна към мен, но лицето и гласът му останаха студени и делови. — Не знам път към Вътрешния град през тунелите. Ако знаех, щяхме ли да сме още в Покрайнините? Ако можех, бих отвел всички във Вътрешния град, но дори да знаех пътя, ще трябва да минем през хората къртици.

— Те заплашват ли ви?

Той кимна рязко.

— Имахме няколко сблъсъка и нещата… загрубяха. Един от моите хора ми каза, че са събират на големи групи, а не са го правили досега. Искат да ни прогонят.

Страхотно. Горе кървящи, долу къртици и… Зийк. Който, макар че изглеждаше съвсем у дома си в ролята си на водач, не знаеше път към Вътрешния град, както се бях надявала. Търсенето на Канин ставаше все по-трудно, дори невъзможно. А трябваше да се справим и със Сарен.

Зийк още се взираше безизразно в нас.

— Зийк. — Погледнах го умоляващо, надявах се, че приятелството ни и фактът, че всеки от нас е спасявал другия и сме се били рамо до рамо с Бесни, бандити и вампири, все още означават нещо за него. — Трябва да се доберем до Вътрешния град. Моля те, не можеш ли да ни помогнеш? Много е важно.

Той се вгледа в мен с присвити очи. Чувствах как колелцата в ума му се завъртат, как обмисля всичко и подрежда парченцата.

— При Принца ли отивате? — попита той накрая.

Примигвах. Не това очаквах да каже.

— Да. Поне ще се опитаме да се доближим до него. Открихме нещо за вируса — смятаме, че знаем как се е появил тук, и се надяваме Салазар да ни помогне. Това е неговият град. Сигурно е притеснен, че храната му измира.

Изражението на Зийк стана още по-твърдо и аз съжалих за последното изречение. По дяволите, май че Чакала ми е повлиял.

— Ако успеем да стигнем до Принца, той може да ни помогне да открием виновника за всичко това и да го спрем.

И да спасим Канин.

Зийк мълча още малко. Бореше се със себе си, но накрая въздъхна.

— Не знам път към Вътрешния град — повтори той. — С това не мога да ви помогна, но има една група, която познава тези тунели по-добре от всеки друг.

Зад мен Чакала изсумтя с отвращение.

— О, мамка му! Да не говориш за гнусните канибали?

— Хората къртици имат леговище недалече оттук — продължи Зийк, без да му обърне внимание. — Мога да ви заведа, но ще се наложи да ги убедите да ви прекарат под Вътрешната стена. Мен няма да послушат, но двама вампири… — Сви рамене. — Ако ги убедите да ви отведат до Вътрешния град, ще дойда с вас.

Това ме смая. Зийк мразеше вампирите, а Вътрешният град беше пълен с тях.

— Защо?

Посочи към останалите.

— Защото трябва да се направи нещо. Камионите с храна вече не идват, а тук долу няма ресурси и никой не може да се качи горе, без да се натъкне на кървящи. Ако продължава така, хората ще гладуват до смърт. Искам да разбера какво смятат да направят вампирите по въпроса и дали изобщо ще правят нещо, или просто възнамеряват да оставят всички да измрат.

Зийк, поклатих глава с тъга. Не си се променил. Все още се грижиш за всички, без значение какви са. Дори да са група Нерегистрирани, които могат да те предадат още щом им обърнеш гръб.

Чакала се изсмя и попита подигравателно:

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш? Да минеш отвъд стената, където живеят страшните вампири? Защо не се залееш първо с малко мед и сос за барбекю?

Обърнах се към него, преди Зийк да успее да отговори, и изревах:

— Може ли поне за малко да не се държиш като задник?! Престани да се заяждаш с единствения ни водач! Искаш ли да стигнем до Салазар, или не?

— Няма проблем — каза Зийк изненадващо спокойно. — Той не ме плаши. Никой от тях не ме плаши вече. — Изгледа ни сурово и отстъпи назад. — Чакайте тук. Трябва да кажа на останалите какво става и да се погрижа да не излизат, освен при спешни случаи. — Той задържа поглед на Чакала и присви очи. — Мога ли да ти се доверя, че няма да изядеш никого, докато ме няма?

— Стига де! — Чакала вдигна ръце помирително. — Не се тревожи за това, мръвко. Тази нощ ще бъда добро вампирче. Имам чувството, че другият кръвопиец тук няма да е много доволен, ако ти откъсна хубавата главица.

Мрачното изражение на Зийк не се промени. Без да каже нищо повече, той се обърна и извика на останалите да се съберат до отсрещната стена. Гледах го как се отдалечава и стомахът ми отново се сви. Искаше ми се да поговоря с него насаме, имах толкова въпроси. Какво търсеше тук? Защо бе напуснал Едем? Къде бяха останалите от първата група, живи ли са още, в безопасност ли са? Как изобщо се бе добрал дотук? И защо трябваше да се появява точно сега. Когато бях с Чакала — вампирът, който бе избил семейството му?

Моят кръвен брат се приближи. Той също наблюдаваше как Зийк говори тихо и спокойно с хората си въпреки объркването и страха им.

— Става все по-интересно — рече Чакала и скръсти ръце. — Значи това било палето на упорития старец. Йезекил. Кажи ми, сестричке, той какво точно знае за лекарството?

Погледнах го предпазливо.

— Защо мислиш, че знае нещо?

— О, я стига. Не се прави на глупава пред мен. — Той продължаваше да се взира в Зийк, но някак свирепо и напрегнато. Не ми харесваше този поглед. — След като ти и тази торба с кръв подпалихте града ми и унищожихте всичко, за което се бях трудил толкова усърдно, ти ги поведе към Едем. Поне така ми каза. Обзалагам се, че старецът е оставил на него всичките си изследвания и онова, което знае за лекарството и експериментите с вампири преди шейсет години. Така че не ми разправяй, че хлапето било в неведение. Явно знае не по-малко от дъртия.

— Няма лекарство, Чакал — казах аз. Зийк ми беше обяснил това, когато разбрах истинската причина да търсят Едем. — Дори да знае за изследванията, той не може да направи нищо.

— Но той идва от Едем — продължи Чакала със същия пресметлив зловещ тон, който толкова ме изнервяше. — Погледни го, сестричке. Броня, колове, арбалет… — Той изсумтя и поклати глава. — Хлапето е дошло от Едем с конкретна цел и е знаело, че ще се натъкне на вампири. Не е тук случайно, в това съм сигурен. Какво ли търси?

Не знаех какво търси, а и не беше важно. Важен (и тревожен) беше внезапният интерес на Чакала към Зийк и лекарството.

— Остави го на мира — тихо го предупредих аз. — Вече изби семейството му и той ще търси възможност да ти върне жеста.

Чакай малко, защо предупреждавах Чакала за Зийк? Защо изобщо го защитавах? Преди исках вампирът да си плати за стореното, а ето ме сега — негова спътница. Дори се изправих пред насочен арбалет, за да го защитя, а най-лошото беше, че на другия му край бе не кой да е, а Зийк, който имаше всички основания да го убие и вероятно сега си мислеше, че съм го предала. Е, не можех да ги оставя да се избият. Макар и по различни причини, имах нужда и от двамата, дори да се налагаше да ги разтървавам постоянно.

По дяволите, кога всичко стана толкова сложно?

Чакала само се изхили.

— Знам, сестричке — прошепна той и се усмихна злобно. — Знам, че малкият ще се опита да ме очисти, не е първият, когото съм вбесил. — Изгледах го и усмивката му стана още по-широка. — Не се тревожи, нямам намерение да изям малкия ти любимец, освен ако не се опита да ме убие, разбира се. Това е по-скоро предупреждение към теб, сестричке — ако искаш хлапето да живее, погрижи се да не ми скача. Направи ли го още веднъж, ще му видя сметка.

— Така — рече Зийк. Беше се върнал и нямаше представа за напрежението между мен и Чакала. — Готов съм.

— Зийк, чакай! — Хлебарката изпълзя от сенките, като се озърташе със страх към мен и Чакала, а после се вгледа отчаяно в Зийк и започна да го моли: — Не можеш да отидеш! Само заради теб къртиците не ни нападат. Ами ако нещо се случи? Нали каза, че ще се грижиш за нас.

— Да, знам — Зийк прокара ръка през косата си, изглеждаше разстроен. — Съжалявам. Трябва да го направя, но ще се върна възможно най-скоро. — Хлебарката го изгледа като предател и Зийк въздъхна. — Ето — той извади от колана си малко правоъгълно устройство с антена от едната страна. — Вземи, това е радиостанция. Ако стане нещо, натисни този бутон и говори в микрофона. Ако не съм твърде далеч, ще те чуя. — Хлебарката пое колебливо устройството и го заразглежда смръщен, а Зийк сложи ръка на рамото му. — Само че го използвай само при спешни случаи, ясно ли е? Батерията ще се изтощи.

Без да каже нищо, Хлебарката се отдалечи с придобивката си и изчезна в сенките. Зийк поклати глава и се обърна към нас. Погледът му пак бе станал твърд и студен.

— Да вървим — рече рязко той. — Леговището на къртиците не е далеч, но предполагам, че искате да стигнем преди изгрев.

— О, дай му бонбонче — рече Чакала, когато Зийк мина покрай нас и се насочи към изхода. Вампирът се обърна към мен и се ухили. — Сигурно след малко ще ни информира, че вампирите могат да пият кръв.

Потиснах един стон. Вече се ужасявах от това пътуване, защото вероятно щях да ги разтървавам на всяка крачка.

— Откога си тук, Зийк?

Той се озърна предпазливо към мен. Няколко минути мълчахме напрегнато — чуваха се само стъпките ни по бетона, а от време на време и шумоленето на някой плъх в мрака. Около нас Подземният град — лабиринт от тунели, проходи и объркани коридори — се простираше като истинска плетеница и криеше множество тайни. Зийк държеше фенерче, чийто тънък лъч прорязваше тъмнината и осветяваше мръсотията наоколо. Той вървеше няколко крачки пред нас, без да поглежда назад и тишината вече започваше да ми лази по нервите.

Затова след няколко минути вътрешна борба и колебания дали да го настигна, ускорих крачка и се изравних с него. Все някога трябваше да поговори с мен, а имах твърде много въпроси.

Мислех, че няма да ми обърне внимание и просто щях да настоявам, докато каже нещо, но след един подозрителен поглед той въздъхна и отново се загледа напред.

— От около месец. — Тихият му глас леко изкънтя, защото навлязохме в огромна бетонна тръба и продължихме приведени. — Пристигнах две седмици преди да се разрази болестта и вампирите да запечатат града. Беше пълна лудост.

— Но как се озова тук?

— Минах през тунелите, вероятно като вас. — Той ме изгледа за миг. — Отидох в Четвърти район на Покрайнините и срещнах бандата на Кайл. Отначало бяха много подозрителни — все пак се появих отникъде, при това въоръжен, и определено не бях тукашен. Решиха, че съм питомец, пазач или нещо подобно. Никой не вярваше, че съм дошъл отвъд Стената. Само че после — продължи Зийк — хората започнаха да се разболяват, полудяваха и нападаха останалите. Отначало бяха само неколцина, изолирани случаи тук-там, но за няколко дни в секторите се разрази истинска епидемия. Тогава Кайл полудя и се опита да убие Хлебарката. — Лицето му помръкна. — Наложи се да го застрелям. Нямаше какво друго да направя.

Трепнах от съчувствие. Зийк мразеше да убива дори когато се налагаше.

— А след това — продължи той — всички започнаха да разчитат на мен, искаха да ги водя и да им казвам какво да правят. Може би защото Кайл умря и се паникьосаха, или защото бях въоръжен. Не можех да им откажа, имаха нужда от помощ. — Той въздъхна. — Спомних си за това място, открих го, когато минах през тунелите. Стори ми се по-безопасно от улиците, но тогава не знаех, че е близо до територията на хората къртици. — Зийк сбърчи чело и поклати глава. — Така или иначе слязохме тук, а после дойдоха и други. Това се превърна в нещо като бежански лагер, защото всички се опитват да избягат от лудостта горе. Нещата обаче се влошават. Няма храна, а хората къртици стават все по-дръзки. Нещо трябва да се направи или всички ще измрат.

А ти не можеш да позволиш това, помислих си. Нищо че са непознати, нищо че ще се обърнат срещу теб в мига, в който се появи нещо по-добро — ти пак не можеш да си тръгнеш и да ги изоставиш. Наистина не си се променил.

Все пак още не бях получила отговор на най-важния въпрос.

— Зийк — започнах аз, а той се напрегна, сякаш знаеше какво предстои. — Защо си тук? Защо не си в Едем с останалите? Защо дойде в Ню Ковингтън?

Той се изсмя горчиво и ми се сопна:

— Не е ли очевидно? — Примигнах от прикритата болка в гласа му, не разбирах откъде се е взела. Той спря и се обърна, а сините му очи светеха. — Заради теб, Али — рече той почти обвинително. — Дойдох да те търся.

— О…

Зийк се обърна и продължи да върви, а Чакала се изхили зад гърба ми.

— О-о, младите се обичат! — присмя ни се той и на мен ми се прииска да се обърна и да го изритам. — Направо ми сгряхте душата.

— Млъквай, Чакал! — сопнах се аз и тръгнах след Зийк. Сега се чувствах още по-зле. Той беше дошъл… заради мен? Защо? Едва ли заради… онова, което каза Чакала. Със сигурност не, та това беше лудост. Не би ме последвал през цялата страна заради… онова.

Както и да е, нямаше значение. Бях се сбогувала със Зийк, когато си тръгнах от Едем. Не бях и помисляла, че ще го видя отново и вече дори свиквах с тази мисъл. Толкова усилия беше положил да отведе хората си там — защо ще изоставя всичко, за да тръгне да търси вампир, който би могъл да е къде ли не? Положително беше наясно, че между вампир и човек не може да се получи нищо. Дори сега, докато го следвах през тунелите и гледах раменете и тила му, аз жадувах да го ухапя, да забия зъби в гърлото му и да изпия същността му. Освен това вече познавах вкуса му — беше ми дал от кръвта си, за да ме спаси, а тя бе гореща и опияняваща. Исках още.

Сепнах се, защо то усетих, че зъбите ми са се издължили и опират в долната устна. Прибрах ги и потреперих.

— Знаеш ли… — каза Чакала, докато вървяхме по тесния метален мост над един порутен улей. Вероятно по него преди бе текла вода, но сега беше сух и покрит с отломки, счупени бутилки и други опасни неща. — Това ми напомня за едно кученце. Много сладко, беше на един от бандитите ми. Държеше се приятелски с всички и не правеше разлика. Един ден обаче се приближи до едно куче — кучка — която пазеше мотора на друг бандит. Кученцето размахваше опашка и искаше да си играе, а тя го разкъса на парчета.

— Благодаря ти много за тази извратена и никому ненужна история — казах аз, пренебрегвайки очевидната препратка. — Може би няма да е зле да се придържаш към смъртните заплахи, а най-добре изобщо не говори.

Стигнахме до края на тунела, където ни чакаше Зийк с изключено фенерче. И да беше чул разказа на Чакала, не каза нищо.

— Тук трябва да внимаваме — прошепна той и кимна към сенките. — Точно отгоре има голямо помещение, където спят хората къртици. Няма обиколен път, така че ще трябва да минем през тях.

— О, чудесно! — усмихна се Чакала. — И без това ужасно се отегчих. Нищо не може да се сравни с едно хубаво кръвопролитие.

— Не сме тук да се бием с тях — припомни му Зийк и присви очи. — Трябва да ни покажат пътя през тунелите към Вътрешния град. Освен ако не предпочиташ да бродиш безцелно, докато слънцето изгрее!

Чакала изсумтя.

— Имаш право, разбира се. Тези свирепи канибали ще ни услужат, ако ги помолим учтиво.

— Обикновено не нападат големи групи — настоя Зийк. — И се ужасяват от вампири. Не е нужно да се стига до кръвопролитие.

— Знам, мръвко — оголи зъби Чакала в свирепа усмивка. — Просто се надявах.

Продължихме, но по-бавно. Зийк изключи фенерчето и всичко потъна в мрак. За мен и Чакала това не беше проблем — с вампирското си зрение виждахме дори в непрогледна тъмнина, но той едва ли се справяше. Все пак не искахме къртиците да ни усетят и да избягат в лабиринта от тунели, преди да сме говорили с тях.

Когато излязохме от прохода, видяхме високия извит таван на огромно помещение с тунели от всяка страна. В ъглите имаше купчини отломки и боклуци, а около едно огнище бяха нахвърляни лекьосани дюшеци и черги. Въглените бяха изгаснали, не се виждаше никой.

— Странно — прошепна Зийк и освети помещението с фенерчето си. Лъчът пробяга по купчините боклуци, сред които проблеснаха бели кости. Някои определено бяха животински, от плъхове и кучета, но имаше и няколко… съмнителни.

— Преди няколко дни бяха тук. Какво ли ги е прогонило?

— Може би са чули слухове за вампири в каналите — предположи Чакала и сви рамене. — Жалко. С такова нетърпение очаквах касапницата! Е… — Той взе един жълт котешки череп от някаква ниша, обърна го към мен и започна да движи челюстите му: — Какво ще правим сега?

Не му обърнах внимание и бавно се извърнах, като си поех дъх дълбоко и предпазливо. Миришеше на мръсотия, човешки изпражнения и на гнилото месо, с което се хранеха хората къртици. Сред всичко това обаче долових и следа от нещо друго, нещо познато.

Последвах миризмата около голяма ръждива тръба и открих източника й. Приклекнах и огледах единия матрак, в чийто ъгъл имаше тъмно петно. Миризмата на прясна кръв ме удари силно в носа и изпълни устата ми, а Гладът реагира веднага. Потиснах го и се вгледах в дирята по пода, която тръгваше от матрака и изчезваше под една тръба на отсрещната стена.

Чакала надникна над рамото ми.

— Е, браво. Явно някой ни е оставил следа. Колко небрежно от негова страна, особено когато из тунелите бродят вампири! — Той пое дълбоко дъх и се изкикоти. — Скорошна е. Вероятно ще успеем да го настигнем, преди да умре от загуба на кръв. Би било жалко, нали?

Изправих се и се отдалечих към тръбата.

— Къде ли са отишли, Зийк?

— Не зная. — Той прескочи купчина камъни и пръснати кости, за да се присъедини към нас. — Доколкото разбрах, те са нещо като помади, постоянно се местят из Долния град, но отделни семейства си имат постоянни леговища като това и странят от другите кланове. Не навлизат в чужда територия. Нямам представа къде може да са отишли.

— Е… — Приближих се към входа на тръбата и усетих леката миризма на кръв дори през плесента, ръждата и останалата воня. — Мисля, че скоро ще разберем.

Зийк изгледа ледено Чакала, който тъкмо се приближаваше.

— След теб — махнах с ръка на вампира. — Освен ако не се страхуваш, че вътре чакат хора къртици.

Той ме възнагради със злобна самодоволна усмивка и влезе в тръбата. Разбираше какво правя: исках да се окажа между него и Зийк. Знаех, че Зийк не би пробол или застрелял врага си в гръб — не беше такъв човек, за разлика от садистичния Чакал, който спокойно би казал нещо отвратително само за да го вбеси. И „нямаше да има друг избор“, освен да се защити, когато Зийк го нападне.

Надявах се и двамата да кротуват, поне докато намерим Канин. Не можех да ги надзиравам всяка секунда.

Тръбата беше тясна и клаустрофобична и се наложи да вървим наведени. Чакала водеше, като пристъпваше леко и плавно като котка, а коженото палто се развяваше зад гърба му. Усещах Зийк зад гърба си и чувах равномерното му дишане. Макар да знаех, че е невъзможно, не спирах да си представям колко лесно би било да извади един кол от колана си и да го забие в гърба ми, чак до сърцето. После, след като ми види сметката, би могъл да застреля и вампира, който беше убил баща му.

Прогоних тези мисли. Зийк не би сторил това, познавах го. Той мразеше страстно вампирите и беше яростен боец, когато се наложи, но освен това бе един от малкото истински добри хора, останали на този свят. Не би ме пробол хладнокръвно в гърба.

Или пък…? Осъзнах, че съм наивна. Това, че се познавахме, не беше причина да свалям гарда. Бяха изминали месеци, може би бе решил, че съм просто бездушно чудовище и всичко, което се е случило между нас, е гнусно и погрешно. Ако не бе стигнал до това заключение досега, то появата ми с Чакала — въплъщението на всичко, което плашеше хората у вампирите — определено му беше помогнала.

При това Зийк дори не знаеше за нашата… роднинска връзка. Какво ли щеше да каже, когато разбере, че Чакала ми е брат? Може би щеше да ме прободе само заради принципа.

Стига, Алисън. Прогоних тези мисли от главата си. Станалото — станало. Зийк или ще го приеме, или няма, но ти не бива да се тормозиш повече за това.

Важното е да намериш Канин.

Тунелите продължаваха и ние следвахме кървавата диря. Точно когато реших, че сме я изгубили, Чакала кимваше към някое тъмно петно на стената или една-едничка кървава капка на камъните. Онзи, който беше минал оттук, бе ранен зле и аз се надявах да не се натъкнем на труп насред този безкраен лабиринт.

Докато го следвахме по тръбите и коридорите, Чакала не спираше да сипе злобни забележки. Постоянно шепнеше и много от коментарите му целяха да уязвят именно човека в групата. Трябва да призная на Зийк, че успяваше да го игнорира и когато Чакала му задаваше очевидно предизвикателни въпроси, си оставаше спокоен и делови. Накрая изритах брат ми в пищяла и му изръмжах да престане.

— Стига де, просто си говорим — ухили ми се той и ми се прииска да му разбия острите зъбки. — Любопитно ми е какво е преживяла мръвката, след като изпепели града ми и изчезна с лекарството ми. То в Едем ли е, торба с кръв? — Гласът му вече не звучеше саркастично или любопитно, а на ръба на заплахата. — Там има ли нов екип от учени, които са се захванали с изследванията? С провалените експерименти с вампири? Докъде са стигнали с лекарството?

— Защо да ти казвам? — попита тихо Зийк.

Чакала се озъби, но в този миг някакъв шум отпред привлече вниманието ми. За миг ми се стори, че чувам тътрене на крака по камъните и тихи гласове.

— Тихо — прошепнах. — Там има някой.

Те замълчаха и тримата тръгнахме бавно през тунелите, като внимавахме да не вдигаме никакъв шум. Дочухме отдалечаващи се стъпки и заглъхващ разговор, но вече знаех, че се приближаваме към нещо.

— Насам — прошепна Зийк и сви по друга тръба в тухлената стена. В нея отекваха тихи гласове, които все повече се засилваха. Поех си дъх и надуших кръв, дим и миризма на хора. Много хора.

Тръбата свършваше на пет метра над земята, а в краката ни течеше тънка струя вода, която се изливаше в огромното помещение оттатък. Въздухът беше влажен и вонеше на метал, дим и застояла вода, ръждиви тръби се извиваха по стените и тавана, а от няколко стоманени варела в ъглите се вдигаха гъсти валма мазен дим.

Из помещението се мотаеха бледи, сгърбени хора къртици и тихите им дрезгави гласове долитаха в тръбата. Неколцина се бяха скупчили до по-малките огньове по пода и дъвчеха парчета месо, други лежаха увити с черги, прокъсани одеяла или сврени един в друг, и спяха или опитваха да се стоплят. Една жена с опадала на кичури коса извади от огъня шиш с плъхове и подаде един на кльощаво дете с безумен поглед. То сграбчи почернелия гризач и хукна към един ъгъл. Скоро се чу хрупане.

Зад мен Зийк тихо издиша.

— Толкова са много! — прошепна той, когато се отдръпнахме в мрака на тръбата. — Никога не съм виждал толкова къртици на едно място. Защо ли са се събрали… — Той замълча и продължи мрачно: — Базата. Заплашиха, че ще ни прогонят пак на улиците. Ако са решили да нападнат лагера ни, няма да можем да ги спрем, не и при тази численост. Ще избият всички.

— По-спокойно — отвърнах и сложих длан на коляното му. Той ме погледна изненадан, но аз се престорих, че не забелязвам. — Ще поговорим с тях. Сигурно има начин да ги накараме да ни изслушат без кръвопролития.

Чакала изсумтя презрително зад нас.

— Надеждата умира последна — измърмори той, но не каза нищо повече, когато се върнахме по тръбата, за да намерим вход към леговището им.

Открихме го на стотина крачки от нея — част от стената беше паднала и през пролуките блещукаше светлината на огньовете. Никой не пазеше входа; предположих, че в техния заплетен като лабиринт свят няма много натрапници, със сигурност не и вампири.

Щом приближихме входа, се обърнах към Чакала.

— Не сме дошли да убиваме — припомних му аз и той извъртя очи. — Опитай се да не го забравяш, става ли? Не искам да се бия с цялата къртича популация на Ню Ковингтън. А и ако ги изколим до крак, кой ще ни заведе до Вътрешния град?

— Нямаш ми никакво доверие, нали? — отвърна той и поклати глава. — Управлявах цял град дълго преди да се родите, знам как да се оправям с тълпи от убийци. Затова не се тревожи, няма да застраша кръвожадните канибали. — Ухили се и добави: — Но ако си мислиш, че ще се размине без кръв, значи си по-наивна, отколкото си мислех.

Не отговорих, защото бяхме прескочили купчината камъни пред срутената стена и вече влизахме в леговището на хората къртици.

ГЛАВА 9

Веднага привлякохме вниманието им. Още щом се провряхме през дупката и влязохме в помещението, трима мъже вдигнаха очи от огнищата и се втренчиха в нас, примигвайки от изненада. Чакала им се ухили и кимна.

— Добър вечер — рече той сърдечно и мъжете скочиха с писъци, засъскаха от гняв и вдигнаха на крак цялата зала. Просветнаха оръжия, надигна се вой и сякаш цялото море от хора къртици се втурна към нас, решено да ни види сметката.

— Стига, де! — изрева Чакала и ясният му уверен глас изпълни помещението. — Да не прибързваме! Не сме дошли за клане, а и вие не искате да се биете с нас, повярвайте ми!

Дали заради уверения му глас, дали заради проблесналите вампирски зъби, но хората къртици се заковаха на няколко метра от нас и ни зяпнаха с ококорени от омраза очи. Погледнах смаяна кръвния си брат, който стоеше пред зловещата тълпа широко усмихнат. Напълно в свой стил.

— Така е по-добре — рече той. — Да се успокоим. Знаете какви сме, а ние предпочитаме да не цапаме стените с кръв, за да получим каквото искаме. Можем да се държим прилично, нали?

Сред тълпата се надигна шепот, който се засилваше и ставаше все по-неспокоен. Отново се напрегнах, но внезапно множеството се раздели и една старица със сплъстена бяла коса пристъпи напред. Не й бяха останали много зъби и имаше синьо-белите очи на слепец, но изви горната си устна и посочи с кокалестата си ръка. Не към мен и Чакала, а към Зийк.

— Ти! — изсъска старицата и Зийк примигна изненадано. — Горноземец! Познавам те! Ти си онзи чужденец, ти ги доведе, ти изпълни тунелите със светлина, която привлече чуждото! Ти си виновен за всичко, твоите хора плашат плъховете с безкрайния си шум, а сега си довел и тях от улицата, точно както се бояхме! Проклет да си! — изсъска тя. — Проклети да сте и ти, и цялата ви крадлива раса! Вие сте като чумата, нахлувате, където не ви е мястото, и сеете смърт! Долният град вече никога няма да бъде в безопасност!

— И горе не е по-безопасно — спокойно отвърна Зийк. — Не можехме да останем там, защото болестта се разпространява твърде бързо. Съжаляваме, че нахлухме във вашата територия, но нямаше къде другаде да отидем. — Старицата отново го прокле и той вдигна ръце. — Ще се махнем възможно най-скоро, обещавам ви.

— И е го, че стигаме до нашето делово предложение — прекъсна го Чакала. Стори ми се леко раздразнен, че е изгубил вниманието им. Пристъпи напред, жената се отдръпна и той се усмихна. — Трябва да влезем във Вътрешния град, а тъй като всички порти горе са залостени, единственият начин е да минем под земята. Ето защо ни трябвате вие.

Старицата се втренчи в него със страх.

— Вампире, искаш да ти покажем тунелите към Вътрешния град, за да се върнеш и да кажеш на своите, че точно под краката им живеят хора, така ли? — Тя поклати побелялата си глава. — Никога! Убий ме, ако щеш, но по-скоро ще умра, отколкото да доведа чудовищата тук!

— На никого няма да казваме за вас — заявих аз, преди Чакала да е изтърсил нещо като „ще уредим тая работа“, да речем. — Не сме от Вътрешния град, нито дори от Ню Ковингтън. — Е, поне Али Вампира не е от този град. — Вампирите горе не са ни приятели. Защо според вас сме тук с един човек? — Не се озърнах към Зийк, но усещах, че ме гледа. — Знам, че нямате причина да ни вярвате, но трябва да стигнем до Вътрешния град и няма да напуснем тунелите, преди да се доберем до него.

Последва още мърморене, още шепот. Усетих, че неколцина от мъжете обмислят думите ми, но повечето изглеждаха просто ужасени. Това беше най-големият им кошмар — вампири да се промъкнат под земята, на тяхна територия. Нали именно страхът от чудовищата ги бе накарал да слязат тук, а ето че сега бяхме нахлули в сигурното им убежище. Внезапно разбрах съпротивата им.

— Думите ти не означават нищо за нас, вампире — рече старицата накрая. — Обещавате ни само мълчанието си, а това не е достатъчно. Не можем да приемем на доверие, че ще останете горе. Ако още чудовища дойдат с вас в тунелите, как ще се защитим?

— Тогава ми позволете да предложа нещо. — Зийк излезе напред и привлече погледите на всички. Обърна се към тях спокойно, с отпуснати край тялото ръце, и заговори високо и ясно: — Знаете ли кой е най-лесният начин да убиеш вампир?

Хората къртици се размърдаха, засъскаха и зашепнаха помежду си. Не искаха да отговорят, но в същото време бяха заинтригувани. Явно мисълта да убиват вампири им се нравеше.

Накрая от тълпата се надигна глас, последван от други.

— Като го изгорим!

— Като му отрежем главата!

— Като го прободем с дървен кол в сърцето!

Сковах се от притеснение.

Не е нужно да се палите толкова.

Зийк кимна и продължи спокойно:

— Само че за това ще трябва да се приближите твърде много, а никой не иска да се приближава до вампир и да рискува той да го забележи. По-добре е да го убиете от разстояние.

— Какво намекваш, горноземецо? — изсъска старицата.

Зийк присви очи, свали арбалета от рамото си с едно плавно движение, издърпа тетивата и стреля към отсрещната стена. Колът се удари с отекващ трясък в един ръждив стоманен варел и се заби до половината. Хората къртици ахнаха и отново избухна трескав шепот.

— Ще дам това на онзи, който ни преведе по тунелите до Вътрешния град — каза Зийк, когато глъчката утихна. Погледнах го изненадана, той сви рамене и прошепна: — И без това не мога да го взема с мен горе. Вампирите ще откачат, щом го видят.

— Хлапето е право — изсумтя Чакала. — Размахаш ли подобно нещо във Вътрешния град, ще ти откъснат главата, преди да се усетиш. Въпреки това не изгарям от желание да го дадем на сюрия канибали, които ненавиждат вампирите.

Един човек пристъпи напред, като се взираше подозрително в нас. Бе плашещо слаб като останалите, по лицето и ръцете му имаше отворени язви, но изглеждаше дори по-съсипан от тях. Едната страна на лицето му беше цялата в белези, част от горната му устна липсваше, едното му око бе побеляло.

— Аз ще ви заведа — изхриптя той, а трескавият му поглед бе прикован в арбалета на Зийк. — Заради оръжието ще ви заведа.

— Еймъс! — изсъска старицата и извърна забулените си очи към него. — Не ставай глупак. Те са вампири, ще те убият и ще оставят трупа ти на плъховете!

Мъжът сви кокалестите си рамене и пристъпи напред.

— Какво ме интересува? — попита той е вял безизразен глас. — Нищо не ми остана, уморих се да живея в страх. — Приближи се още, обезобразеното му лице беше на сантиметри от лицето на Зийк, но той не помръдна. — Дай ми това оръжие и ще го направя. Ще ви заведа веднага във Вътрешния град.

Зийк кимна.

— Добре — отвърна той и метна арбалета на гърба си. — Но първо ще ни заведеш. Ще ти го дам, щом минем под стената, но не по-рано.

Мъжът оголи изгнилите си зъби в мрачна усмивка.

— Последвайте ме.

Напуснахме леговището на хората къртици през един тунел в отсрещната стена, споходени от студените, подозрителни погледи на тълпата. Надушвах страха им, виждах как напрягат съсипаните си тела, как стискат оръжията и се надявах да се измъкнем, преди насилието да прелее. Те обаче не помръдваха, само ни гледаха как следваме водача си през залата и изчезваме в тунела.

Еймъс крачеше бързо през проходите, без да проверява дали го следваме. Не носеше никаква светлина, но се ориентираше без проблем в пълния мрак. Плъзгаше се с лекота из тунелите и пълзеше по тръбите. Този лабиринт от бетон, ръжда, мухъл и влага бе неговият свят, също както улиците и порутените сгради горе навремето бяха моят свят. Изведнъж осъзнах, че хората къртици и Нерегистрираните не са особено различни. Въпреки че не понасяха светлината и имаха отвратителния навик да ядат човешка плът, канибалите също се бореха за прехраната си, бягаха от вампирите и се опитваха да оцелеят.

С часове вървяхме след мълчаливия си водач през безкрайните тунели и тъмните проходи. Плъховете се разбягваха изплашени пред нас, а веднъж една огромна змия се плъзна във водата, но не срещнахме хора, осмелили се да навлязат толкова дълбоко в търбуха на града.

До зазоряване оставаше един час и тъкмо започвах да се изнервям, когато Еймъс най-сетне спря. Една ръждива стълба водеше към тъмна дупка на тавана, покрита с метална решетка. През нея се виждаха бурени, трева и камънаци, а върху главите ни капеше вода.

— Оттук ще влезете във Вътрешния град — изхриптя Еймъс и се вгледа в шахтата със страх и отвращение. — Решетката е хлабава, но никой не я е местил от години, а вампирите не знаят за нея. Ние не се качваме горе, особено тук. Е… — Той се обърна към Зийк и присви нетърпеливо очи. — Обеща ми оръжието, ако ви доведа до Вътрешния град. Давай го и ме пуснете да си вървя.

Зийк веднага свали арбалета от гърба си и му го подаде с думите:

— Благодаря ти. Кажи на хората си, че няма да позволим на вампирите да слязат при вас.

Еймъс грабна оръжието от ръцете му и заотстъпва, втренчен в нас.

— Малко е късно, горноземецо — изръмжа той и погледна към мен и Чакала. — Вампирите вече знаят.

Преди да успеем да отговорим, той се обърна и изчезна на бегом в тунела, стиснал здраво трофея си. Мракът веднага го погълна, а Чакала направи физиономия и се обърна към решетката.

— Е — присви очи той, сякаш щеше да види града през бурените и растителността, — пристигнахме. Не мисля обаче, че ще успеем тази нощ да почукаме на вратата на Принца.

— Така е — съгласих се аз. Зората наближаваше, опасно беше да продължим през непозната територия, когато светлината вече обагря хоризонта. — Слънцето почти изгря. Май и днес ще спим долу… — Вгледах се в тунела, по който бе изчезнал Еймъс, и се смръщих. — А наблизо се мотае човек къртица с арбалет. Да се надяваме, че няма да се върне, докато спим.

— Не за него се притеснявам — изсумтя Чакала.

Погледнах го объркана и тогава Зийк стори нещо, което не беше правил досега — усмихна се със студена, опасна усмивка, а в очите му проблясваше мрачно обещание. Тръпки ме побиха, когато осъзнах, че вече не го познавам. Преди бях готова да му поверя живота си и го правих неведнъж. Заспивах спокойно през деня и знаех, че той ще ме пази. Отначало се притеснявах, но после разбрах, че не е човек, който би убил хладнокръвно дори вампир.

Е, вече не бях толкова сигурна. Този Зийк с отмъстителния студен поглед ме плашеше; не знаех дали все още ме смята за приятел, или просто за поредния вампир, обърнал се срещу него. На Чакала пък нямах абсолютно никакво доверие.

— Притесняваш се, а? — попита Зийк тихо и заплашително. — Страх те е, че човекът, когото тормози цяла нощ, ще пази мъртвите ви тела през деня? Може би другия път ще се сетиш за това, преди да заговориш за баща ми.

Чакала се вгледа преценяващо в него, а Зийк докосна с длан коловете в жилетката си и отвърна на погледа му. Напрегнах се, готова да скоча, ако някой предприеме нещо.

След миг Чакала се озъби в свирепа усмивка.

— О, какъв шок — човечето имало топки! Може пък и да оцелее все пак във Вътрешния град. — Той отстъпи и ми кимна. — Тук е малко пренаселено за моя вкус. Вие двамата се забавлявайте, аз ще се върна, щом слънцето залезе. А. Човече… — Кехлибарените му очи просветнаха към Зийк. — Каквото и да си мислиш, аз наистина мога да се събудя посред бял ден. Затова ако ти хрумне да ме последваш и да ми отрежеш главата, най-добре се приготви за невиждан бой, защото няма да спра, докато един от нас не се размаже по стената. Предупреждавам те съвсем приятелски.

После се усмихна твърде лъчезарно, за да му повярвам, обърна се и се отдалечи, а високата му стройна фигура се стопи в мрака в близкия тунел.

Спусна се тишина, която се проточи неприятно. Зийк ме гледаше на слабата светлина, процеждаща се през металната решетка. Най-сетне бяхме сами, а зората наближаваше неумолимо. Сега можех да му задам всички въпроси, които ме тревожеха, но установих, че не знам откъде да започна. Той вече не беше същият… аз също.

Накрая Зийк въздъхна, облегна се на стената и извади пистолета си. Пръстите му сковано извадиха пълнителя, провериха патроните и го пъхнаха обратно на място му.

— Трябва да тръгваш — рече той, без да ме поглежда. — Намери си къде да спиш, а аз ще остана тук, в случай че се появят хора къртици или някой друг.

— И ти беше на крак цяла нощ. Не ти ли се спи?

— Не се тревожи за мен. — Той свали предпазителя с изщракване. — Научил съм се да издържам на безсъние, нищо ми няма.

— Зийк…

— Алисън. — Най-сетне Зийк ме погледна и продължи смутено: — Знам, че имаш много въпроси, но не мога да им отговоря, не и сега. Ще ти кажа само, че другите са в безопасност. Още са в Едем и живеят добре, уверих се, преди да тръгна. — Сянка на усмивка най-сетне прекоси лицето му и той поклати глава. — Кейлъб ми нареди да те поздравя и да ти кажа, че с Бетани са кръстили едно козле на теб.

Засмях се, изненадана от буцата в гърлото ми.

— Радвам се, че са добре — казах аз, а той кимна и в очите му проблесна копнеж. За момент заприлича на момчето, което бях оставила в Едем, изпълнено с надежда и решителност и жадуващо само за дом и сигурно място за семейството му.

— Добре съм — отвърнах аз и се отдръпнах. — Щом ще пазиш, ще си намеря място да поспя. Ако Чакала се върне преди мен, моля те, не му обръщай внимание. Не искам да заваря касапница.

— Почакай — Зийк се отблъсна от стената, сякаш вече не можеше да се сдържа. Обърнах се към него и видях, че ме гледа с притворени очи. Ръката с пистолета бе отпусната до тялото му. — Защо, Алисън? — попита той твърдо. — Така и не ми каза защо Чакала е тук. Знаеш какъв е и какво е сторил. Защо си с него?

Стомахът ми се сви. Знаех, че все някога ще ме попита, а още нямах достатъчно добър отговор. Не и такъв, който Зийк би приел. Защо да ти казвам? Помислих си бунтовно. Ти вече не ми доверяваш тайните си; не ми каза дори защо си тук. Аз също не съм длъжна да ти обяснявам нищо, Зийк Крос.

И все пак… ако му отвърнех така, той щеше да стане още по-подозрителен. Щеше да реши, че крия нещо, а аз не исках да започна подобна игра. Знаех каква съм и вече нямах какво да крия.

— Натъкнах се на него, докато търсех някой друг. Мислех си, че съм хванала следата, но се оказа, че греша и открих Чакала — той ме чакаше.

— И не се опита да те убие?

— Не — поклатих глава и видях как той свъсва объркано чело. — Чакала следваше същата диря като мен, когато го срещнах. Дойдохме заедно в Ню Ковингтън, защото търсим една и съща личност. Казва се Канин и сега се намира във Вътрешния град. Искам да го измъкна оттам, а за това ми трябва помощта на Чакала.

Зийк се замисли, лицето му беше неразгадаемо.

— За него говореше преди — рече той. — Каза, че трябва да намериш някого, че му го дължиш. — Кимнах, макар че не беше точно въпрос. — Кой е той? — попита тихо и сериозно Зийк.

Замълчах. Как да обясня защо Канин е толкова важен за мен на човек, който мрази вампирите и — вероятно само с едно изключение — смята, че са зли и бездушни демони? Ако му разкриех кой е Канин и какви са връзките във вампирското общество, вероятно нямаше да го приеме добре. Отново бях решила да помагам на кръвопиец и вероятно обръщах гръб на приятелите си човеци, но не можех да изоставя Канин. Нито заради Зийк, нито заради Сарен, нито заради когото и да било. Дължах му го.

— Той е моят създател — признах накрая и Зийк пак се смръщи. Не разбираше този вампирски термин. — Той ме Превърна — обясних аз. — Във вампир.

Зийк застина, смаян.

— Значи него търсиш? Един вампир? — прошепна той. — Чудовището, което те е убило?

— Той ми даде избор — напомних му твърдо. — Аз избрах да се превърна във вампир, не ме е насилвал. Канин не е такъв.

Вече му бях казвала, че Канин ме е спасил след нападение на Бесни и ми е предложил да реша дали да стана вампир, но Зийк още се взираше в мен с ужас и изумление, може би защото за него всички вампири бяха чудовища. Поне така смяташе, преди аз да се появя в живота му, а сега дори не бях сигурна какво мисли за мен самата. Тръснах вбесено глава.

— Той ме научи на всичко, което зная — продължих искрено. Исках да ме разбере и да не смята Канин за страховито и омразно чудовище. — Показа ми как да живея като вампир. Не беше длъжен, но остана с мен и ме обучи. Без него отдавна щях да загина.

Внезапно установих, че Канин наистина ми липсва. Не си бях позволявала да мисля много за него, повтарях си само, че трябва да го намерим и да го спасим от Сарен. Не исках дори да си представям какво е преживял, но си спомних дълбокия му глас, когато ме учеше как да се храня, как да се бия и ме въвеждаше в света на вампирите. Помнех и как ме поглеждаше, когато упорствах. Отчаяно се надявах да е добре или поне да е още жив и с всичкия си. Господарят вампир понякога бе студен, строг и на моменти суров, но обучението му ми спаси живота. Ако не беше той, щях да съм наистина мъртва, или още по-лошо — бездушен хищник, погълнат от жаждата за кръв, който не знае, че може да бъде нещо друго, освен чудовище.

Зийк все още се опитваше да проумее чутото. Виждах, че размишлява и се опитва да приеме факта, че искаме да влезем във Вътрешния град, за да спасим не човек, а друг вампир.

— Не е нужно да идваш с нас — казах тихо. — Ти не познаваш Канин и нямаш причина да си тук. Ще те разбера, ако решиш да си тръгнеш.

Той веднага поклати глава и твърдо прошепна:

— Не, твърде много преживях, докато те намеря, а и бежанците разчитат да им помогна. Няма да те изоставя сега.

Тук имаше нещо повече и много исках да попитам какво е, но Зийк бързо смени темата.

— Този Канин — започна той замислено. — Каза ми защо ти искаш да му помогнеш и те разбирам, но какво общо има Чакала? Той си има армия и контролира цял град, но изведнъж се е отказал от всичко това, така ли? Защо се интересува толкова от един вампир? Каква е връзката му с Канин?

Потиснах един стон и прошепнах:

— Защо задаваш такива трудни въпроси? — Изражението му не се промени и аз въздъхнах. — Канин — започнах бавно с надеждата, че няма да прибърза със заключенията — е създател и на Чакала. Превърнал го е много отдавна, още преди да се родя. Което ни прави, поне във вампирското общество…

— Роднини — довърши тихо Зийк. — Чакала… е твой брат.

Кимнах.

— Мой кръвен брат — уточних и зачаках реакцията му, но лицето му остана безизразно и това ме притесни — обикновено го разчитах с лекота. — Това не означава, че го харесвам или че съм забравила какво направи — добавих аз, а той ме гледаше с неразгадаемо изражение. — Няма да се изненадам, ако щом получи каквото иска, се обърне срещу мен. Канин обаче е нашият създател и ние сме единствените, които имаме шанс да го намерим.

— Защо?

— Защото… — замълчах. Трябваше да му обясня още една част от вампирската история, която не исках да разкривам. — Понякога можем… да усещаме онези, с които сме свързани по кръв, членовете на семейството ни. Усещаме къде са, какво преживяват, особено когато изпитват силна болка или емоции. Кръвта ни свързва. Връзката със създателя е по-силна, но децата на един Господар-вампир винаги се усещат взаимно, стига да разберат за съществуването на другия. Ето защо един Принц се обгражда предимно със собствените си отрочета — по-трудно им е да се обърнат срещу него, тъй като той винаги е наясно къде се намират.

Зийк пак сбърчи чело.

— Значи и ти можеш да усетиш къде е Чакала в момента?

— Не мога да ти дам точно местоположение — отвърнах аз. Не ми хареса внезапният му интерес. — По скоро знам, че е някъде там — посочих към стената, — но не знам конкретното място. Освен това трябва да се концентрирам върху него, за да усетя нещо. С Канин с друго. Сега… го боли. И той ни зове.

Зийк замълча, присви очи и се вгледа натам, накъдето бях посочила. Пристъпих смутено от крак на крак.

— Зийк… — Мразех се, че трябва да го кажа, но се налагаше. — Нали няма да идеш да търсиш Чакала? Той ще те очаква и вероятно не излъга, че може да се събуди посред бял ден, някои от по-силните вампири го могат. Обещай ми, че няма да тръгнеш да го търсиш.

Той ме изгледа гневно.

— Наистина ли ме питаш това? Наистина ли ме мислиш за толкова жалък, че да убия някого в съня му? — Той поклати отвратено глава. — Не, когато убия този вампир — а те уверявам, че ще го направя, Алисън — искам да е в пълно съзнание. Искам да ме вижда, да знае кой го убива и защо. — Зийк откъсна поглед от мен и се втренчи в тунела. За миг лицето му се изкриви от мъка и той продължи тихо: — Джеб заслужава това. Дарън също, и Рут, и Дороти, и всички останали, които е убил за забавление. Кой знае колко хора са загинали и страдали заради него! — Той се обърна се към мен, очите му отново бяха сурови. — Така че не възнамерявам да пробода с кол брат ти, докато спи. Ще изчакам първо да спасите създателя си и да се уверя, че бежанците са в безопасност. Кой знае колко време ще отнеме всичко това, но щом приключи, ще убия този вампир, Алисън. Заради семейството ми и заради хората в Едем не мога да го оставя жив. Единственият въпрос е… — Той ме погледна право в очите и сянка на колебание прекоси лицето му. — Дали ще трябва да се бия и с теб?

Прехапах устна, имах чувството, че ме разкъсват на две. Чакала навремето бе мой враг и доколкото знаех, все още беше такъв, но сега пътувахме и се сражавахме заедно. Не ме остави на ордата Бесни в тунелите под Стар Вашингтон, а и колкото и да не исках да го призная, ми беше брат. Може би не брат в човешкия смисъл думата, но във вампирския ние бяхме едно семейство. Обърнех ли се срещу Чакала, щях да постъпя точно в негов стил, а аз не бях като него. Ако не ме нападнеше пръв, не можех да приема помощта му и после да го убия.

Само че не можех да се сражавам и със Зийк. Той беше единственият, когото отчаяно се опитвах да спася на всяка цена, дори от демона в мен, който копнееше за кръвта му и даже сега ме подтикваше да скоча и да забия зъби в шията му. Ако Зийк тръгнеше срещу Чакала, наистина нямах представа какво ще сторя, но поне можех да опитам да ги спра.

— Не зная — отвърнах накрая и видях как изражението му се промени от обнадеждено в опустошено, той се затвори напълно. Усетих пробождане в стомаха; според него бях избрала вампира, но не мислех да го лъжа и да го уверявам, че ще му помогна да убие брат ми. Въпреки че Чакала си го заслужаваше. — Да се надяваме, че няма да се стигне дотам.

Зийк се обърна и се втренчи в мрака, отново неразгадаем. Исках да поговорим още и да му обясня, че не съм обърнала гръб на хората заради вампирите, но зората наближаваше и трябваше да си намеря място за сън. Роших, че така е по-добре. Нека ме мрази, та нали и той бе една от „опасните привързаности“, за които ме предупреждаваше Канин. Най-опасната, ако трябва да бъда честна. Всичко между нас бе просто фантазия, и то от смъртоносния вид. Нямаше никакъв начин вампир и човек да бъдат заедно и моят демон се изсмя при тази мисъл. Ако допуснех дори най-малката слабост, най-малката грешка, щях да го убия. Нека ме мисли за чудовище като Чакала и да стои далеч от мен. Така беше най-добре и за двама ни.

С натежало сърце тръгнах към един страничен тунел. Чудех се кога успях да се оплета в такава невъзможна бъркотия. Колко по-лесно взимах решения, когато бях само Али от Покрайнините и единствената ми грижа беше да нахраня себе си и Лепката, когато ме интересуваше само как да оцелея!

Спрях в началото на тунела и се обърнах към Зийк. Той се беше облегнал на стената под металната решетка, със сведена глава и затворени очи. Дъждовната вода се стичаше по русата му коса и около него сякаш потрепваше мъгливо сияние. Изглеждаше… много самотен, човек в изпълнен с чудовища свят, избледняваща ярка точица сред мрака. Въпреки усилията ми да не се превърна в чудовище, аз бях част от света, от който той се страхуваше. Част от мрака, който щеше да го повлече надолу и да го разкъса.

— Съжалявам, Зийк — прошепнах и пристъпих в сенките, преди да е успял да отговори.

ГЛАВА 10

Умирам от глад, опасно близо съм до загубата на контрол. Умът ми е каша от накъсани, почти неразбираеми мисли и чист, свиреп Глад. Това продължи много дълго, твърде дълго. Тялото ми гори, цялото ми същество е погълнато от жажда за храна. Демонът превзема ума ми, реве и се бори с веригите на китките ми, опъва ги, иска да се освободи, да ловува, да убива и да се нахрани. Усеща движение от другата страна на решетките и пищи от безсилие и ярост, а воят му отеква в камъните.

И все пак в тази постоянна агония и развилнял се Глад част от мен осъзнава колко близо съм до ръба, само стъпка ме дели от пълната лудост, където Гладът накрая ще раздроби съзнанието ми и ще ме превърне в яростен непоправим звяр. Лудост, от която няма връщане. Знам само за един вампир, който е успял да се изтръгне от ямата на лудостта, но създанието, завърнало се от пълния мрак, вече не беше същото.

Трябва да издържа още малко. Близо са, усещам ги. Те ще бъдат моето спасение, ако не успея да запазя разсъдъка си, докато ме намерят. Само се надявам, че когато тя най-сетне дойде, зад тези решетки ще чака нещо повече от безумно, озверяло чудовище.

Алисън. Побързай, времето и на двама ни изтича.

Събудих се ужасена… и Гладна.

Потреперих, надигнах се и си ударих главата в тавана на бетонния улей, в който се бях скрила. Канин. Канин се предаваше, Гладът го тласкаше към ръба на лудостта. Страданията му, агонията, която го поглъщаше отвътре и ужасният порив да се нахрани още витаеха в ума ми като мазно петно. Не можех да си представя подобно страдание — без облекчение, без край. На негово място отдавна щях да полудея.

По дяволите! Няма да позволя това. Идвам, Канин, само се дръж!

Времето ни изтичаше, трябвате да стигнем до него веднага. Но когато прогоних и последните остатъци от съня, ме връхлетя ново усещане — като удар в лицето. Кръв. Много кръв.

Изпълзях от тръбата и се блъснах в проснатото в калта тяло на изхода й. В мен се взираха забулените невиждащи очи на един човек къртица, а на гърдите му зееше дупка от куршум. Наблизо лежеше още един, също прострелян в гърдите, в ръката си стискаше ръждиво острие. Стомахът ми се сви, защото ножът миришеше на кръв, неговата кръв.

Зийк!

Още бледи и кльощави тела осейваха тунела. Повечето бяха простреляни в гърдите или в главата с чисти, ефикасни изстрели. Поне двама кървяха от дълбоки прободни рани. Стискаха всякакви оръжия: ножове, оловни тръби, дъски с гвоздеи — груби, но все пак смъртоносни. Ужас скова мъртвото ми сърце и аз забързах напред.

Чух гласове и усетих, че оголвам зъби. Щом взех завоя, видях Зийк притиснат между ъгъла на стената и една огромна тръба. Опитваше се да си опази гърба. Бе вдигнал мачетето пред себе си, а с другата ръка държеше пистолета. Не виждах очите му в тъмното, но лицето и ръцете му бяха целите в кръв и му придаваха страховит вид. Трима мъже къртици се спотайваха до входа на тунела, съскаха и размахваха оръжия, но не смееха да пристъпят в тясното пространство към очакващото ги мачете.

— Недейте — рече Зийк тихо и дрезгаво и гласът му отекна в тръбите. — Не е нужно да умирате днес. Може никой да не пострада, вървете си.

— Ти доведе вампирите в тунелите! — изсъска единият и удари по тръбата с ръждива метална пръчка. Кухото дрънчене прогони един плъх от дупката му и от тавана се посипа прах. Зийк не трепна. — Ако не те убием тук, ще идеш горе и ще им кажеш къде сме. Не можем да рискуваме, всички натрапници трябва да умрат и ще започнем с теб!

Той хвърли тръбата си към него. Зийк я отби с мачетето и на мен ми причерня.

Изревах, оголих зъби и мъжете се извърнаха към мен, облещени от ужас. Хукнаха да бягат, но коридорът беше тесен, а аз бях препречила единствения изход. Замахнах с меча, прерязах гърлото на единия, когато притича покрай мен, и отделих главата от раменете му. Следващият ми удар попадна в гърба на другия, преряза плътта и мускулите и прекъсна гръбнака му. Той направи четири стъпки, преди краката му да се подгънат и да се просне по лице на бетона. Последният, обезумял от ужас, налетя към мен с писъци и вдигнат нож. Когато замахна към лицето ми, го сграбчих за китката, издърпах го и забих зъби в гърлото му. Гореща, мръсна кръв изпълни устата ми и Гладът припламна. Спрях да пия едва когато мъжът потрепери и се отпусна в ръцете ми, а ножът му изтрака на земята.

Гладът утихна до едва забележимо пулсиране, временно задоволен. Пуснах тялото, избърсах кръвта от устата си и погледнах към Зийк, който се взираше в мен от ъгъла. Беше мрачен, но не и ужасен или изплашен и аз се отпуснах облекчено. Той знаеше каква съм, но никога не се бях хранила пред него. Само онзи единствен път, разбира се. Когато той беше жертвата и едва успях да се спра и да не го изцедя напълно. Тогава не се бе отвърнал от мен и аз не исках да виждам страх, ужас или отвращение в очите му сега, защото все пак ме смята за чудовище.

Чакай, нали точно това искаше, момиче? Зийк да се страхува от теб — само така ще е в безопасност, помпиш ли?

Прибрах меча и пристъпих напред в тесния коридор.

— Добре ли си?

— Да. — Зийк излезе от ъгъла и леко потрепери. — Появиха се изневиделица — прошепна той и очите му потъмняха, щом огледа телата по земята. — Мисля, че някой ни е проследил от свърталището им и се е върнал да предупреди останалите. Искаха да им кажа къде сте с Чакала, за да ви убият. Опитах се да им обясня, че не е нужно и няма да кажем на никого за тях, но не ме послушаха. Просто… продължиха. Не исках да ги убивам. — Лицето му изразяваше болка, а очите му гледаха невиждащо. Той поклати глава. — Не исках.

— Ранен ли си?

— Нищо сериозно. — Той прибра сковано пистолета си в кобура. — Имам няколко хубави синини, единият ме прободе в гърба. Жилетката ме предпази донякъде, но все пак успя да ме рани. — Мачетето последва пистолета, а Зийк стисна зъби и прошепна мрачно: — Нямаха шанс. Аз имах пистолет, а те налитаха с тръби и ножове. Трябваше да се сетят, че така ще стане. Защо не спряха?

Отново усетих миризмата на кръв, смръщих се и казах:

— Трябва да почистим раната. — Той ме изгледа предпазливо. — Надушвам кръвта ти, Зийк. Ранен си и останалите вампири също ще я надушат. Трябва да я превържем, освен ако държиш да се разхождаш кървящ из вампирски град.

Зийк пребледня.

— Права си. Ето.

Той посегна към един от безбройните си джобове и извади ролка лепяща лента и някакви бели квадратчета. Поколеба се, явно смутен, и ми ги подаде.

— Не мисля, че ще достигна раната. — Не срещаше погледа ми. — Ще можеш ли да…

Кимнах и взех ролката и странните бели квадрати. Единият явно беше превръзка, а другият бе увит с хартия и миришеше на химикали, от които ми залютя на очите. Зийк се обърна, свали жилетката и я хвърли на земята. После бавно и с мъка вдигна ръце и съблече ризата си през главата, като разкри стройния си мускулест гръб и плетеницата от белези по кожата си.

Макар че го очаквах, прехапах бузата си отвътре. Бях видяла с очите си как вторият му баща го наказва, защото не живее според неговите принципи. Гърлото ми отново пламна от гняв. Зийк бе отгледан в такова строго подчинение, че беше цяло чудо, че изобщо се противопоставяше на Джеб.

Пристъпих към него и едва се сдържах да не докосна гърба му и да проследя с пръсти белезите по кожата. Раната от нож беше малка, но изглеждаше дълбока и кървеше. Намираше се точно под лопатката. Потиснах порива да забия зъби в шията му и се заех със задачата си.

— Не ми задаваш очевидния въпрос — прошепна той, когато разкъсах едно от белите пакетчета и извадих влажно парче плат, вонящо на дезинфектант. Поне така предполагах, не бях виждала такова преди. — Няма да се притесня, ако ме попиташ откъде са. Всички питат.

— Знам откъде са — отвърнах спокойно, притиснах влажното парче към раната и леко я попих. Той се скова и издиша рязко; с каквото и да беше напоено парчето, явно му щипеше. — Бях до църквата в нощта, когато хората на Чакала ви нападнаха. Когато Джеб…

— Видяла си ни?

Кимнах. Спомените се върнаха — как Джеб му нарежда да свали ризата си, как проблясва металът, когато старецът започва да го удря с антената; как се е прегърбил Зийк над надгробния камък, свел мълчаливо глава. Как се крия в храстите на няколко метра от тях и се боря с порива да скоча и да откъсна главата на Джебедая.

— Видях ви да излизате от фермата на Арчър онази нощ — продължих аз и сгънах превръзката, за да избърша и последните остатъци от кръвта. Гладът и още нещо, някакво странно усещане, което се появяваше винаги когато той бе наблизо, изгаряха вътрешностите ми. Когато докосвах топлата му кожа, ставаше още по-зле. — Следвах ви няколко дни, след като се… разделихме. Бях в гробището, когато дойдохте с Джеб и видях всичко. — Ръката ми се спря над един белег, който се спускаше от рамото почти до средата на гърба, и аз потреперих: — Не мога да си представя какво ти с било.

— И това ли е всичко? — предизвика ме тихо той, макар че в гласа му не се долавяше жилото, което очаквах. — Нищо ли няма да кажеш за Джеб?

— Имам много да кажа за Джеб — отвърнах аз, — само че не е хубаво и смятам, че би било грубо да говорим за него точно сега. Освен това знаеш какво беше мнението му за мен. И теб беше научил да мислиш същото.

— Понякога още ми липсва — почти прошепна Зийк. — Знам, че ти се струва откачено, но аз го уважавах. Въпреки че принципите му се различаваха от моите и никога не станах лидера, който искаше да бъда, той все пак правеше всичко по силите си, за да ни защити.

Хвърлих окървавената превръзка, отворих другата и я притиснах към раната. После развих ролката, откъснах едно парче и залепих с него марлята.

— Не е нужно да го защитаваш пред мен, Зийк. — Мислите ми отново се върнаха при Канин. — Знам какво е някой да ти липсва. Да се чувстваш… изгубен. Да ти се иска той да беше тук поне за миг, колкото да ти покаже вярната посока.

Зийк мълча, докато приключих с превръзката и я залепих добре.

— Този… — каза той накрая. — Този Канин? Той е… важен за теб, нали? Искам да кажа… струва ми се, че е нещо повече от вампира, който те е Превърнал.

— Канин е… — Замълчах и се замислих. Трудно ми беше да обясня връзката си с моя Господар вампир. Да, той бе мой създател, но и ментор, учител и… приятел.

— Сложно е — казах накрая и пригладих последното парче лепенка. — Не бих стигнала чак дотам да твърдя, че ми е като баща… но все пак е моето семейство.

— Да, разбирам — каза Зийк и се обърна към мен.

Сините му очи ме погледнаха, вече по-нежни и объркани. Сякаш се опитваше да ме види, да ме види наистина, да открие човека, когото познаваше. Да надникне отвъд вампира и чудовището, което току-що беше разкъсало гърлото на човек, и да стигне до момичето.

— Али — каза той съвсем тихо. — Никога няма да простя на Чакала заради онова, което стори на семейството ми. Знам, че трябва, така са ме учили, но… не мога. Все виждам Джеб и Дарън, и Рут, и всички, които не оцеляха, и искам да забия кол право в сърцето му и да го пратя в ада, където му е мястото. Може би това ме прави същия като него, но само така успявам да намеря покой, докато е наблизо. Ти и аз обаче… — Той замълча, като се взираше в лицето ми. — Можем да започнем… отначало. Да забравим всичко и да опитаме отново. Не искам да се бия с теб, знам, че си имаш причини да доведеш Чакала тук и ще се опитам да ги уважа. Въпреки че не мога да му простя.

— И аз не искам да се бия с теб — прошепнах аз и сведох поглед, за да не гледам голите му мускулести гърди. Зърнах няколко бледи белега и по тях, не чак като плетеницата на гърба му, но все пак изтръпнах. — Аз съм вампир, Зийк. Ще трябва да се храня с кръв и може да убия още хора. Знаеш това.

— Знам. — Той пристъпи към мен, без да ме докосва, но усещах топлината на кожата му и как се опитва да улови погледа ми. — И ще продължа да мразя вампирите заради онова, което ни сториха. Ще направя всичко да помогна на хората тук. Но… това не означава, че мразя теб, Али.

Вдигнах очи и срещнах неговите. Той се усмихваше унило.

— Досега всичко беше черно-бяло — призна Зийк с леко свиване на рамене. — Ученията на Джеб не оставяха много място дори за сиво, но сега разбирам вампирите много по-добре и знам. Че поне ти се опитваш да бъдеш различна, да не бъдеш като тях. Вярвам в това.

— Откъде знаеш? — предизвиках го аз. Част от мен не съзнаваше какво правя. Зийк най-сетне бе изрекъл думите, които копнеех да чуя — че не съм като другите вампири, че съм различна — но рационалната част знаеше, че това е опасна територия. Той трябваше да се страхува от мен и да ме мрази, защото още бях вампир, който може да изгуби контрол всеки миг и да го убие. Думите на Чакала се върнаха, за да ме тормозят: Ти и аз, сестричке, сме абсолютно еднакви. Бори се колкото искаш — накрая чудовището винаги побеждава.

— Може би просто те използвам — добавих аз. Главата ми сама продължаваше тази война, разкъсвах се между копнежа да го прегърна и желанието да го изплаша. Без да броим чудовището, което не спираше да ме подтиква да го разкъсам. — Може би Джеб е бил прав през цялото време. Откъде знаеш, че не съм като тях?

Той отговори спокойно:

— Защото ако беше като тях, онази нощ щях да умра в кулата на Чакала.

— О, я стига! — разнесе се нов, нежелан глас и прекъсна разговора ни. — Мисля, че ще припадна.

Разделихме се, защото Чакала се бе появил в тунела и ухилен оглеждаше касапницата.

— Вие двамата със сигурност сте оставили чудесна диря — рече той и прекрачи мъжа, когото бях убила. — Ако не друго, поне е лесно да ви намери човек, макар че се чувствам малко изолиран. Следващият път като решите да си устроите кърваво парти, може поне да ми изпратите покана, за да знам, че не сте ме забравили.

Ухили се, когато Зийк вдигна ризата и жилетката си от земята и бързо ги облече.

— Е, след като сте приключили с разпиляването на черва из тунелите, може ли да идем при Принца?

Качих се по стълбата, избутах решетката и излязох от канализацията. Когато се изправих, вятърът, който свиреше из високите треви, разроши косата ми и се плъзна по кожата ми. Щеше да е неприятно студен, ако още бях жива и можех да го усетя. Вихрушки се въртяха около нас, а земята беше поръсена с бяло.

Озърнах се предпазливо. Високи стари сгради ни обграждаха от три страни, в бурените тънеха големи купчини отломки. Навремето тук бе имало паркинг, но растителността го беше превзела напълно и сега в тревата се виждаха само няколко петна настилка, поръсена със снежец.

Обърнах се и видях сияйните светлини на вампирските кули, които се извисяваха внушително над покривите, по-близки от всякога. Притворих очи и усетих привличането — водеше право към тях.

Идвам, Канин. Дръж се.

— Разузнах мъничко — обяви Зийк, щом застана зад мен. Пистолетът и мачетето си бяха на мястото, но той бе оставил коловете в тунела. Умен ход, най-вероятно — вампирите, питомците и пазачите нямаше да се зарадват на човек, който очевидно е убиец на вампири. — След като отидохте да спите, малко преди да ме нападнат хората къртици. На всеки половин час минава патрул, но иначе не е много оживено. До центъра обаче е друго нещо, видях много хора и вампири. Около онези три сгради има ограда — посочи той към вампирските кули — и явно проверяват всеки, който мине през портала. Не можах да се приближа много, защото по периметъра има пазачи с кучета и не исках да ме надушат.

— Така… — рекох аз, без да се обръщам конкретно към някого, като се взирах във вампирските небостъргачи. Ето ни тук, зад стената, в територията на Принца.

— Как ще минем тогава?

— Може да огледаме периметъра — предложи Зийк. — Ако има дупки или пролуки в охраната, ще се промъкнем през тях.

Чакала изсумтя и изрита решетката на мястото й.

— През нищо няма да се промъквате. Дори да минете през охраната и питомците, все пак навлизате в леговището на Принца на града. Да не си въобразявате, че пускат хора в тези кули? — Той поклати глава. — Там ще бъка от приближени на Салазар, вампирския елит — неговата лична охрана.

— Тогава как ще намерим Канин? — сопнах се аз, защото чувствах, че времето му изтича. — Трябва да намерим начин да влезем там. Какво предлагаш, да почукаме на портата?

— Всъщност точно това ще направим — отговори Чакала.

Със Зийк се втренчихме в него, безмълвни и ужасени.

— Майтапиш се — рече накрая Зийк. — Няма начин да ни пуснат вътре. Аз не съм Регистриран тук, вие двамата идвате отвъд Стената. Ще разберат, че сме натрапници.

— Да не говорим, че Салазар мрази Канин и цялото му потекло — добавих аз. — Опита се да ни убие, когато бяхме още тук, ако случайно си забравил. Пазачи, камиони, хора — стреляха по нас на всяка крачка.

Чакала се изкикоти.

— Ех, неверници такива — въздъхна той, пое към края на паркинга и ни махна да го последваме. — Мислите като човеци, а това е тъжно. Забравяте, че съм вампир от доста време. Оставете тази работа на мен и просто си затваряйте устата.

Последвахме го притеснени, излязохме от паркинга и тръгнахме по напуканите тротоари към центъра на града. Уличните лампи примигваха и осветяваха пътя ни, макар че доста от тях бяха изпочупени или се включваха и изключваха, когато решат. Улиците бяха по-чисти, отколкото в Покрайнините — нямаше толкова боклуци, бурени и стари коли. Сградите бяха празни и порутени, но когато приближихме центъра, в тях изникнаха повече светлини. Веднъж погледнах назад и през пролуката между постройките зърнах Вътрешната стена, тъмна и изоставена. От другата й страна бяха Покрайнините. Каква ли лудост се вихреше по улиците на стария ми дом?

Чакала не спря, нито забави крачка. Вървеше по средата на улицата, сякаш я притежаваше, а коженото му палто се развяваше зад гърба му. Когато един патрул от шестима въоръжени стражи се появи зад ъгъла и тръгна към нас, той не се поколеба.

Стегнах се, а Зийк посегна към пистолета си, но щом ни видяха, пазачите се извърнаха. Смаях се, защото пресякоха улицата, за да ни избегнат, и изведнъж осъзнах как изглеждаме: двама вампири и въоръжен човек, които вървят по улиците на Вътрешния град, сякаш са си у дома. Тогава разбрах какво имаше предвид Чакала. Естествено, че пазачите нямаше да ни спрат — та ние бяхме вампири! Ако се бяхме промъквали из Вътрешния град, щяхме да привлечем вниманието и да събудим подозрения, но когато един кръвопиец вървеше по улицата, всички човеци — питомци, пазачи и работници — се омитаха от пътя му.

Очаквах Чакала да остави хората да отминат, но той внезапно промени посоката и тръгна право към тях. И походката, и цялото му същество излъчваха агресивна увереност. Пазачите спряха и сведоха глави, но бяха нащрек.

Чакала спря пред тях, сграбчи водача за яката и го блъсна в стената, като оголи зъби в лицето му.

— Твоят Принц не е много дружелюбен! — изрева той и човеците се свиха. Не знаеха дали да вадят оръжия, или да бягат. Със Зийк се опитахме да скрием смайването си. — Идваме тук, опитваме се да се държим любезно и учтиво, да се представим на Салазар, но той е заключил всички порти! Трябваше да пълзим из каналите, за да влезем тук — имате ли представа колко са гнусни, човече?! — Чакала се озъби страховито и човекът пребледня така, сякаш щеше да припадне. — Какво става в Покрайнините, по дяволите?! Торбите с кръв са откачили — дори се опитаха да ни нападнат! Нима Салазар съвсем е изтървал положението?

— Сссър! — Човекът козирува немощно — трудна работа, защото ръцете му трепереха толкова силно, че едва успя да ги вдигне. — Съжалявам, сър, имаме известен проблем в Покрайнините…

— Да, видях! — Чакала пак оголи зъби, а пазачът отметна глава назад и се блъсна в стената. — И искам да знам защо Салазар още не е овладял положението!

— Сър, уверявам ви…

— Твоите уверения не ме интересуват. — Чакала внезапно го пусна и отстъпи, а човекът се свлече край стената. — Искам да видя Салазар. Настоявам за аудиенция при вашия Принц, заведи ме при него веднага!

— Сър… — Пазачът изглеждаше крайно нещастен и ужасен. — Нямам такива правомощия…

— Не думай! Как изобщо се управлява този град? — изрева Чакала и хвърли презрителен поглед към нас. Обърна се пак към пазачите и си пое дъх в пресилено усилие да запази спокойствие. — Кажи ми тогава, жалка торба с кръв, кой има правомощия?

— Помо… помощникът на Принца, сър, неговият питомец. Той допуска посетителите в покоите на Принца.

— Е, тогава… — Чакала пристъпи напред. — Тогава веднага се свържи с него.

— Да, сър! — Пазачът отскочи от стената, облекчен, че може да прехвърли този малък проблем на някой друг. — Веднага, сър! Моля, последвайте ме.

Чакала ни се ухили през рамо и тримата последвахме пазачите към вампирските кули.

— Видя ли? — каза ми тихо той. — Когато действаш като вампир, хората се отнасят с теб като с такъв. Никакво промъкване и тем подобни. Хората са овцете, а ние — вълците, и те го знаят.

— Поне така изглежда в един вампирски град — каза студено Зийк.

Чакала изсумтя.

— Това разстройва ли те, торба с кръв? Твърде груб ли бях с човечеца? — изхили се той. — Свиквай, това е нашият град и ще правим каквото си поискаме. Всички хора зад тези стени са наша собственост.

— Не всички — каза Зийк.

Друг път щях да взема страната на Зийк и да възразя на Чакала, че в един вампирски град наистина има хора, които отхвърлят властта на кръвопийците и живеят свободно — навремето бях една от тях — но не исках да започвам скандал насред вражеска територия, не и докато наближавахме оградата около кулите на Принца. Защото колкото повече наближавахме, толкова по-голяма ставаше тревогата ми. Ако все още имах пулс, сърцето ми щеше да блъска в гърдите. Това беше територията на Принца, Господаря вампир, който управляваше града с железен юмрук. И не само това — най-силните вампири в този град, неговите приближени, изпълваха залите и коридорите на кулите пред нас. Толкова много кръвопийци накуп… Ако Чакала не знаеше какво прави, щяхме да попаднем в смъртоносен капан.

— И какво ще правим там според теб? — озъбих му се аз. Внезапно ми се прииска да разбера дали има план, или действаме на сляпо. — Знаеш, че ако Салазар разбере кои сме, ще се опита да набие главите ни на стената си.

— Спокойно, сестричке — вдигна вежда Чакала. — Освен ако не те е виждал лично, няма да те познае — за него ще си просто още един нечистокръвен вампир скиталец. Той и мен не познава, така че не се тревожи. Знам как мислят Принцовете. Ще влезем, ще му разкажем някаква приказка, ще му изиграем малка сценка, защото не можем да напуснем града, и той ще се подразни, но вероятно не достатъчно, че да ни изхвърли. Има си правила за приемане на гостуващи вампири, а Принцовете се гордеят, че се придържат към тях. Още по-вероятно е да ни се извини за състоянието на града и да ни предложи да останем в кулата, докато кризата отмине, а тогава ще можем да търсим Канин колкото си искаме. Лесна работа.

— Твърде лесна — прошепна Зийк и аз бях съгласна с него.

Чакала извъртя очи.

— Ако имате по-добър план, горя от нетърпение да го чуя.

Вече бяхме съвсем близо до оградата. Подминахме още пазачи и хора, които чакаха на опашка пред пропускателния пункт. Най-отпред един пазач караше хората да си покажат татуировките, които обикновено се намираха от вътрешната страна на предмишницата, и прокарваше скенер по тях, преди да пусне собственика през портала. Прехапах устна, за да скрия отвращението си. Преди да ме Превърнат, точно срещу това се бях борила цял живот — да не стана роб на кръвопийците.

Да не ме жигосат като добитък, като предмет, като собственост на Принца. Тогава не съжалявах за избора си, макар че беше много по-лесно да приемеш клеймото и обещанието за храна, защита и по-лек живот. Сега, като погледнех назад, можех единствено да се дивя. Та аз никога не съм била напълно „свободна“ в Ню Ковингтън. Разбира се, не им давах кръв, но все пак бях в капан, на милостта на вампирите, и живеех в постоянен страх. Ако бях Регистрирана, те щяха да победят, но пък нямаше да ровя из руините в нощта, когато Бесните ме нападнаха. В нощта, когато загинах.

Е, кое беше по-лошо? Да се подчиниш на кръвопийците и да им позволиш да се отнасят с теб като с роб и добиче за кръв, или да се превърнеш в чудовище като тях?

Спри да мислиш за това, Алисън. Вече няма значение; ти направи своя избор.

— Какво ще правим сега? — обърна се Зийк към Чакала, когато две големи кучета ни изръмжаха и опънаха поводите си. От оградата и входа към вампирското леговище ни деляха само няколко метра. — Те ще разберат, че съм човек, при това Нерегистриран и въоръжен. Тук наказанието за това не е ли смърт? Или ти точно на това се надяваше?

— Спокойно, хлапе. Довери ми се. — Чакала ни дари с още един самодоволен поглед. — Само изглежда опасно.

Да се доверя на Чакала. Не ми се струваше разумно, но нямахме избор. Войниците, които ни водеха, спряха при друг пропускателен пункт и водачът поговори с пазача. Той надзърна от малкото прозорче на караулната и присви очи. Аз веднага се напрегнах и пак усетих надигането на Глада. Толкова много човеци…

Мъжът излезе от караулната и заедно с двама войници тръгна към нас, изкривил уста в недоволна гримаса.

Чакала властно наблюдаваше приближаването им.

— Сър — козирува мъжът, но по всичко личеше, че се смята за важна клечка. — Добре дошли в Ню Ковингтън. Моля да извините настоящото състояние на града. Разбрах, че желаете аудиенция при помощника на Принца?

— Не — отвърна Чакала и го изгледа презрително. — Не желая аудиенция при питомеца на Принца. Желая да се видя със самия Салазар, но тъй като лицемерното малко човече е единственият начин да се добера до него, ще бъда учтив и ще следвам правилата. Само че не разбрах защо стоя тук и говоря с теб.

Последната дума бе подчертана с оголване на зъбите и мъжът се сви и пребледня.

— Ами, вижте, сър — започна той и погледна красноречиво към Зийк. — Нерегистрирани хора не могат да влизат във Вътрешния град. Опасявам се, че ако идва от Покрайнините, ще трябва веднага да го поставим под карантина. Може да е заразен, а не искаме болестта да се разпространи из града, особено в самите кули. Трябва да ви помоля да го отпратите.

Напрегнах се и в гърлото ми се надигна ръмжене, едва се сдържах да не пристъпя напред и да измъкна меча. Зийк се вкамени до мен с мрачно, но не и изненадано изражение. Сякаш го беше очаквал. Мъжът посочи към двамата пазачи и те тръгнаха към Зийк. Аз изръмжах, оголих зъби и се приготвих да скоча между тях, но следващите думи на Чакала накараха всички да застинат.

— Само да го докоснете, ще ви откъсна главите.

Каза го спокойно, дори не помръдна и не се извърна, но когато вампир отправи подобна заплаха, трябва да я вземеш на сериозно. Двамата пазачи бързо отстъпиха, а третият запелтечи нещо, но Чакала тръгна към него и той замълча.

— Кажи ми, човече — рече вампирът тихо и заплашително, — какво гласи законът по въпроса за отнемането на вампирски питомец?

Зийк се скова, макар че никой не забеляза това, защото всички още се взираха в Чакала. Видях как по лицето му премина гняв, но замълчах. Чакала продължи да пристъпва към човека.

— А?

Пазачът преглътна и отвърна:

— Под страх от смъртно наказание никой няма право да докосва специално означения помощник без изричното разрешение на собственика му. Сър.

— А да виждаш на него знака на Салазар?

— Не, сър.

— Тогава се разкарай от пътя ми — продължи Чакала все така тихо и заплашително. — Преди да ти откъсна главата заради нахалството ти и да я изям. Достатъчно време изгубих тук.

Човекът не се опита да спори. Беше пребледнял и важността му се изпари заедно с куража.

— Заведете гостите ни в офиса на господин Стивън — нареди той на стражите. — Информирайте го какво става. Може би е при Принца сега, затова му съобщете, че е важно.

— Да, сър! — Пазачите пристъпиха напред и се поклониха леко на Чакала. — Моля, последвайте ни, сър.

Без повече колебания те минаха през портала, а другият ни махна да ги последваме.

Невероятно — бяхме влезли, без да си пробиваме път с бой. Без да се налага да убиваме никого заради Зийк. Чакала успя. Аз нямаше да се справя така; не знаех дали изобщо бих се справила. И още бях смаяна, че се застъпи за Зийк. Не позволи да го отведат, макар че настояването му можеше да ни попречи да влезем.

Зийк мълчеше, изглеждаше замислен. Знаех, че и той е смаян като мен.

Пазачите ни поведоха по пътя, край няколко по-малки сгради на ъгъла, а после нагоре по широко бетонно стълбище, към чифт големи двойни врати в основата на първата кула. Друг пазач ги отвори и влязохме в просторно фоайе със зелено-черни колони до стените и огромна дървена рецепция. Зад вратата ни очакваше още един пропускателен пункт — двама човеци бяха влезли преди нас и сега им сканираха татуировките.

Защо му е на Принца толкова охрана? — питах се аз, докато пазачите от другата страна на рецепцията ни оглеждаха предпазливо. — Дали е чак такъв параноик, или това е само заради ситуацията в Покрайнините? Надали Господарят на града ще се уплаши от няколко случайни човеци, бродещи из кулата му, или дори от непознати вампири…

От другата страна на пропускателния пункт ни чакаше руса жена с бизнес костюм, която махна на пазачите да ни пуснат. Поклони се, щом приближихме, и се усмихна лъчезарно на Чакала. Чувах как сърцето й бумти в гърдите и надушвах страха й, макар че го прикриваше добре. Всъщност всички човеци тук смърдяха на страх.

— Добре дошли в кулата на Принца, сър — обяви жената, а Чакала оглеждаше тялото й и се хилеше одобрително. — Аз съм секретарката на господин Стивън и ако ме последвате, ще ви покажа офиса му. Господин Стивън сега е на съвещание, но ще дойде веднага щом може.

— Най-добре да го направи! — изрева Чакала.

Секретарката не показа никаква емоция, но пулсът й се ускори и токчетата й затракаха чевръсто по коридора.

Оставих мислите си да полетят и затърсих нещо друго.

Тук беше. Чувствах го, усещах го, беше съвсем наблизо, но… под нас. Някъде под кулата, на прага на лудостта.

Дръж се, Каним. Почти стигнахме.

Жената ни поведе от ярко осветеното фоайе по лабиринт от дълги, сумрачни коридори, а токчетата й чаткаха ритмично по плочките. Не срещнахме почти никого. От вратите струеше светлина, но по коридорите нямаше хора, освен една жена с парцал, която бършеше пода. Тук беше почти толкова студено, колкото навън. Дъхът на Зийк излизаше на кълбета, докато навлизахме все по-дълбоко в лабиринта и сенките се сгъстяваха около нас. Кулата беше студена, гола и неприветлива, макар че изглеждаше по-чиста и по-добре поддържана от всяка друга сграда, която бях виждала досега.

Пред нас се отвори врата и през нея излязоха двама мъже с бизнес костюми — високи бледи вампири. Всяко косъмче от косите им си беше на мястото, а по дрехите им нямаше и прашинка. Напрегнах се, когато ни забелязаха, а секретарката сведе глава пред тях, но те не й обърнаха внимание. Вместо това се втренчиха в нас с блещукащи очи и криви усмивки. Напрегнах се, готова да извадя оръжието си, ако скочат, но те ни оставиха да отминем по коридора. Запитах се дали са от вампирите Втори тип, за които ми бе казал Канин — аристократите във вампирското общество. Зачудих се и какво правят цяла нощ в тази чудовищна кула. Канин ми беше обяснил донякъде политиката на вампирите, като ми разказа за постоянните им удари в гръб, ловките маневри и изкачването в йерархията, за да се приближат до Принца. Тогава това не ме интересуваше особено, защото нямах желание да се вписвам във вампирския град. Сега съжалих, че не бях слушала по-внимателно.

— Оттук, моля. — Жената отвори една врата, която водеше към голям, добре поддържан кабинет. — Господин Стивън ще дойде след малко.

Пристъпих прага и се огледах, като потиснах отвращението си. Питомците бяха продажници и предаваха собствената си раса, но определено се грижеха за тях, и то добре. Килимът под краката ми беше плюшен, тежки завеси закриваха прозорците и спираха студа. В единия ъгъл имаше огромно, полирано до блясък махагоново писалище и лавици и шкафове за документи. Тук беше по-топло, отколкото в коридорите, вероятно защото в мраморната камина на отсрещната стена весело пламтеше огън. Бях смаяна, че вампирите са позволили да се запали огън в тяхна сграда, но предположих, че все пак не могат да оставят ценните си човеци да умрат от студ.

До отсрещната стена имаше и кожено канапе, възглавници и спретнато сгънати одеяла, сякаш питомецът често спеше тук. Нещо е протрита кожена подвързия привлече погледа ми — на страничната облегалка на канапето лежеше отворена книга. Не можах да се сдържа и се приближих да прочета заглавието. „За мишките и хората“, от Джон Стайнбек. Вдигнах поглед и видях в ъгъла до прозореца лавица, пълна е книги. Не бяха виждала толкова много накуп през живота си и за миг ме прободе завист.

Когато бях Али Бездомницата, събирах книги откъдето намерех. Разбира се, в Покрайнините беше незаконно да притежаваш книги, вампирите господари не искаха стадото им да се научи да чете — току-виж в главите на добичетата покълнали вредни идеи, ако разберат какъв е бил животът преди. Една от най-големите ми тайни обаче беше, че мога да чета. Мама ме научи, преди да умре, и аз се бях вкопчила яростно в това умение. Само него не можеха да ми отнемат.

Когато Канин ме превърна във вампир обаче, трябваше да изоставя колекцията си от книги и бездомниците, които се нанесоха в старата ми стая, ги изгориха, за да се стоплят. Години усилия, изличени само за миг.

Питомците обаче явно четяха, без да се страхуват и можеха да събират каквито книги пожелаят, без да се крият от никого. Не трябваше и да просят, за да оцелеят, нито да се крият с някой приятел под мръсно одеяло, за да не измръзнат от студ. Не, те получаваха всичко на съвсем ниска цена — да предадат своите.

Сигурно е чудесно.

— Все още ми се струва, че идеята не е добра — обади се Зийк зад мен. — Онези в коридора бяха вампири. Ако Принцът разбере кои сме, няма да успеем да се измъкнем с бой от сградата, камо ли да се доберем до Покрайнините.

— Не бъди такъв бъзльо — отвърна Чакала, а аз го чух как сяда на един от столовете и качва ботушите си на писалището. — Казах ти вече — Салазар не ни познава, никой тук не ни познава и е най-добре да се държим, все едно сме си на мястото, а не да се промъкваме наоколо. Така че успокой се, питомецо. — Долових подигравката в гласа му и почти усетих как Зийк се наежи. — Ние сме вампири. Какво може да стане?

Нещо на лавицата улови погледа ми — пъстро петно сред по-тъмните книги, което някак ме привличаше и събуждаше някакво странно чувство. Заобиколих канапето и посегнах към лавицата. Щом докоснах тънката корица, странното усещане се превърна в мрачно предчувствие.

— Али? — обади се Зийк, но аз едва го чух, защото вече издърпвах книгата. — Какво правиш?

Свалих я от рафта и стомахът ми се сви. Ярки животинчета танцуваха по корицата на детската книга, която познавах като петте си пръста. За разлика от останалите беше мръсна и разкъсана, а едното й ъгълче бе покрито с мухъл. Веднага я познах — това беше книгата на мама, която ми бе чела стотици пъти, когато бях дете. Именно за нейната загуба съжалявах най-много. Студът плъзна от стомаха ми по цялото тяло. Присъствието на книгата тук означаваше само едно…

Вратата се отвори и се чуха стъпки, последвани от познат глас:

— Благодаря ви, че изчакахте. Аз съм господин Стивън, помощник на Принц Салазар. Разбрах, че желаете аудиенция при Принца?

Обърнах се бавно и срещнах бледия поглед на Лепката.

ГЛАВА 11

Беше се променил.

Лепката, когото помнех, беше висок и кльощав, дрипаво бостанско плашило със сламеноруса коса и изплашени воднистосини очи. Човекът на прага, обграден от четирима въоръжени вампири и двама човеци, също беше висок и слаб, но носеше бизнес костюм и стискаше куфарче. Вече не беше толкова кльощав, а косата му бе къса и сресана назад — нищо общо с рошавата туфа, която помнех.

Най-голямата промяна обаче беше в очите, в погледа им. В Покрайнините Лепката цял живот все се свиваше, спотайваше и разчиташе на мен за прехраната си. Страхуваше се от всичко и всички и често оставаше гаден, защото очакваше да го спасявам, вместо сам да се пази.

Сега вече имаше осанка и ясен, изразителен, почти арогантен глас. Може би се дължеше на антуража му, двамата човеци и четиримата вампири, които го пазеха с пистолети и арбалети — умалени версии на арбалета на Зийк. Още щом го видях, почувствах как в мен умира и последната частица от нещо — надежда, упоритост, неверие. Винаги се бях чудила какво се е случило с Лепката и дали наистина ме е предал на Принца, щом разбра каква съм. Дълбоко в себе си се надявах да не е истина… но ето го тук, беше личен помощник на Салазар. И се взираше в мен, сякаш вижда призрак.

— А… Али? — прошепна той задавено и ужасено, а пазачите се втренчиха разтревожени първо в него, а после и в нас. — Не, не е възможно. Та ти трябва да си мъртва!

— Лепка — пристъпих напред, но той се хвърли към коридора, като ме сочеше трескаво.

— Спрете я! — запищя той към стражите, а те веднага опънаха тетивата на арбалетите и ги насочиха към гърдите ни. Чакала изпсува и скочи от стола, а Зийк се стегна и посегна към пистолета си. — Спрете ги! Дошла е да ме убие!

— Не съм дошла да те убия! — извиках аз и вдигнах ръце. Няколко дървени стрели бяха насочени към гърдите ми и усетих как вътрешностите ми се свиват. По дяволите, ако не се оправех с положението, щяха да ни нанижат като плъхове. — Лепка, почакай! — извиках отчаяно. — Не съм дошла за теб. Дойдохме при Принца, наистина! Дори не знаех, че си тук.

Той отново надникна в залата и ме погледна студено и подозрително.

— Не ти вярвам.

— Вярвай каквото искаш. Казвам ти истината. — Продължавах да стоя с вдигнати ръце, а той се промъкна отново вътре. — Не сме дошли за теб. Искаме само да видим Принца.

Лепката хвърли поглед към Зийк и Чакала, после се втренчи в мен.

— Не би трябвало да си тук, Али — рече обвинително той и пак заприлича на момчето, което познавах. — Господарят Салазар каза, че сте мъртви. Увери ме, че са те убили. Не би трябвало да си тук.

В мен припламна раздразнение, дори нещо по-мрачно.

— Съжалявам, че те разочаровам, но съм още жива.

Лепката присви очи и на лицето му се изписа грозно изражение, когато се обърна към стражите.

— Арестувайте ги! — излая той и те се изпънаха. — Искат да видят Принца, така ли? Ами тогава ще ги заведем при Принца. Сигурен съм, че Господарят ще намери срещата с тях много интересна.

Едва се сдържах да не изръмжа, когато вампирите тръгнаха напред и посегнаха към мен, а другите ни държаха на прицел с оръжията си. По дяволите! Ами сега? Не можехме да се бием с елита на Принца, не и с цяла кула вампири, които препречваха пътя ни към изхода. Дори с Чакала да се измъкнехме, Зийк щеше да бъде разкъсан още преди да стигне до рецепцията, а и ако избягахме, никога нямаше да успеем да проникнем отново в кулата. Лепката вече знаеше, че съм тук, скоро и Принцът щеше да научи. Озърнах се към Зийк и Чакала, в случай че са им хрумнали гениални идеи, но те изглеждаха мрачни като мен. Нямаше изход. Бяхме в капан.

Стиснах зъби, когато един от пазачите взе меча ми и издърпа ножницата над главата ми. Едва се сдържах да не му разбия носа, за да си взема обратно оръжието — без него се чувствах като гола. Друг пазач свали чифт черни метални окови от колана си и посегна към ръцете ми.

— Това не е нужно, Лепка — казах, когато вампирът изви ръцете ми зад гърба и щракна белезниците на китките ми. Веригите бяха дебели и тежки, явно предназначени за вампири.

— Вече съм Стивън — поправи ме Лепката самодоволно. — Господин Стивън. И тук аз решавам кое е необходимо. Али. — Устните му се извиха в подигравателна усмивка и той вирна брадичка. — Вече никой не ми казва какво да правя.

Можех само да гледам как отнемат оръжията на Зийк и Чакала и им слагат белезниците. Чакала извъртя очи, изглеждаше ядосан от цялата история, а Зийк пребледня, когато му взеха пистолета и мачетето и оковаха ръцете му. Срещна погледа ми и видях, че е приел неизбежното — знаеше, че няма да излезе жив оттук.

Съжалявам, Зийк. Не исках да те въвличам в това, но някак ще ви измъкна, обещавам.

Лепката кимна самодоволно и бледите му очи пак се задържаха на мен.

— Насам — обяви тържествено той, сякаш щеше да ни води на официална обиколка. — Принц Салазар ви очаква.

Един пазач ме бутна по рамото с арбалета си и аз тръгнах след бившия си приятел по коридорите на вампирската кула.

По дяволите, не така си представях срещата със Салазар — арестувана, окована, неспособна да защитя нито себе си, нито онези край мен. Всичко се беше объркало, но нямаше какво да сторя, освен да измисля някакъв блъф, когато ни изправят пред Принца. Зачудих се дали Чакала вече има план, може би някоя смайваща реч или измама, с която да ни измъкне живи оттук. Познаваше добре политиката на вампирите, а и, разбира се, отчасти именно той бе причината изобщо да се забъркаме в тази каша.

Исках да говоря с него и със Зийк, но нямаше как, не и при толкова пазачи от двете ни страни.

Стигнахме до два асансьора (които работеха) в края на коридора и когато вратите се отвориха, Лепката ни изгледа предпазливо.

— Отведете ги на най-горния етаж — нареди той на четиримата вампири и тръгна към асансьора в другия край. — Ще се видим там.

Страхливец, помислих си аз. Когато Лепката влезе в кабината с двамата пазачи човеци, усмихна се и скръсти ръце на гърдите си, преди вратите да се затворят. Сигурно не иска да се озове в тясно пространство с вампира, на когото заби нож в гърба.

Пазачите ни подкараха с оръжията си и застанаха в ъглите на кабината, а ние се скупчихме в центъра. Вратите се затвориха, асансьорът потъна в мрак и започна да се издига.

Напрегнах се и заскърцах със зъби. Бях влизала вече в асансьор — в разнебитен самоделен асансьор, който пращеше, плюеше искри и ме караше да умирам от страх. Не обичах тесните пространства, от които няма изход много ме изнервяха. Пазачите се взираха право напред с насочени към нас оръжия, без да ни поглеждат. Размърдах пробно оковите на китките си — ако успеех да освободя ръцете си, щяха да бъда готова, когато изникнеше възможност за бягство. За нещастие те не поддаваха. Явно никъде нямаше да ходя.

Чакала се наведе към мен и прошепна в ухото ми:

— Не ми каза за малкото си приятелче. — Изглежда не му пукаше дали пазачите го чуват. — Нямаше да е зле да ми споделиш тази дребна подробност по пътя насам.

— Нямах представа, че ще го видя тук — прошепнах в отговор. — А и вече няма значение. Надявам се, че откачената ти глава вече е измислила начин да попречиш на Принца да я откъсне.

— Работя по въпроса.

— Не е зле да побързаш.

Пазачът до мен ме изгледа кръвнишки и сбърчи предупредително устна, оголвайки зъби. Озъбих му се в отговор и се обърнах напред, като гледах как цифрите светват една след друга — 10… 12… 14… 16… Докъде щеше да се изкачи това нещо? С всеки етаж се отдалечавахме все повече от изхода и се приближавахме до леговището на един вампир-Господар.

— Али — прошепна Зийк едва чуто. Въпреки цялата ситуация и вампирите около нас той изглеждаше спокоен. Твърде спокоен. — Ако не успеем… радвам се, че те намерих. Хубаво беше да те видя отново.

Изгледах го свирепо и се наведох към него.

— Не ги приказвай такива, Зийк — изсъсках аз. И сама не знаех дали съм бясна, или ужасена от думите му. — В Едем те чакат. Няма да умреш тук!

— Всичко е наред. — Той леко се усмихна. — Не се страхувам, че ще умра. Просто… искам да ми обещаеш нещо.

Не знаех доколко съм в състояние да изпълнявам каквито и да било обещания точно в момента. Ужасно се надявах да не ме помоли да ида в Едем и да съобщя на близките му, че е убит. Не бях сигурна, че ще мога да го направя, дори да се измъкнехме някак оттук. Но това беше Зийк; на него трудно му се отказваше.

— Какво искаш да направя? Прошепнах.

Той задържа погледа ми, сините му очи бяха сериозни и настоятелни.

— Не ме Превръщай — прошепна той и в стомаха ми се заби ледено копие. — Дори да умирам, не ме превръщай в един от тях. Просто ме остави да си отида.

— Зийк.

Гърлото ми внезапно се сви. Той се наведе напред, долепи чело до моето и затвори очи.

— Моля те — Усетих топлия му дъх. — Аз… не мога да прекарам цяла вечност като вампир. Не мога. Обещай ми, ако се стигне дотам, да ме оставиш да умра.

— Да те оставя да умреш? — задавих се аз. Първият ми порив беше да откажа. Мисълта, че мога да го загубя, бясно ме разкъсваше и отваряше в мен рана, която едновременно ме шокираше и ужасяваше. Бях се откъснала от всички, за да избегна именно такава привързаност. В моя свят хората умираха, единственият начин да оцелееш бе да претръпнеш, да свикнеш със загубата и да продължиш напред. Но Зийк… не можех да го загубя. Ако умираше, щях да го задържа тук. Дори да имаше и най-малката надежда, щях да го направя — въпреки че не бях Господар и можеше да го Превърна в Бесен, пак имаше някакъв шанс. Или щях да намеря друг, по-силен вампир, за да го направи, най-вероятно Канин. Той бе Господар, макар да смяташе безсмъртието си за проклятие и нямаше да пожелае да Превърне един напълно непознат за него човек. Не ми пукаше, щях да го убедя някак. Не можех да оставя Зийк да умре, без да се опитам да го спася.

Тогава осъзнах каква егоистка съм.

Наистина ли ще се опиташ да го Превърнеш, макар да знаеш, че мисълта да стане вампир му е по омразна от всичко на света? Канин ти даде избор. Уважаваше те достатъчно, за да ти позволи сама да вземеш решението си.

— Върви по дяволите, Зийк! — изревах аз. — Наистина ли искаш да стоя и да гледам как умираш?!

Той отвори очи и леко се отдръпна. В ума ми стражите ги нямаше, Чакала го нямаше. Бяхме само аз и Зийк, един до друг в тъмното.

— Съжалявам — прошепна той. Знам, че е егоистично, но аз не съм като теб, Али.

Заболя ме, отдръпнах се и се озъбих.

— Имаш предвид зла и бездушна?

— Имам предвид, че не съм силен като теб — каза той искрено. — Не мога да правя онова, което правиш… което трябва да прави един вампир. Моля те — умоляващо ме погледна той. — Ако се стигне дотам, остави ме да умра като човек. Обещай ми.

— Не можеш да му откажеш този избор — прошепна Чакала зад гърба ми и отново ме смая. — За да станеш един от нас, се иска известна настройка на ума. Превърнеш ли човек, който не може да се справи с това, той сам ще се унищожи, като излезе на слънце. Виждал съм го. По-добре остави торбата с кръв да умре, щом така иска.

— Вървете по дяволите и двамата — прошепнах аз и се извърнах, но още усещах погледа на Зийк и затворих очи. — Добре. Щом така искаш, обещавам ти, че няма да те Превърна. Това обаче означава, че не можеш да се предадеш! — Отворих очи и го изгледах кръвнишки. — Не може просто да се проснеш на земята и да умреш. Обещай ми, че ще се бориш докрай. Още не сме мъртви!

Той ми се усмихна леко и прошепна:

— Технически, вие сте. — Ако ръцете ми бяха свободни, щях да му забия един. — Но ти обещавам, вампирско момиче, нямам намерение да се предавам. Ще се бия заедно с теб до края.

Асансьорът спря със звън и вратите се отвориха.

Лепката ни посрещна от другата страна — усмихваше се доволно като котка, завардила птиче. Пазачите човеци чакаха безизразни зад него.

— Насам! — пропя той и вампирите ни избутаха от кабината. Зийк се препъна, като едва се задържа на крака.

Озъбих се на пазача, който го беше блъснал, и зърнах катаната, която висеше на рамото му. Вампирът остана безучастен, но посочи с арбалета си към коридора.

На пода имаше дебел червен килим, а по стените бяха окачени електрически плафони и големи картини: пасторални пейзажи, градски улици, изпълнени със светлини и хора; коне, пасящи зад ограждения. Сцени от свят, който не познавах. Един планински връх задържа погледа ми — снежните била бяха обагрени в червено и розово. Изгрев, който никога вече нямаше да видя.

В края на коридора се издигаха масивни двойни врати. Охранявани от вампири. Щом наближихме до тях, Лепката вдигна ръка и се обърна с усмивка към нас.

— Изчакайте за момент. Ще информирам Принца, че сте тук. — Воднистият му поглед отскочи към пазачите. — Погрижете се гостите да не помръднат от мястото си. Ако опитат да сторят нещо, стреляйте, но не ги убивайте. — Усмихна ми се, уверен във властта си. — Не искам да лишавам Принца от забавления.

Преди щях да се ядосам, но сега бях просто изтръпнала.

Какво е станало с теб, Лепка? — чудех се, докато го гледах как се отдалечава и посочва с пръст единия пазач, който отвори вратата пред него. — Толкова ли ме мразиш, задето си тръгнах? Или просто винаги си ме ненавиждал, дори когато бяхме заедно в Покрайнините?

— Ама тоя е истински чаровник! — прошепна Чакала, щом вратата се затвори. — Сигурно сте били големи приятелчета. Надявам се, че няма да се възпротивиш, когато му изтръгна езика през носа и го накарам да го изяде.

Зийк се приближи и рамото му се опря в моето.

— Добре ли си? — попита тихо той, като се взираше в лицето ми. Кимнах. Не можех да се тормозя заради Лепката, трябваше да мисля за Салазар и какво ще му кажа, когато влезем през тези врати. Какво ли щеше да поиска? Какво да кажа, че да се понрави на вампирския Принц? Градът му се разпадаше, така че вероятно щеше да се заинтересува от Сарен и другата лаборатория. Дали знаеше, че Канин е съвсем наблизо, точно под кулата? А ако той бе някъде под нас, вероятно и Сарен беше тук.

Настръхнах при мисълта, че лудият вампир е наблизо. Ако ни откриеше сега…

По дяволите, не смятах да умра тук. Бяхме стигнали твърде далече. Салазар бе Господар и сега се намирахме в ръцете му, но не бях готова да умра, не можех да проваля Канин и Зийк. Каквото и да ми струваше, трябваше някак да се измъкнем.

Вратата се открехна и Лепката се появи с дежурната усмивка на лице.

— Доведете затворниците! — извика той и аз стиснах юмруци зад гърба си. — Принц Салазар ще ги приеме.

Е, това беше.

Когато пазачите ме подкараха към стаята, Зийк ме погледна сериозно и мрачно. Не забравяй какво ми обеща, казваха очите му и аз преглътнах буцата в гърлото си. Нямаше да се стигне дотам. Нямаше да го позволя.

Вратите се затвориха зад нас.

Първото ми впечатление от стаята беше, че е огромна и мрачна. Почти цялата стена в дъното беше стъклена и разкриваше нощното небе и силуетите на другите две вампирски кули. Пред нея имаше огромно писалище, тъмно и лъскаво, но мъжът, който се беше облегнал на него, привлече цялото ми внимание.

Принц Салазар ни гледаше с любопитство, сякаш бяхме странен вид насекоми, които е открил на пода.

Въпреки че се бе облегнал на бюрото, пак се извисяваше почти на два метра. Беше облечен с елегантен черен костюм, а черната му коса се спускаше на вълни по раменете и всеки кичур си беше на мястото.

— Е — рече той, като се взираше право в мен. — Значи ти си дъщерята на Канин.

Той знаеше коя съм. Принц Салазар, Господарят вампир на Ню Ковингтън, който мразеше Канин толкова много, че бе наредил да ни търсят из целия град със седмици, знаеше коя съм.

Положението не изглеждаше никак розово.

— Не си прави труда да отричаш — каза той с плътен глас и съвсем слаб акцент, който не можах да определя. — Приятелят ти Стивън ми разказа всичко за теб. Къде си живяла, къде си спала, кои са били другите членове на малката ви банда. Плъха и Лукас, май така се казваха, нали? До един Нерегистрирани, извън моята система.

Хвърлих поглед към Лепката. Който стоеше отстрани и се взираше с обожание в господаря си. Стомахът ми се преобърна и се насилих отново да се обърна към Салазар, който още се взираше безизразно в мен.

— Нищо ли няма да кажеш? — попита той и вдигна тънката си елегантна вежда.

— Какво искате да кажа? — отвърнах предизвикателно. — Явно знаете всичко.

Салазар се усмихна и махна с ръка към единия от стражите.

— Освободете ги.

Пазачите застанаха нащрек, дори Лепката се сепна и започна да хвърля погледи ту към мен, ту към Салазар, който наблюдаваше всичко съвсем спокойно.

— Господарю, мислите ли, че идеята е добра?

И аз бях смаяна и се взирах в Принца, когато единият пазач мина зад гърба ми и пъхна ключа в оковите. Салазар взе от края на писалището винена чаша, пълна с кръв, и замислено я разклати.

— Те са гости в моя град — обяви той, щом ръцете ми бяха отново свободни. — Не искам да изглеждам груб. Законът повелява да посрещам събратята си като гости, освен ако не ги смятам за очевидна заплаха. Те не са заплаха за мен. Реша ли да ги убия, няма да бъде нужно да са в окови.

Все още смаяна, аз гледах как освобождават Чакала и Зийк, който започна да разтрива китките си. Погледът ми се отклони към катаната, която още висеше на гърба на един от пазачите и ме примамваше да се хвърля напред и да я сграбча. Отчаяно исках да си върна меча, но щеше да бъде трудно. Трябваше да се справя с четирима въоръжени вампири и най-вече със самия Салазар, а не исках да се бия с Принца на града. Канин ми беше показал колко силен е един Господар.

— Господин Стивън — каза Принцът, защото Лепката съвсем оклюма. — Моля, съобщете на пазачите отвън да изчакат в коридора. Кажете им, че ако не е на живот и смърт, не бива да ме безпокои никой. Ясен ли съм?

— Разбира се, господарю.

Лепката се поклони и излезе, като ме стрелна с неразгадаем поглед. Двамата му пазачи го последваха и чух как говори с охраната отвън, преди вратата да се затвори. Четиримата въоръжени вампири обаче останаха.

Салазар се изправи, заобиколи писалището и се отпусна в креслото зад него.

— Моля, настанете се — рече любезно той и кимна към три стола. Нямаше как, настанихме се, а вампирът се усмихна. — Бих ви предложил нещо за пиене, но се опасявам, че положението малко се влоши и запасите ни от кръв са… оскъдни. Извинявам се и за състоянието, в което заварвате града ми, държа да ви уверя, че правим всичко, за да овладеем положението. — Салазар погледна към Чакала, после към Зийк и накрая — към мен. — Съобщиха ми името на момичето, но нямам удоволствието да знам вашето — каза той на Чакала.

— Чакала. — Брат ми кръстоса крака и се облегна небрежно на стола. — Бивш крал на Старо Чикаго.

— О… — Салазар кимна и го огледа преценяващо. — Да, чух слухове за някакъв вампир, който управлявал град, населен само от хора. Казват, че събирал армия, за да покори другите Господари, само че не се получило така, както я мислил. — Чакала вдигна вежди и Принцът се усмихна. — Винаги следя конкуренцията — обясни той и усмивката му отново стана страховита. — За да преценя евентуалните заплахи, преди да са нараснали твърде много. Ти си добре дошъл тук, Кралю на бандитите, стига да не забравяш кой е Принцът. — После погледна към Зийк от другата ми страна и доби леко хищен вид. — А кой е този… човек?

Сковах се, но Чакала ме изпревари.

— Никой — рече той пренебрежително. — Един от моите. Взех го, в случай че огладнея, а и е много добър стрелец. Не е най-големият умник, но пък е забавен питомец, така че позволи ми да го задържа.

Видях как Зийк стисна зъби, сякаш се сдържаше да не каже нещо. Чакала улови погледа ми и ъгълчето на устните му леко потрепна, а аз прехапах език. Ама си копеле… помислих си, въпреки че разбирах защо го прави. Не обръщай внимание на човека, казваше той на Принца. Не е важен. Ако Салазар знаеше кой всъщност е Зийк и откъде идва… Не, най-добре беше да го мисли за незначителен. Чакала с право се опитваше да отвлече вниманието му от него. Макар че не беше нужно да изглежда чак толкова самодоволен.

— Хм. — Принцът кимна и за мое огромно облекчение изгуби интерес към Зийк. — Е, стига с любезностите — продължи той и пронизващият му поглед отново се спря на мен. — Дошла си за Канин.

Стиснах ръба на стола и усетих, че Зийк и Чакала също се напрягат.

— Какво знаеш за това? — попитах аз, а Принцът се усмихна още по-широко и показа зъбите си.

— Ами, знам, че го измъчват в подземието на моята кула — рече той делово. — Че болката му те е призовала тук, защото си му дъщеря. Че го сънуваш, озверял и обезумяващ от Глад, как тегли веригите си като звяр. Че чуваш как крещи за помощ и не можеш да устоиш на зова на своя създател. Той те е довел тук, в моя град, и те принуждава да го търсиш. Само че вече не можеш да го спасиш.

Преглътнах с мъка. Канин беше в ръцете на Салазар… но как? Как го бе измъкнал от Сарен? Нима бе убил онзи психопат? Дали Сарен просто бе изгубил интерес към Канин и Принцът го беше намерил?

Отърсих се от тези мисли, това не беше важно. Сарен го нямаше и сега трябваше да се оправяме с Принца.

— Защо му причиняваш това? — попитах тихо. — Той се опитва да намери лек за Червените дробове и за Беса. Опитва се да спаси всички.

— Той предаде нашия вид, когато отиде при учените!

— Гласът на Салазар внезапно стана суров и ужасяващ, а очите му пламнаха от омраза. — Обърна се срещу своите, позволи на хората да експериментират с онези, които трябваше да бъдат техни господари! Той е виновен и за гадостите, които се случват сега в града ми. — Салазар се облегна назад и се овладя, макар че гласът му си остана страховит. — Онова, което позволи да се случи с нашите събратя навремето, е непростимо, а заради това, което създадоха, заслужава да гние в най-черните ями на ада. Канин ще страда за престъпленията си, имам цяла вечност да го гледам как се гърчи, пищи и се превръща в онова, което създаде. Мисля, че това е подходящ край за него. — Погледът му ме пронизваше. — Вероятно би искала да се присъединиш към създателя си?

Трябваше да внимавам — една грешна дума или действие и всички щяхме да свършим при Канин, приковани към стената в очакване Гладът да ни подлуди.

— Сигурно можем да се споразумеем някак — казах предпазливо. — Вероятно можем да ти предложим нещо в замяна на живота му.

— Нима? — Господарят вампир вдигна вежди, развеселен. — Кажи ми тогава, дъще на Канин, кое си струва неговия живот и живота на милиардите човеци и вампири, които погуби?

— Ами твоят град? — намеси се Чакала и Салазар се обърна изненадан към него. — Ами ако ти кажем какво всъщност става и името на онзи, който може да го спре?

Принцът се облегна съвсем бавно в креслото си, без да сваля поглед от Чакала.

— Слушам ви — рече той с тих, овладян глас.

— Това не е случайно възникнала зараза — продължи Чакала. — Някой е създал вируса и после го е пуснал сред населението. Твърде подобен е на Червените дробове, за да е просто съвпадение, а ние знаем кой е отговорен. Той ти трябва, защото единствено той има лекарство.

Лекарство ли? Зачудих се доколко това е истина и доколко — измислица. Наистина не знаехме дали Сарен има лек, нито дали може да създаде такъв. Не знаехме дори дали е още в града. Салазар обаче се изправи със студено и ужасяващо изражение.

— Да кажем, че ти повярвам — каза той. — Кой отприщи този ад в моя град? Кое е изчадието, което скоро ще съжалява, че се е родило?!

— Ако ти кажем името му — обадих се аз, — ще пуснеш ли Канин?

Салазар ме изгледа безизразно и тихо отвърна:

— Не си в позиция да се пазариш. Жива си единствено благодарение на мен и на моите закони. Една дума и ще споделиш участта на създателя си, затова може би няма да е зле да преговаряш за собствения си живот, а не за неговия. Работата обаче е там — продължи той, — че съдбата на града ми е по-важна от един-единствен вампир, дори да е прокълнат като него. Кажете ми кой е отговорен за този хаос и аз… ще си помисля… дали да освободя Канин.

Погледнах Чакала и той ми кимна.

— Сарен — казах на Принца. — Казва се Сарен. Може би го помниш — дошъл е в града ти преди няколко месеца, за да търси Канин. Висок, плешив, с белези по лицето. И няколко разхлопани дъски.

— Сарен значи — отвърна Принцът безизразно. Отиде до прозореца и се вгледа в града. Виждах отражението му в стъклото, беше сериозен и замислен и аз с нетърпение очаквах отговора му.

— Сериозни обвинения — каза Салазар и се обърна. Гласът му беше мрачен, когато погледна към ъгъла. — Какво ще кажеш за това… Сарен?

— Ще кажа — изсъска от мрака студен и ужасяващо познат глас, — че едно малко птиченце те лъже.

ГЛАВА 12

Той беше тук.

Кръвта ми се смрази и когато бледата кльощава фигура се изплъзна от сенките, скочих от стола и Зийк и Чакала ме последваха. Сарен се усмихваше ужасяващо, а пазачите се приближиха до нас, стиснали оръжия. С периферното си зрение видях, че Принцът напрегнато наблюдава и чака да види какво ще стане, но не можех да откъсна поглед от Сарен.

— Не е много умно да лъжеш Принца, птиченце — пропя той, широко ухилен. Отвратителното му белязано лице вече беше отлично осветено и пустото черно око се втренчи в мен. Другото, което бе покрито със синя пелена, се взираше невиждащо напред.

— Що за отровни лъжи разпространяваш само за да спасиш създателя си?

— Не са лъжи! — изстрелях веднага. Мечът ужасно, ама ужасно ми липсваше, исках нещо да се изпречи между нас. Да вървят по дяволите и Принцът, и вампирският му елит, Сарен беше най-опасното същество в тази стая и не вярвах, че дори стражите с техните арбалети биха могли да ни защитят. — Знаем, че си бил в другата лаборатория в Стар Вашингтон. Открихме стаята, където са живите мостри с вируса, и знаем, че си ги взел, преди да дойдеш тук!

— Така ли? — Сарен се присламчи по-наблизо и аз се напрегнах. От двете ми страни Чакала и Зийк също бяха нащрек, само Принцът изглеждаше невъзмутим, без никаква видима промяна в поведението му. Зачудих се дали ще бъде така спокоен, ако знаеше, че е пуснал истинско чудовище в кулата си. — Мисля, че се ловиш за сламки, птиченце — продължи Сарен, — за да изплетеш гнездото си от заблуди. Обаче много ти е сложна плетката.

— Взел си нещо от лабораторията — настоях аз. Нямаше да позволя на лудостта му да ме обърка. — Донесъл си го тук и си го пуснал в Покрайнините, затова всички там си раздират лицата и леят кръв по улиците. Защо? Защо рискува да отприщиш нова чума? Още не сме се възстановили от предишната!

— Чуваш ли го? — прошепна Сарен, без да обърне внимание на въпросите ми. — Чуваш ли писъците му? Явяват ли ти се насън тези страдалчески крясъци? Усещаш ли болката му, изтънчените мъчения? О, завиждам ти!

— Азура ще гарантира за мен — каза Чакала, по не на Сарен, а на Принца. — Принцът на Стар Вашингтон знае, че Сарен е бил там и е тръгнал да търси правителствената лаборатория в тунелите под града. Ако я попиташ, тя ще потвърди думите ни.

— Къде е Канин? — попитах аз, докато се взирах в белязания луд пред мен. — Какво си му направил?

— Не остана много от него — рече той замечтано, почти в захлас. — Вече не. Умът му е прекършен, също като моя. — Изкикоти се и по кожата ми плъзнаха тръпки. — Само че той няма да се върне, което е жалко. Толкова ми беше приятно заедно, но сега имам по-важна цел. Писъците му обаче наистина ми липсват. Каква прекрасна песен!

Озъбих се и изревах:

— Надявай се да е добре! Кълна се, че в противен случай ще те разкъсам!

Сарен обаче вече беше в транс. Затвори очи и започна да се олюлява, устните му още бяха извити в усмивка.

— Не можеш да го спасиш, птиченце — прошепна той. — Вече никого не можеш да спасиш. Реквиемът започна и когато и последната мелодия заглъхне, единствените аплодисменти ще бъдат сладката вечна тишина. — Той вдигна ръце, сякаш вече чуваше аплодисментите и ги приемаше. — Тя наближава! Нямам търпение да чуя и последната нота.

Принцът поклати глава.

— Все още не разбирам напълно какво става — призна той бавно — и на кого да вярвам, но предвид тези събития смятам, че трябва да помоля всички да останете в кулата. Ще бъдете мои гости, но не се опитвайте да напуснете етажа. Скоро ще стигна до дъното на цялата история.

По дяволите! Това не беше идеалната развръзка, но пак по-добре, отколкото да ни хвърли в тъмницата.

— Стража! — Принцът кимна на вампирите, които чакаха в готовност. — Моля, ескортирайте гостите до стаите им. Погрижете се да не ходят никъде, а ако се опитат да избягат, разрешавам да ги застреляте.

— Да, сър.

Принцът се извърна към прозореца и своя град. Двама пазачи пристъпиха напред с насочени оръжия и ни изведоха от стаята. Останалите тръгнаха към Сарен. Който още се олюляваше в ритъма на мелодията, която единствен той чуваше. Лудият вампир не обърна внимание на опитите на пазачите да привлекат вниманието му, изглеждаше напълно потънал в себе си. Накрая един от тях изпухтя с раздразнение и го хвана за ръката.

Сарен се завъртя светкавично и свободната му ръка с невероятна скорост се стрелна към врага на пазача. Вампирът изгъргори, главата му се килна назад сред фонтан от кръв и увисна само на парче кожа, а Сарен още стискаше тънкия лъскав кинжал. Сграбчи арбалета на пазача, обърна се и го насочи към другия край на стаята. Чу се звън на тетива и стрелата се заби в гърдите на Салазар точно в мига, в който Принцът се извъртя настрани.

Всичко стана за части от секундата. Салазар извика задавено и се свлече на пода, притиснал ръка към гърдите си, а с другата се вкопчи за бюрото, за да се задържи. Останалите пазачи изреваха от гняв и се втурнаха в атака. Онзи, който беше най-близо до Сарен, издърпа меча си и замахна, но той се приведе, пристъпи към него и заби кинжала си под брадичката му, право в мозъка. После изтегли острието и с маниакална усмивка се завъртя към другите двама, които хукнаха към него.

Чакала се хвърли с вой към тях и по пътя сграбчи меча на мъртвия пазач. Аз се извърнах към Зийк, изсъсках му да не мърда и също се втурнах напред. Целта ми обаче не беше Сарен, не още. Избегнах едно острие, което профуча над главата ми, хвърлих се към първия мъртъв пазач и стиснах дръжката на катаната.

Познат вик смрази кръвта ми. Извъртях се точно когато Чакала падна, стиснал дръжката на острието, което Сарен изтегляше от гърдите му. Двамата пазачи лежаха наблизо — от окото на единия стърчеше стрела, а другият беше обезглавен.

Толкова бързо…

Беше станало ужасно бързо. Измъкнах меча и се изправих сама пред Сарен.

Вампирът се усмихна насред касапницата. Лицето му бе опръскано с кръв, която струеше по извивките на белезите му, стичаше се по ръцете и гърдите му и капеше по пода.

— Здрасти, птиченце — прошепна той и прекрачи един мъртъв вампир, като ме принуди да отстъпя към стената. Вдигнах меча и се опитах да потуша ужаса си.

— Май че имаме недовършена работа с теб.

— Махни се от нея!

Сарен се извърна. Зийк стоеше до един от мъртвите вампири с насочен към сърцето на Сарен арбалет.

— Я, какво е това? — Сарен го гледаше развеселен.

— Човек? Готов да умре за вампир? Много си предан, питомецо, но господарят ти вече няма власт над теб. — Той махна с ръка към касапницата зад гърба си и се усмихна. — Бягай, човече, бягай. Нощта наближава и скоро слънцето ще залезе за цялата ти раса. Чудя се колко дълго ще успеете да бягате от мрака?

— Зийк! — изсъсках аз, без да откъсвам очи от Сарен. Знаех колко е бърз и как внезапно може да се озове точно пред теб. — Послушай го, махай се оттук! — Нима не беше видял как Сарен изби четирима вампири и Принца само за един миг? Нямаше как да го победи. По дяволите, сигурна бях, че и аз не мога да го победя.

— Бягай! Намери Лепката, кажи му какво стана. Кажи му да изпрати помощ. Върви!

— Али — каза спокойно Зийк, без да помръдва. — Няма да те оставя.

Сарен примигна, погледна първо към мен, после — към него и внезапно се разсмя. От дрезгавия му мъртъв глас по гръбнака ми плъзнаха тръпки.

Вампирът поклати глава.

— О… това наистина е интересно. Малкото птиче си вие гнездо с плъх. Тогава ти си принц, така ли, плъхче? — попита той Зийк, който се смръщи объркано. Сарен обаче пак се обърна към мен. — Е, това е истинска дилема. Кого да убия пръв? Да смачкам ли малкото птиче на принца пред очите му? — Усмивката му се все повече се разширяваше, докато се взираше в мен, а гласът се сниши до шепот: — Или бавно да насека човека на части? Да му одера кожата, да счупя всяка кост, да се насладя на всеки вик, преди да изтръгна сърцето му? — Той се изкикоти отново и облиза устни. — Ще ти хареса ли това, птиченце? О… вероятно би искала да гледаш, нали?

Страхът ми изчезна. Мисълта, че Зийк може да попадне в ръцете на този безумец, събуди у мен свирепа, почти отчаяна ярост — действах, без да мисля. Оголих зъби, хвърлих се с рев към Сарен и замахвах към врата му. Той блокира удара ми, сграбчи ме за гърлото и ме завъртя. Изви ръката, с която държах катаната, зад гърба ми и ме обърна към Зийк, който бе вдигнал арбалета и се целеше в нас.

— Давай, човече — каза Сарен над рамото ми. Зъбите му бяха на сантиметри от шията ми, а ръката му заплашваше да счупи моята. Опитах да се боря, но той изви ръката ми нагоре и болката се стрелна чак до рамото ми. — Ще ме улучиш само ако простреляш и двама ни.

— Пусни я. — Ръката на Зийк не потрепваше, гласът му — също. Почти.

Усетих как нещо студено и влажно докосва бузата ми — езикът на Сарен — и потръпнах от погнуса.

— Каква си на вкус? — прошепна той в ухото ми. — Да те разпоря ли, за да проверя? Кръвта ти като на Канин ли е — толкова тъмна и гъста, а, птиченце?

— Пусни ме, шибан психопат! — извиках почти истерично, а той се изкикоти и зъбите му леко одраскаха кожата ми.

— Ей!

Познат, напрегнат от болка глас отекна зад нас. Сарен се извърна към Чакала, който бе коленичил и притискаше с длан кървящата рана на гърдите си, а с другата държеше арбалет.

— Не успя — изпъшка той и стреля.

Сарен политна назад и ме блъсна. Ударих се в пода и чух вик на болка зад гърба си. Веднага се изправих и видях как безумецът пристъпва назад. От рамото му стърчеше дървена стрела, а той се беше озъбил от болка.

Сграбчих катаната, но Сарен изсъска като разгневена змия, обърна се и се засили към отсрещната стена. Чу се оглушителен трясък и във всички посоки се разлетяха стъкла, когато вампирът се хвърли през прозореца и изчезна от поглед.

Потреперих и стиснах меча, за да не изпадне от изтръпналите ми пръсти. Изглеждаше ми невъзможно, че сме победили и дори че сме оцелели. Стаята смърдеше на кръв, усещах килима лепкав под ботушите си, а доскоро стерилно чистият кабинет приличаше на военна зона.

— Али!

Обърнах се. Зийк пусна арбалета на пода с приглушен трясък, пристъпи към мен и ме прегърна. Трепереше, сърцето му бумтеше силно и трескаво. Затворих очи и го прихванах през кръста със свободната си ръка. Гладът се размърда и рационалната ми половина веднага изпрати предупреждение за опасност. Бях опасно близо, но потиснах Глада. Прегръдката на Зийк беше топла и сигурна, а и толкова ми беше липсвал, повече от всеки друг през целия ми живот. Можех да си позволя този миг.

— Господи, помислих си, че съм те загубил — прошепна той дрезгаво. — Когато Сарен те сграбчи, сърцето ми спря. — Зийк се отдръпна, прекара палец по бузата ми и отметна косата от лицето ми. Замаях се от това докосване. — Добре ли си? Съжалявам… Не успях да стрелям достатъчно бързо. Нарани ли те?

— Не. — Хванах китката му, за да усетя пулса му и да се уверя, че и той е добре. Невероятно — вече два пъти заставах срещу Сарен, който бе решен да ме убие, и оцелявах. Докога ли щеше да трае късметът ми? Особено след като откаченият вампир все още беше някъде там, а омразата му към нас нарастваше. — Добре съм, Зийк. — Стиснах ръката му. — И двамата сме още живи.

Той си пое бавно дъх.

— Али…

— Не се занимавайте с мен, моля ви се — чу се крайно саркастичен глас откъм стената. — Продължавайте да се натискате, аз просто ще си седя тук и ще кървя.

Разделихме се гузно. Чакала седеше до един преобърнат стол сред мъртвите тела и някак успяваше да се хили подигравателно въпреки ужаса наоколо си.

— Спокойно — рече той и скръцна със зъби, — няма никаква нужда ми благодарите, че прострелях Сарен и го принудих да избяга позорно, обаче въпреки това имам чувството, че пропускам нещо. Какво ли е? А, да, току-що ви спасих живота!

Зийк тръгна напред, но аз го сграбчих за ръката.

— Недей. Не се приближавай, изгубил е много кръв. Може да не се удържи и да те ухапе.

— Ранен съм, не глух — отбеляза Чакала. Често казано, по-бъбрив смъртоносно ранен вампир не бях срещала. Реших, че щом може да приказва толкова, значи не е на умирачка. — Само че… — Той изкриви лице и гласът му стана по-тих, почти като ръмжене. — Няма да е никак зле да изведеш оттук мръвката, ако искаш кръвта й да си остане в нея.

— Върви да намериш Лепката — казах на Зийк. — Предай му какво стана и кажи, че Сарен е на свобода, а един ранен вампир има нужда от кръв, веднага. — Озърнах се към стената, където Салазар лежеше неподвижно зад писалището. — И че май трябва да си търсят нов Принц.

Потреперих при мисълта как ще го приеме Лепката. По дяволите, как ли щеше да го приеме целият вампирски град…

— Всъщност — продължих аз — може би е по-добре да не им споменаваш за това.

Зийк кимна с неохота.

— Връщам се веднага.

Той се озърна към разчленените трупове, опръсканите с кръв стени и отсечените глави и изкриви лице.

— Добре си, нали?

— Да — усмихнах се изморено. — Ще се оправя.

Той прокара пръсти по бузата ми и остави диря от топлина, а после се обърна, прекрачи телата и тръгна към вратите през подгизналата от кръв стая. Бутна ги и излезе, те се затвориха със стон зад него, а стаята сякаш стана още по-студена.

Чакала изсумтя и се облегна по-удобно на стола.

— Нали знаеш, че играеш много опасна игра? — рече той, като ме гледаше със сияещите си жълти очи.

Понечих да отвърна, че това не е негова работа, но после отпуснах рамене и казах само:

— Знам.

— Кога ще кажеш на хлапето, че няма никакъв шанс? Скоро трябва да е, нещастникът май го приема много навътре. — Чакала изчака реакцията ми и вдигна вежди. — Няма да му кажеш нищо, нали? Ще го оставиш да топурка весело по този път до деня, в който Гладът вземе връх. Малката торба с кръв няма да разбере какво я е сполетяло. — Той се изкикоти и потрепери, а после поклати глава. — А пък аз си мислех, че аз съм безсърдечното копеле.

— Не така стоят нещата — отвърнах аз и Чакала изсумтя.

— А как стоят? Не ми казвай, че изпитваш нещо към бедния… О. — Той примигна, изви устна с отвращение и на острите му черти се изписа съжаление. — О. Сестро. Наистина ли? Направо си жалка.

— Млъквай, Чакал!

Той пак се изхили, но замълча. След няколко минути двойните врати рязко се отвориха и в стаята нахлу цяла армия вампири. Веднага обградиха мен и Чакала и насочиха към нас арбалетите си, а останалите започнаха да претърсват стаята, като побутваха мъртвите и надничаха в тъмните ъгли.

— Малко е късно, приятели — обади се Чакала от пода. — Ако търсите онзи психопат, той избяга през прозореца.

— Господарю Салазар!

Лепката нахлу през вратите, следван от двама пазачи, този път човеци. Единият носеше бял охладител, от чийто капак се издигаше пара, а другият бе опрял оръжие в гърба на Зийк. Настръхнах, но той срещна погледа ми и ми кимна рязко, за да покаже, че всичко е наред.

О, господи! — Лепката огледа смаяно стаята и пребледня. После се обърна ококорен към мен и изрева: — Али! Къде е Принцът? Какво му направихте?!

— Нищо не сме му направили! Сарен беше, ние само се опитвахме да останем живи.

— Сарен ли? — Лепката пребледня още повече и сложи ръка на устата си. — Не. Не, ти лъжеш. Сарен не би направил това. Той е…

Лепката замълча, а погледът му се спря върху писалището и сгърченото зад него тяло.

— Господарю Салазар! — извика той, хукна натам и се смъкна на колене до неподвижния вампир. Гледах изумена и, колкото и да е странно, се чувствах леко засегната. Лепката не бе показвал подобна загриженост към мен.

— Още е жив — прошепна той. — Господарю, чувате ли ме?

Напрегнах се, но иззад писалището долетя задавен шепот и аз се втренчих ужасена. Салазар бе прободен с дървен кол право в гърдите — изстрел, който би ме накарал да изпадна в хибернация. Ако досега бях хранила съмнения относно силата на един вампир Господар, това ги разсея напълно.

— Ти! — Лепката стана и посочи един от човеците пазачи, който веднага се изпъна. Лепката заобиколи бюрото и посочи към пода. — Трябва да извадим кола. Извади го!

— Сър!

Пазачът остави охладителя, заобиколи припряно бюрото и коленичи до Принца. Наведе се и за миг изчезна от поглед, а после се изправи, стиснал победоносно окървавения кол и извика на Лепката:

— Извадих го, сър!

Той обаче не помръдваше и не казваше нищо, само го гледаше с присвити очи. Пазачът се намръщи объркан и тъкмо отвори уста да заговори, когато Салазар се надигна и заби зъби в шията му.

Подскочих, а пазачът изпъшка задавено, скова се и колът изпадна от изтръпналите му пръсти. Салазар разкъса гърлото му, разнищвайки плът и мускули, ослепял от Глад, и пазачът се загърчи в спазми. Лепката и вампирите гледаха безстрастно, но когато се обърнах към Зийк, който стоеше зад тях, забравен от всички, видях, че изражението му е мрачно, а юмруците — стиснати до тялото.

Принцът пусна все още потрепващия пазач на пода и извърна горящите си тъмни очи към мен. По устните, лицето и доскоро бялата му якичка имаше кръв, по ризата му плъзваше алено петно. Напрегнах се и стиснах здраво меча, а Принцът прекрачи трупа. Гневът му се надигаше като ужасяваща буря, която изпълваше цялата стая.

— Дъще на Канин!

Потреперих, а гласът му отекна в стените и накара въздухът да затрепти. Дори пазачите изглеждаха притеснени и отстъпиха на няколко крачки от мен.

— Ти! — изрева Принцът и се озъби. — Проклета да си и ти, и целият ти род! Ако градът ми не тънеше в хаос, щях да те провеся през прозореца, за да посрещнеш слънцето! Сега обаче, дъще на Канин, ще идеш да намериш Сарен и ще ми го доведеш жив! Не ми пука какво ще ти струва и къде ще ходиш, претърси улиците на Покрайнините и се бий със заразените безумци, ако трябва, но го намери! Ако Сарен знае как да спре тази чума, ще ми каже. Ако знае лек, ще го изтръгна от него късче по късче! По един или друг начин ще получа отговор, а ти, ако искаш да напуснеш този град жива, ще ми го доведеш!

Не беше разумно да споря с вбесен Господар, но все пак вирнах брадичка, срещнах яростния му поглед и отвърнах:

— Никъде не отивам без Канин.

Очите му станаха още по-студени.

— Нямам настроение за игрички — рече Салазар с тих и овладян глас. — Навлизаш в опасна територия, затова помисли добре.

— Защо искаш ние да намерим Сарен? — попитах аз, спокойно и разумно. — Разполагащ с цяла кула слуги…

— Няма смисъл да изпращам човеци да го търсят — отряза ме той. — Все едно сам да им откъсна главите. При този хаос в Покрайнините ресурсите ми и без това са малко. — Това признание като че ли го вбеси още повече. — Нямам възможност да жертвам много хора за това преследване, затова ще се задоволя с наличното. Ти твърдиш, че вече си се изправяла пред него — доведи ми го и ще те оставя жива. Провалиш ли се, ще умреш, без значение дали ще се добера до Сарен. Решавай.

— Добре. — Преглътнах с мъка и се опитах да отвърна сериозно. — Искаш да намерим Сарен и да го доведем. Той може би е единственият, който знае как да създаде лекарство, освен това е напълно луд и вече разкъса на парчета четирима вампири, като едва не изби всички ни. Да не говорим, че не знаем къде е отишъл, а колкото по-дълго го търсим, толкова по-зле ще става положението в Ню Ковингтън.

Замълчах, за да преценя реакцията му. Изражението му бе студено, не изглеждаше впечатлен, но не ми възрази, нито нареди на стражите да ни убият. И това беше нещо.

— Единственият, който познава Сарен добре — продължих аз, като се молех това да ми свърши работа, — единственият, който може да ни каже къде е и какъв е следващият му ход, е Канин. Ако налетим отново на оня психопат, само Канин ще бъде в състояние да го спре. Искаш Сарен, така ли? — Изиграх и последния си коз. — Добре. Пусии Калин. Той е най-добрият ти шанс да спасиш града.

Салазар стисна зъби. Тази мисъл го вбесяваше — най-сетне бе заловил Канин, за да го остави да му се изплъзне между пръстите — но омразата му към Сарен бе станала по-силна.

— Добре тогава — каза той царствено. — Ще пусна проклетника, при условие че ти помогне да доведеш Сарен. Ако обаче се опита да избяга, или ти се опиташ да напуснеш Ню Ковингтън, ще ви погна лично и ще ти се прииска да го беше оставила прикован към стената.

Опитах се да скрия облекчението си. Канин беше свободен, най-сетне бях спасила създателя си… Освен ако (стомахът ми се сви при тази мисъл) съзнанието му бе напълно прекършено от Глада и мъченията.

Салазар като че ли ми прочете мислите.

— Разбира се — добави той и изведнъж придоби доволен вид, — трябва да се надяваме, че Канин е достатъчно с всичкия си, за да ти помогне. Да идем в килията и да видим какво е останало от Изгубения.

Това направо ще ти оправи вечерта, нали? Преглътнах гнева си и прехапах език, за да не се забъркам в неприятности. Много ти се иска да видиш Канин унизен по този начин, но това няма да ти помогне. Ако с него е свършено, няма да ти доведа Сарен. Просто ще го убия.

— Крайно време беше. — Напълно забравен от всички, Чакала се размърда до мен и се изправи. Зъбите му се бяха издължили, очите му грееха твърде ярко. — Не, моля ви, никой да не става. Едва не умрях, но вие не се напрягайте. — Той се вгледа в охладителя, който още стоеше на пода, а после — в пазача човек. Изви устни, сякаш едва се удържаше, а нещастникът преглътна с усилие. — Ще я ядеш ли, Принце, или да си намеря нещо друго?

Салазар направи пренебрежителен жест, а пазачът бързо отвори охладителя, извади торбичка с кръв и я хвърли на Чакала, който я хвана и макар че умираше от глад, отдели един миг да козирува подигравателно на Принца, преди да захапе найлона. Кръвта шурна през пръстите му и покапа по пода, а аз видях как Зийк се извърна.

— Може би трябва да останеш тук — казах на Чакала, който не ми обърна внимание, напълно погълнат от кръвта. Изпитах лека тревога — знаех, че една торбичка няма да го излекува напълно, а не исках полугладен вампир да се влачи подире ми, когато отида при Канин. Освен това според Чакала двамата не се бяха разделили с добро. Сега нашият създател не беше съвсем на себе си и ако видеше Чакала, можеше да ни нападне.

— Чакай тук — казах отново на Чакала. — Ще се върна с Канин възможно най-скоро.

Той хвърли празната торбичка на пода и се ухили с омазаната си с кръв уста.

— Давай. — Той облиза кръвта от долната си устна, обърна се към пазача до охладителя, щракна му с пръсти и той извади още една торбичка. Чакала я хвана и изкриви лице от болка. — Върви да си поиграете, аз ще те чакам тук. Не е зле и мръвката да остане. Ако Канин е изгладнял, само да го подуши и ще откачи.

По дяволите, не бях помислила за това! Не исках да оставям Зийк с банда гладни садистични вампири и особено с Чакала, но той беше прав. Много е трудно да се сдържиш да не ухапеш човек, когато си дори малко гладен. Не можех да си представя какво страдание изпитва Канин в момента, но знаех, че ако само зърне или подуши човек, вероятно ще откачи напълно. Зийк не биваше да идва.

Той прекоси стаята, наведе се към мен и заговори тихо и спокойно:

— Какво искаш да направя, Али?

Преглътнах.

— Чакала е прав. — Погледнах в сериозните му сини очи с надеждата, че разбира това. — Трябва да останеш.

Той кимна.

— Не ми се иска, но… вярвам, че знаеш какво правиш. — Зийк стисна ръката ми и се извърна. — Просто ми обещай да внимаваш. Знам, че имаме нужда от него и че е важен за теб, но се пази, става ли? — Той пристъпи към мен и гласът му се превърна в шепот. — Ти пък си важна за мен. Не го забравяй, когато слезеш долу.

— Зийк.

Улових погледа му, когато се отдръпна. Лицето му беше сериозно и открито, без следа от недоверие или подозрение в очите, но в тях забелязах и друго и стомахът ми се сви. Бях виждала този поглед точно преди да ме целуне. Спомних си устните му върху моите, топлината на допира му, чувствата, които предизвикваше у мен и които отново се надигаха от мрака. Те бяха онази част от мен, която отказваше да се предаде на чудовището и върлуващия Глад. Онази част, която още беше човешка.

Забелязах, че Лепката ни гледа от другия край на стаята с мрачно изражение и стиснати устни.

— Приключихте ли? — попита Салазар студено и нетърпеливо извърна тъмните си очи към мен. — Изчакай ме в коридора. Трябва да се погрижа за някои неща, после ще ти покажа тъмницата.

ГЛАВА 13

Стоях в асансьора до Салазар и двамата му пазачи вампири и докато летяхме надолу, усилено се опитвах да не шавам и да не поглеждам към цифрите по два пъти в секунда. Много друсаше, кабината често се блъскаше в нещо и аз стисках юмруци. Казвах си, че няма страшно, че Салазар не би използвал асансьора, ако не е безопасен. Той разбира се бе оцелял и след стрела в гърдите, така че едно падане от трийсет метра едва ли го безпокоеше особено. Беше се преоблякъл и изглеждаше чист и съвършено фризиран както преди. Освен това ме предупреди доста категорично да не говоря за станалото в кабинета му и да оставя Лепката да „разчисти“, когато си тръгнем. Не се съмнявах, че когато (и ако) се завърнем, няма да е останала и следа от касапницата, сътворена от Сарен. Освен може би счупените стъкла.

Къде ли беше Сарен сега? Дали още се спотайваше някъде из града, или вече бе напуснал Ню Ковингтън? В такъв случай би било невъзможно да го намеря и да го върна тук.

Не можех да мисля за това, в момента Канин беше най-важен. За Сарен щяхме да се тревожим, щом освободях създателя си.

Отведоха Зийк и Чакала в отделни стаи на горния етаж, така че поне засега и двамата се намираха на сигурно място. Само това ме успокояваше, докато асансьорът се друсаше, стенеше и ме караше да стискам зъби и да съжалявам, че няма друг път надолу. Тази проклета древна технология или каквото там задвижваше тези машинарии! Какво им имаше на добрите стари стълби?

Най-сетне скрибуцането премина в стържене, накрая в дрънчене, асансьорът спря и вратите се отвориха с противно весел звън. Наложих си да изляза спокойно от кабината, вместо да се втурна навън, а Салазар и пазачите ме последваха в тесен сумрачен коридор. Обувките на Принца тракаха отчетливо по плочите, докато ни водеше към вратата в дъното, и пазачът пред нея веднага се изпъна.

— Сър! — поклони се той, а Господарят му кимна разсеяно и надникна през квадратното прозорче на вратата.

— Доктор Емерсън вътре ли е?

— Да, сър. Цяла нощ е с пациентите.

— Някакви промени?

Пазачът поклати глава.

— Наложи се да убием двама тази вечер, писъците станаха непоносими. Сър.

— Разбирам. — Изражението на Салазар не се промени, но гласът му охладня с няколко градуса. — Отвори вратата.

— Да, сър.

Минахме в ослепителнобяла стая, която вонеше на кръв и химикали. Леглата до стената бяха оградени със завеси и във всяко от тях лежеше покрито с тънък чаршаф тяло. Чуваха се тихи викове и стенания, а телата се тресяха немощно, придържани към леглата от кожени каиши. Няколко бледи мъже с бели престилки вървяха из отделението и се грижеха за пациентите, което ми се стори много странно. Болница в самите недра на вампирска кула? Вампири се грижат за човешки пациенти? Нещо не беше наред. Дали не експериментираха с тях, както с пациентите в лабораторията във Вашингтон? Стомахът ми се сви при тази мисъл.

Иззад завесите до едно легло се подаде друг вампир и тръгна към нас. Взираше се в клипборда си и клатеше глава. Явно бе Превърнат млад, имаше къса кестенява коса и красиво голобрадо лице. Тъмните му очи гледаха с клинична безстрастност, която не подхождаше на младостта му. Разлисти документите на клипборда и сякаш не ни забеляза, докато не се озова на метри от Принца и единият пазач се прокашля.

— Знам, че сте тук — каза вампирът, без да вдига очи. И гласът му беше млад, звучеше като ядосан баща, който се обръща към досаден член на семейството. — Няма нужда да сумтите и да ръмжите, за да ви погледна.

Пазачът се скова обиден, но Принцът не се впечатли.

— Доктор Емерсън — каза Салазар студено. — Надявам се, че не ви безпокоим.

— Не. В момента съм силно притеснен, а след изминалата седмица всичко ми изглежда съвсем обичайно.

— Вампирът най-сетне свали клипборда и вдигна изморените си очи към Салазар. — Какво мога да направя за вас. Принце?

— Какво е състоянието на заразените?

— На този етап ли? — Доктор Емерсън поклати глава. — Шибано. Съжалявам за грубия език, но това е положението. Вероятно ще ми трябва нова доставка за изследване до края на седмицата. Ще застрелям тези в главата, за да спрат да пищят и да бълнуват.

Изпитах огромно облекчение, че Зийк не е с мен.

Салазар обаче не изглеждаше впечатлен от шегата.

— Няма да рискувам да изпратя хора в Покрайнините, за да ловят още болни заради вас, доктор Емерсън. Ще трябва да се задоволите с наличните. — Той се вгледа твърдо във вампира, който сведе поглед. — Постигнахте ли изобщо някакъв напредък?

Емерсън понечи да отговори, но внезапно забеляза, че стоя зад Принца и се опитвам да замълча, макар че нямам търпение. Не знаех защо се сепна така и не ми пукаше. Бях дошла за Канин.

— Коя е тази? — попита Емерсън с тон, който подсказваше, че вероятно ще му се мотая из краката и ще му преча. Присвих очи и му се намръщих в отговор.

— Сигурен ли сте, че е редно да се водят цивилни тук, Принце? Ако вземе, че ухапе някой пациент…

— Това е моя грижа, не ваша — прекъсна го Салазар. — А и няма да останем.

Слава богу, помислих си. Изведи ме от това гадно място. Искам да намеря Канин.

— Имам само една молба, преди да си тръгнем — продължи Салазар и аз се опитах да потисна нетърпението си, като затропах леко с тока на ботуша си. — Нашият „доброволец“… жив ли е още?

Лицето на Емерсън помръкна и сякаш се състари.

— Да. Почти. Засега. Чудя се дали не трябва просто да му отсечем главата и да го отървем от мъките му. — Той погледна към Принца, търсейки одобрение, но Салазар не му го даде и продължи да се взира безизразно в него. Лекарят кимна бавно. — Искате да го видите ли? Последвайте ме.

— Мислех, че отиваме при Канин — казах на Салазар, когато тръгнахме след лекаря по друг коридор, следвани от пазачите. — Даде ми дума, че ще го освободиш, а и без него няма да тръгна след онзи психопат.

Принцът ми се усмихна студено.

— Търпение, момиче. Уверявам те, Канин никъде няма да отиде. Първо искам да видиш нещо.

Стигнахме до врата със странен жълто-черен знак точно в средата. „ВНИМАНИЕ“, предупреждаваха дебелите букви, но не успях да прочета останалото, защото Емерсън отключи вратата и я бутна навътре.

Салазар ми направи знак да вляза. Пристъпих вътре предпазливо — току-виж ми се нахвърлило нещо. Стаята беше тъмна и по стените имаше лавици с инструменти, които проблясваха в сенките. Нищо не помръдваше, цареше пълна тишина, но скоро чух тих стон от отсрещния ъгъл. От тавана се спускаше завеса, зад която нещо помръдваше.

Устоях на порива да извадя меча си, пристъпих напред и дръпнах завесата.

На матрака лежеше гниещ труп. Плътта му се разкапваше, на места беше почерняла и отдолу се белееха кости. Видях дори гръдния му кош, защото кожата се беше сбръчкала и обелила, а ребрата стърчаха през разпадащата се плът. Няколко пръста или липсваха, или бяха окапали, или се бяха отчупили, докато се е блъскал наоколо приживе, защото на кокалестите китки още имаше кожени окови, които го придържаха към леглото. Черепът лежеше на възглавницата и се взираше невиждащо в тавана. Не му беше останала почти никаква кожа, виждах извивката на челюстта и зъбите през пробитата буза. Тъкмо се питах защо Салазар ми показва това, когато трупът извърна глава, вгледа се в мен с ясни, лъскави очи, отвори уста, изписка тихо и аз едва не се изстрелях от стаята.

Това беше вампир, или поне е бил навремето. Виждах зъбите му и ги чувах как тракат, докато отваряше и затваряше уста към мен. Сякаш се опитваше да говори, но не можеше да издаде нито звук. Ужас сви стомаха ми, щом видях очите — помътени от агония, но будни. Той знаеше какво се случва с него.

— Ужасно, нали? — каза Салазар над рамото ми. После застана до мен и се вгледа хладнокръвно в живия гниещ труп.

— Какво се е случило с него? — попитах аз.

Принцът сложи ръка на рамката на леглото.

— Беше доброволец в един експеримент и прие заразена кръв от хора от Покрайнините. Това става, когато се храним с болните. Този вирус не заразява само хората — предава се на всеки вампир, който ухапе заразен човек. Започваме да гнием отвътре, докато телата ни се разпаднат напълно.

Вирус, който поразява не само хора, но и вампири. Нищо чудно, че всички тук бяха толкова изплашени. Какво бе сторил Сарен?

Салазар се извърна от тялото и ме погледна заплашително с черните си очи.

— Сега разбираш защо трябва да намерим онзи безумец — каза той. — Ако Сарен наистина е причината за това, няма да се спрем пред нищо, докато не го заловим и принудим да ни даде лекарството. В противен случай Ню Ковингтън е обречен. — Без да сваля очи от мен, той посочи към вампира на леглото. — Не забравяй какво видя тази нощ, дъще на Канин. Ако не намерим Сарен, всички ще свършим така.

Успях само да кимна. Салазар се взира дълго в мен, после се извърна. Аз пак се втренчих в ужасния гниещ труп, в зиналата му уста, която нямо молеше за смърт, потреперих и забързах след Принца.

Един вампир ни чакаше до вратата с охладител, който подаде тържествено на пазача. След това последвахме Принца по лабиринт от врати и коридори, а накрая — по дълго стълбище, което ни отведе няколко етажа надолу, сякаш на километри под повърхността.

Тъкмо щях да питам Салазар колко надълбоко е мястото, когато стълбището свърши пред двойни стоманени врати, заключени с катинар и залостени с резе. Салазар посочи към тях и изчака пазачите да вдигнат резето и да свалят веригите. После те отвориха вратата с оглушително стържене.

Зад нея видях влажна, студена каменна камера. Бетонни колони се нижеха край централната пътека, а от двете й страни имаше килии с дебели метални решетки. Една подута приведена фигура се примъкна към нас — беше огромен вампир. Главата му опираше в ниския таван, а в очите му пламтеше жестокост. Долната му челюст не пасваше съвсем на горната и от устата му като парчета кост стърчаха нащърбени зъби. Той се извиси над Принца и пазачите и ме огледа с любопитство. Салазар щракна с пръсти и му нареди:

— Заведи ни при Канин.

Огромният тъмничар изсумтя, обърна се и пое надолу по коридора. Ние го следвахме, като прескачахме локвите и заобикаляхме колоните, докато стигнахме до последната килия.

Цялата ми кожа сякаш се изопна, настръхнах. През решетките зърнах бледа, парцалива фигура, гола до кръста и много мръсна. Беше се свила в отсрещния ъгъл на килията. Салазар и пазачите не помръднаха, а аз се приближих до вратата и се вгледах през решетките. От халките на стената висяха тежки железни вериги, които потракваха тихо при всяко движение на окования. Не можех да видя лицето му, но внезапно усетих, че ме гледа.

— Канин — прошепнах. — Тук съм.

Той вдигна глава и цялата се сковах от ужас. Това бе неговото лице, това беше Канин, но мъжът, който се взираше в мен от другия край на килията, бе само сянка на моя ментор. Кожата му беше бледа като платно и изопната върху костите. Хлътналите очи се взираха в мен, без да издадат с нещо, че ме е разпознал. Канин не съзнаваше друго, освен Глада. Устните му се отдръпнаха, откриха смъртоносните му зъби и той се хвърли с рев към мен.

Отскочих назад, макар че веригите го удържаха на няколко крачки от решетката. Той отново изрева и пак се опита да ме достигне, а Гладът и гневът разкривяваха лицето му в ужасна маска.

Прилоша ми, доплака ми се и преглътнах с усилие, за да се овладея. Бях изминала толкова път, като пришпорвах всички най-безмилостно само за да се добера до създателя си, а когато го открих… него вече го нямаше. Бе доведен до лудост от жестокостта на Сарен и омразата на Салазар. Не очаквах да го видя такъв, въпреки всичко през цялото време бях смятала, че Канин е твърде силен, твърде мъдър и упорит, за да се превърне в това свирепо създание в клетката. В Изгубения, както го нарече Салазар.

Стиснах юмруци. Не. Не, нямаше да се откажа от него. Все нещо трябваше да е останало. Канин бе обезумял от глад, но това не означаваше, че си е отишъл завинаги. Твърде силен беше.

Чух шумолене на найлон и се обърнах към пазачите. Единият бе отворил охладителя и вадеше две торбички с кръв. Вниманието им, както и това на чудовищния тъмничар, бе приковано в Канин, който още съскаше и ръмжеше, опънал докрай веригите. Салазар обаче гледаше мен и се усмихваше доволно.

— Сега не може да те чуе, момиче — каза Принцът, надвиквайки безумното ръмжене, което се носеше от килията. — И да те познае не може — нито теб, нито мен, нито никого. Сега чувства единствено Глад. Да се надяваме, че когато го утоли, разсъдъкът му ще бъде непокътнат.

Гневът припламна в мен, но го потиснах. Пазачите се приближиха до килията, отстъпиха встрани и внимателно посегнаха през решетките, без да се навеждат много напред. Видях страха в очите им, когато Канин изсъска и изрева, опитвайки се да ги достигне като едва удържан демон.

Те хвърлиха торбичките в краката му и той веднага се спусна към тях. Не се извърнах, макар че едва издържах да го гледам такъв — като лишено от разсъдък животно. Той разкъса за секунди торбичките и загълта кръвта, която се стече по устните и ръцете му и плисна по пода.

Най-сетне свирепото хранене приключи, Канин изръмжа гърлено, надигна се и пусна на земята празните торбички. За миг застина втренчен безизразно в окървавения под на килията си, а после, без да поглежда към нас, бавно заотстъпва, блъсна се в стената, и се свлече прегърбен на пода. После се вгледа се право пред себе си, сякаш в нищото.

Салазар се обърна към мен.

— Сега ти си на ред — каза той и пусна в шепата ми малък железен ключ. — Ако мислиш, че можеш да го достигнеш, влез и го освободи от оковите. Но те предупреждавам — ако наистина е Изгубен, ще те нападне, а тогава няма да отворим отново тази врата и ти ще останеш в капан с един обезумял Господар вампир, който ще те разкъса. Затова си помисли добре, дъще на Канин. Сигурна ли си, че искаш да го направиш? Толкова ли вярваш на своя създател?

Стиснах ключа в юмрука си.

— Просто отвори вратата.

Той кимна и даде знак на тъмничаря. Огромният вампир измъкна халка с ключове изпод издутия си корем, пъхна един в ключалката и отвори ръждивата врата със скърцане.

Ако бях жива, сърцето ми сигурно щеше да изскочи от гърдите, когато пристъпих в килията, стиснала ключа в юмрук. Щом се озовах вътре, вратата се затръшна със звън зад мен и аз се оказах затворена в тясната килия с един обезумял Господар вампир, който можеше да ми види сметката. Вгледах се в приведената фигура до стената и потреперих. Ако Канин ме нападнеше, трябваше да се защитавам с всички средства. Макар че беше окован, а аз въоръжена, пак беше много по-силен от мен и далеч по-смъртоносен от всички, които бях срещала. А и дори да му избягах някак, Салазар нямаше да ми отвори, за да изляза, вече беше изяснил това. Ако създателят ми наистина беше Изгубен, ако ме гледаше единствено с очите на Глада, единственият начин да изляза от тази килия беше като го убия.

Тръгнах бавно напред и спрях почти дотам, докъдето стигаха веригите му. Канин не помръдваше и се взираше в пода, но аз усещах, че е нащрек заради присъствието ми. Не ме поглеждаше, но знаеше, че съм тук.

— Канин — казах много, много тихо, готова да отскоча, ако ме нападне. — Аз съм, Алисън. Чуваш ли ме?

Нищо. Прегърбената фигура дори не помръдна, макар че усещах студения поглед, който следеше всяко мое движение.

— Опитвам се да те освободя — продължих аз и започнах да събирам кураж за следващата, вероятно последна стъпка. — Не знам дали ме разбираш — продължих аз, като търсех някакъв признак, че поне ме слуша, — но ще бъда доволна, просто ако не ме убиеш, когато се приближа.

Отново нищо. Канин помръдна съвсем леко и веригите издрънчаха в стената, но той с нищо не показа, че ме е чул. И тогава, в тази мръсна килия, на няколко крачки от мъжа, който ме беше спасил, като ме Превърна във вампир и ме научи на всичко необходимо, за да оцелея, аз внезапно осъзнах… че се боя от Канин. Не защото можех да го изгубя, макар че и това беше вярно, разбира се. Страхувах се да пристъпя напред, защото вече не го познавах. Бях видяла ясно демона, който се криеше под гладката фасада, и това ме ужаси. До един бяхме такива дълбоко в себе си. Лишат ли ни от разум, разсъдък и логика, се превръщаме в чудовища, които искат единствено храна.

Така изглеждаше и моят демон. Онова, в което можех да се превърна. Онова, което Зийк не биваше да вижда.

Отърсих се от тези мисли, те не водеха доникъде. Ако Канин е Изгубен, значи това е положението и аз няма да мога да го върна обратно. Оставаше само да проверя дали е още с всичкия си, или ще се наложи да го посека, преди да ме е убил.

Стиснах юмрук… и пристъпих напред, в обхвата му.

Канин не помръдна. Направих още една крачка, после още една. Стигнах точно до него и се вгледах в темето му. Заля ме облекчение, но не се отпуснах. Бях тъй близо до Канин, а се чувствах така, сякаш бях на сантиметри от Бесен, който още не ме е забелязал. А щом ме забележеше…

Клекнах до него бавно и много предпазливо, а той се размърда лекичко и тихото му ръмжене ме накара да застина. Все пак не ме нападна.

Ръцете ми трепереха, но прехапах вътрешността на бузата си, за да се овладея, и леко посегнах към ръката му и желязната халка на китката й. Той ме остави да я хвана, без да се извръща и без да се нахвърли озъбен върху мен. Малко се окуражих, но все още не се бяхме измъкнали.

С трепереща ръка пъхнах ключа в металната окова на китката му и го завъртях бавно, докато изщрака. Оковата се отвори и падна с трясък.

Канин помръдна, вдигна глава и се извърна към мен. Сякаш едва сега осъзнаваше, че съм тук, съвсем близо до него. За част от секундата срещнах с надежда празния му стъклен поглед.

После той оголи зъби и разбрах, че с мен е свършено.

Отскочих назад в мига, в който Канин скочи с ръмжене и пламнали от лудост очи. Мислех само как да се измъкна, как да се отдалеча от този зъл демон, който щеше да ме разкъса, но не бях достатъчно бърза — той ме сграбчи за крака и ме притегли със съскане към себе си, а аз извиках от страх и го изритах в гърдите. Той ме дръпна под себе си и силно ме стисна за гърлото. Слава богу, че нямах нужда да дишам, но пред очите ми се спусна червена пелена от болка — беше толкова силен!

— Канин! — Вкопчих се в ръката му, а с другата посегнах към меча, но това беше трудна работа, когато си притиснат по гръб към земята. — По дяволите, овладей се! Аз съм…

Хватката му се стегна така, че щеше да пречупи трахеята ми, и аз не успях да довърша. Канин се изправи, издърпа ме нагоре, обърна ме и ме блъсна в стената. Главата ми се удари в камъка с отвратителен пукот, но почти не усетих болка, защото Канин се наведе и зъбите му потънаха в шията ми.

Сковах се, не можех да помръдна. Отново се пренесох в мига, когато ме Превърна, когато умрях, а зъбите му бяха забити в гърлото ми. Не, не беше същото. Помнех както болката от последната си нощ като човек, така и опияняващото удоволствие и топлината, които се излъчваха от самата ми сърцевина и ме унасяха в сън. Към смъртта.

Сега беше съвсем различно — изпитвах чиста, ослепяваща агония. Ако изключим дървения кол в корема, това бе най-болезненото нещо в живота ми. Не можех да помръдна, не можех дори да мисля. Съзнанието ми се изпразни съвсем и остана един-единствен спомен, който просветваше съвсем ясно.

Вампирите не се хранят един от друг — каза ми веднъж Канин в скритата лаборатория. — Първо, ако се храним от събратята си, няма да задоволим Глада. Понякога дори става по-лошо. Второ, насилственото пиене на кръв от вампир ще му причини невъобразима болка. Изключително жестоко е към себеподобните ни и се смята за варварско и ненужно.

— О… — бях отвърнала аз с кисела физиономия. — Добре е да го знам. Е, значи вампирите не се хапят един друг? Никога, така ли?

— Казах, че не се храним един от друг — отвърна менторът ми по присъщия си вбесяващ начин. — В редки случаи обаче вампири, които са привлечени един от друг, понякога споделят кръвта си. Това е по-скоро чувствено действие, желанието да предложиш част от себе си на другия, за да се почувстваш по-близък с него, а не за да задоволиш Глада.

— Аха… Е, благодаря за прекрасната картинка. Да кажем само, че няма да позволя на никой вампир да припари до шията ми, уверявам те.

Споменът проблесна, изчезна и остана единствено болката. И ужасното съжаление, че не бях спазила собственото си обещание.

— Канин — изпъшках през зъби с накъсан, дрезгав глас. Опитах се да раздвижа ръце, за да го отблъсна, но той изрева, заби зъбите си още по-дълбоко и аз простенах. Затворих очи и стиснах устни, за да не извикам. — Канин, спри. Моля те!

Внезапно той застина. Все още ме притискаше към стената, но ръката, с която стискаше гърлото ми, се отпусна леко и той най-сетне отдели зъби от шията ми. Потреперих и се отпуснах от облекчение, а Капин остана неподвижен, сбърчил чело, сякаш се опитваше да си спомни нещо.

— Ти… — Гласът му беше нисък и дрезгав, явно не го бе използвал от много отдавна. Канин примигна и извърна объркан очи към мен, разкъсван от съмнения. Погледът му вече беше по-ясен, стъкленият блясък избледняваше в черно. — Аз… те познавам.

Кимнах. Заболя ме.

— Аз съм — прошепнах едва-едва. Гърлото ми гореше, разранено от хватката му, но все пак се опитах да го гледам в очите. — Помниш ли онази нощ, в дъжда, когато ме спаси от Бесните? Помниш ли?

Той се втренчи в мен и се намръщи. Гледах лицето му и виждах, че опитва да се измъкне от черната яма на лудостта и да тръгне към светлината.

Хайде, Канин. Ти си силен, почти успя. Моля те, не мога да те изгубя отново.

Той затвори очи и на лицето му се изписа болка. Когато ги отвори, видях как и последните остатъци на лудостта избледняват и за миг изражението му се превърна в отворена рана — ужас, срам, вина и отчаяние се изписаха на лицето му, когато ме погледна и най-сетне ме позна.

— Алисън.

Едва не припаднах от облекчение.

— Да — прошепнах и се насилих да се усмихна, докато той се взираше в мен, сякаш виждаше призрак. — Аз съм. По дяволите, Канин! Знаеш ли колко трудно те открих?

Той не отговори, само вдигна ръце, хвана лицето ми и аз застинах. В погледа му имаше изумление и надежда, сякаш не можеше да повярва, че съм истинска и трябваше да ме докосне, за да се увери.

— Ти си тук — едва чуто прошепна той, затвори очи и сведе глава. Това бяха думи на човек, който отчаяно се хваща и за най-малката надежда, след като е прекарал цяла вечност в мрака. — Ти дойде.

Докато стоях смаяна до стената на килията, Канин се свлече пред мен и прегърна коленете ми, притиснал глава в хълбока ми.

— Ти дойде — повтаряше той като напев, който го удържаше далеч от лудостта.

Преглътнах буцата в гърлото си, докоснах широките му рамене и прехапах устна, за да сдържа сълзите си. В този миг вратата се отвори със скърцане и Принцът ни кимна да излизаме.

ГЛАВА 14

Когато вратите на асансьора се отвориха с познатия дразнещ звън, Зийк ме чакаше в коридора. Беше се облегнал на стената със скръстени на гърдите ръце, но бързо се изправи, щом излязох заедно със Салазар и пазачите, изпълнена с облекчение, че пак съм на твърда земя.

— Господи, Али! — рече Зийк, а угрижените му сини очи се спряха на шията ми и кръвта по нея и яката ми. — Добре ли си? Какво стана?

— Добре съм. — Пръстите ми посегнаха сами към гърлото и докоснаха раните, които Канин беше оставил. — Няма нищо. Вече се нахраних, не се тревожи за това — доктор Емерсън ми беше дал торбичка с кръв, когато излязох от тъмницата с Канин и Принца, и аз я изгълтах, макар че беше студена и отвратителна. Раните не се бяха затворили напълно и шията още ме болеше. Лекарят каза, че било нормално и болката щяла да отшуми след ден-два, макар че можело да останат бледи белези. Така ставало, когато вампир ухапе друг вампир.

Емерсън настоя Канин да остане под негово наблюдение поне една нощ, защото въпреки невероятната способност за изцеление на вампирите, след такова дълго гладуване пълното възстановяване отнемало няколко дни. Сега моят създател беше в болничното крило под зоркото наблюдение на лекарите вампири и няколко пазачи, но поне вече не беше сам и обезумял в тъмницата. Не ми се искаше да го оставям, особено след като бях изминала толкова път, за да го намеря, но Салазар ме увери, че ще се грижат добре за него, че Канин вече бил негов гост и всичките му нужди щели да бъдат удовлетворени. Нямало защо да се тревожа за създателя си.

Вярвах му. Все пак Канин му трябваше жив и здрав, за да намери Сарен.

Салазар ме изгледа безизразно.

— Трябва да свърша нещо — заяви той, отново отегчен и хладно любезен. — Ако имате нужда от мен, моля, информирайте питомец или някой пазач. Казах ви къде се намират стаите ви, слугите ще се грижат за всичките ви нужди. Може да се движите свободно из сградата, но помнете — не я напускайте, преди да сте готови да тръгнете след Сарен. Предлагам това да стане скоро, вероятно утре. Още щом слънцето залезе.

— Ще тръгнем, когато Канин се възстанови достатъчно — отвърнах твърдо аз и устата на Принца потрепна в безрадостна усмивка.

— Повярвай ми, момиче, нямаш много време. Канин също.

Той се отдалечи заедно с пазачите, като ме остави да разсъждавам над зловещото му уверение. Надявах се, че само отправя празни заплахи.

Зийк се приближи, прегърна ме колебливо през кръста и се вгледа в мен.

— Намери ли Канин? — попита той и ме придърпа към себе си. — Той добре ли е?

— Да. — Опрях ръце на гърдите му, разперих пръсти и усетих ударите на сърцето му под дланта си. Странно как такова просто нещо като сърдечния ритъм ме запленяваше толкова сега, когато моето сърце вече не биеше. Или може би ме запленяваше само пулсът на Зийк. — Мисля, че ще се оправи.

Той вдигна ръка, отметна косата ми от рамото и прокара нежно пръсти по засъхналата кръв на шията ми. Усетих тръпка в корема си, макар че и Гладът се размърда при този допир като сънлив, заситен звяр.

— Тревожех се за теб — прошепна той.

— Какво? Защо? — опитах се да не обръщам внимание на пърхането в корема, докато пръстите му чертаеха нежните си криволици по кожата ми. — Нищо работа, Зийк. По дяволите, та мен ме простреляха, прободоха ме с кол, налагаха ме с тояги, разпориха ме и ме изхвърлиха през прозорец. Забрави ли вампирските способности за изцеление? Някакви си две дупки на шията са нищо работа.

— Не се притеснявам за физическите белези — каза той. — Знам, че можеш да се грижиш за себе си, вероятно по-добре от всеки друг и със сигурност по-добре от мен. — Засмя се леко и аз си спомних колко е хубав усмихнат и как може да накара мъртвото ми сърце да затрепти. — Но аз те познавам, Али. Дори ако Канин беше Изгубен, както твърдеше Салазар, ти нямаше да се откажеш от него. Щеше да продължиш да се опитваш да го спасиш, без значение дали това е възможно. Просто си си такава.

Откога? — помислих си аз и го изгледах несигурно.

Той се изсмя.

— Знаеш, че е вярно. — Прокара палец по бузата ми и погледът му стана още по-настойчив. — Не Чакала слезе долу, за да рискува живота си. Направи го ти. — Гласът му стана тих и мек, обагрен от леко разкаяние. — Бях забравил колко си невероятна.

Гладът пак се размърда и аз се напрегнах. На косъм сте, Алисън. Няма значение какво мисли Зийк за теб, ти още си вампир, а той — човек. Тази история няма да свърти добре, а така не помагаш на никого от вас.

— Като стана дума, къде е Чакала? — попитах аз и се отдръпнах от него. Зийк ме пусна, разочарован, но примирен. — Трябва да му кажа какво стана. Не че му пука, но поне трябва да знае, че Канин е в безопасност.

Освен това исках да кажа и на двамата какво бях открила в студената болнична зала и ужасната истина за онова, което Сарен бе отприщил. Спомних си как умиращият вампир с разкапващата се плът се вгледа умоляващо и безнадеждно в мен и отново ми призля. Принцът беше прав, трябваше да намерим безумеца и да изтръгнем лек от него, преди този нов вирус да е изличил и двете раси от лицето на земята.

Но всичко по реда си. Първо Канин трябваше да се възстанови.

— За последно го видях да се качва горе с още няколко вампири — каза Зийк. — Май имат нещо като събрание. Не съм много осигурен, не исках да се мотая около тях. Двама се вторачиха в мен, сякаш съм пържола.

Настръхнах при мисълта, че Зийк може да се озове в стая, пълна с вампири, които го зяпат кръвожадно. Бяха му взели всички оръжия и щеше да бъде лесна плячка. Просто поредният човек, с когото могат да се нахранят и после да захвърлят.

— Ела. — Тръгнах по коридора. — Да намерим мързеливото копеле. Дойдохме да вършим работа, а не да пием кръв от винени чаши и да си бъбрим с придворните вампири.

Прекосихме много коридори и стаи в търсене на Краля на бандитите. Кулата беше истински лабиринт от облицовани с плочи етажи и стъклени прозорци, и не след дълго всички помещения започнаха да ми изглеждат еднакви. Избягвахме асансьорите и се спускахме по стълбите, където се разминахме с добре облечени човеци и още по-добре облечени вампири, които бързаха по вампирските си дела. Много от тях оглеждаха с презрение дългото ми черно палто и ожулените ботуши, сякаш бях бездомно куче. Не им обръщах внимание, стига да не покажеха интерес към Зийк. Тогава се втренчвах в тях и леко извивах устна, а те само се хилеха и отвръщаха студено на погледа ми, преди да отминат.

— Липсва ми ножът ми — прошепна Зийк, когато поехме нагоре по друго стълбище. Гласът му кухо отекна в тъмния коридор. — Или един кол, нещо, с което да се защитавам. Сега знам как се чувстват зайците, когато наблизо има вълк. — Той разтри ръка и се намръщи. — Как издържат хората, които работят тук?

— Ще се погрижа Салазар да ти върне оръжията, преди да тръгнем — казах аз и пристъпих в поредния идентичен коридор. — Дотогава най-добре не привличай вниманието им.

— Аха. — Той прокара пръсти през косата си и погледна към пустия коридор. — Толкова е вбесяващо! Знам, че в момента съм само камък на шията ти. Ако нещо се случи, няма да бъда от полза.

— Не си камък на шията ми.

Човек, който може да се изправи срещу Сарен само с арбалет и да оцелее, не можеше да се нарече безполезен.

Зийк се усмихна мрачно, а аз понечих пак да възразя, но чух някакъв странен шум в коридора. Примигнах и вдигнах глава — беше съвсем тих, мелодичен и не приличаше на нищо познато, не можех дори да го опиша. Може би наподобяваше звън при удар на тръба в тръба, но това бе просто шум, докато аз чувах нещо зловещо, наситено с емоция, тъжно и пълно с копнеж.

Не устоях и последвах странната мелодия по коридора, през две отворени врати, които водеха към нещо като зала за събрания. Тук имаше червен килим и плюшени черни канапета, а около ниските маси бяха наредени кресла. Стъклена стена разкриваше разрухата в града отвън.

Вампирите се бяха изтегнали елегантни и отегчени по канапетата, а бледата им кожа ярко контрастираше с тъмните мебели. Униформени човеци се плъзгаха между тях с табли с винени чаши — кръв, разбира се — и отнасяха празните. До стената вдясно видях черен мраморен бар, до който се бяха настанили двама вампири, а зад него стоеше човек с напрегнато изражение. Смръщих се, защото на едно от столчетата седеше не друг, а Чакала с чаша в ръка, и разговаряше със стройна жена вампир с дълга руса коса. Не той привлече вниманието ми обаче, а един огромен предмет в отсрещния ъгъл на залата.

Точно оттам идваше странният пленителен звук, а пред него седеше човек, който движеше ръце по черно-бяла лавица, монтирана в тъмно лъскаво дърво. Втренчих се като омагьосана. Звуците, които излизаха изпод пръстите му, бяха мистериозна чувствена какофония, която проникваше в мен и ме стискаше за гърлото. Затворих очи и оставих мелодията да потече през тялото ми. Като забравих за всичко и всички.

Чух стъпките на Зийк зад гърба си и усетих, че наднича над рамото ми към устройството, което издаваше ужасяващите красиви звуци.

— Пиано! — каза той с възхита. — Не съм виждал пиано от дете. Имахме едно в старата църква, но беше много фалшиво. Сигурно и аз съм допринесъл за това, разбира се, защото дрънках на него всяка седмица.

— Пиано ли? — Отворих очи, затърсих думата в паметта си и открих неясни, полузабравени истории. — Това… музика ли е?

Зийк се обърна към мен и примигна.

— Никога ли не си слушала музика?

Поклатих глава, без да откъсвам поглед от странния инструмент. Покрайнините бяха пълни с грозни звуци: писъци, викове, крясъци на ужас, гняв и болка. Мама понякога ми пееше, когато бях съвсем малка, и аз все си мислех, че нейният глас е най-красивият звук на света… но не бях чувала нищо… подобно.

— О, Али — прошепна Зийк и пристъпи до мен. — Ела насам.

Хвана ме за ръката и ме издърпа към дъното на залата, където беше най-тъмно, далече от вампирите до бара. Смръщих се объркана и се напрегнах, когато той сложи ръце на раменете ми, привлече ме към себе си и ме прегърна през кръста.

— Какво правиш?

Зийк се усмихна тъжно и покри ръката ми със своята. Очите му ме молеха да му се доверя.

— Просто ме следвай — прошепна той и започна да се олюлява бавно в ритъма на музиката.

В първия миг се опънах, не знаех какво да правя. Постепенно обаче усетих, че се движи в синхрон с… музиката и започнах да го следвам. Това бавно, спокойно движение беше някак странно. Телата ни сякаш се отразяваха взаимно, докато се олюлявахме и въртяхме, но всичко ми изглеждаше някак правилно. Не се отдалечихме от ъгъла и останахме в сенките, Зийк ме притисна към себе си и аз затворих очи. За няколко секунди, обгърнати от музиката и тишината, двамата потънахме в наш собствен свят.

— Липсваше ми — прошепна той и сведе глава към мен. Притиснах пръсти към гърдите му и се заслушах в ударите на сърцето. — През цялото време, докато бях в Едем. Не можех да спра да мисля за теб. Когато се събудих и ми казаха, че си заминала… — Той тръсна глава и сърцето му ускори ритъма си. — Исках да те последвам веднага, но знаех, че трябва да се погрижа за другите, че те са моята първа и най-важна отговорност. И го направих — сега всички са в безопасност, макар че трябваше да ги оставя да заминат.

— Да заминат ли?

Той преглътна и ме притисна още по-силно.

— Кейлъб, Матю и Бетани бяха осиновени от една прекрасна двойка. И двамата винаги са искали деца и имат пиленца, котки, козлета и какво ли още не. Джейк се ожени за сестра от клиниката, а Сайлъс и Тереза се преместиха в малка къщичка на брега на езерото. Сега са щастливи, най-сетне си имат дом. — В очите му проблесна влага, макар че се усмихваше. — Вече нямат нужда от мен.

— Зийк…

Гледаше ме с толкова нежно изражение, че сърцето ми се сви.

— Само един човек липсваше — прошепна той и притисна длан към лицето ми. — Един човек, когото не можах да доведа у дома.

Усмихнах му се тъжно.

— Едем не моят дом.

— Но може да бъде.

Поклатих глава и прошепнах:

— Как? Това е единственото място в целия свят, където няма вампири или Бесни и където хората са свободни, а ти твърдиш, че ще приемат един вампир? Без никакви последствия? — Усмихнах се мрачно. — Веднъж ме прогониха, Зийк. И преди ти казвах, че Едем не е за мен.

Той прокара пръсти през косата ми и прошепна:

— Ти не си като другите, аз те познавам. Виждал съм те да… — Той ме привлече към себе си. — Ти си единственият вампир на света, когото може би ще допуснат. Когато всичко това свърши, ще се върнем заедно. Ще идем заедно в Едем…

— Престани — прошепнах аз и опрях ръце на гърдите му. Започваше да става опасно, отново. Гладът пак се надигна и ме подтикваше да го придърпам към себе си и да забия зъби в шията му. Зийк се вгледа умоляващо в мен и аз продължих твърдо: — Не мога, Зийк. Аз съм вампир и това никога няма да се промени. Не ме познаваш толкова, колкото си мислиш.

В ума ми изплува лицето на Канин — зло и озъбено лице на демон, пришпорван единствено от Глада и гнева. Щом Гладът бе надвил него, как изобщо можех да се надявам, че ще го обуздая? Следите от зъби на шията ми внезапно запулсираха и аз се смръщих. Ако се поддадях на това в Едем, а Зийк или Бетани се окажеха наблизо…

Не, това нямаше да се случи, защото нямаше да отида там. Другите най-сетне бяха далеч от лудостта, погълнала целия свят, сега не ги заплашваха вампири, Бесни, чудовища и демони. Не ги заплашвах и аз. Бяха в безопасност. Всички, освен това упорито момче, което продължаваше да си играе със сърцето ми.

Зийк като че ли искаше да кажа нещо, но аз притиснах още по-плътно длани към гърдите му, отстъпих и се освободих от прегръдката му.

— Защо не остана в Едем? — попитах грубо. — Там си у дома, Зийк. Нали това търсеше, нали винаги това си искал! Защо си тръгна?

Той срещна спокойно погледа ми.

— Никакъв дом не е без теб.

Преглътнах с усилие и внезапно забелязах, че музиката е спряла и почти всички вампири са напуснали залата. Озърнах се към прозореца и се смаях — небето над порутените сгради избледняваше от черно към тъмносиньо и повечето звезди вече бяха изчезнали.

Зората наближаваше, а заради Зийк, Канин, Салазар и всички останали дори не бях забелязала това. Нощта се оказа много дълга.

Зийк също погледна към прозореца и въздъхна.

— Трябва да вървиш, нали?

Твърде късно си спомних, че дойдохме тук, за да намерим Чакала и да му кажем какво е станало с Канин. Него вече го нямаше, както и жената, с която беше разговарял. Ядосах се, но усетих и вина.

Той дори не си направи труда да попита за Канин, когато влязох. Сигурно единствено на мен ми пука дали е жив или мъртъв.

Може би заради това бях такъв смотан вампир, затова никога нямаше да се спогодя със Салазар и другите вампири в този град. Не че го исках, но те явно не се интересуваха от себеподобните си, ако изключим кроежите как да победят съперник или да забият нож в нечий гръб. Техният Принц едва не бе убит тази нощ и аз предполагах, че мнозина вече са се събрали на глутници, за да кроят заговори. Не, не можех да бъда такава, колкото и да настояваше демонът в мен, че именно така трябва.

— Али — рече тихо Зийк и пристъпи напред. Внезапно цената на усилията ми да се придържам към човешкото и решимостта да не ставам като другите чудовища ми се сториха непосилни. Никога не бях жадувала по-силно да стана пак човек, за да бъда с Йезекил Крос. Със Зийк, който беше смел, верен и жертвоготовен, който мразеше вампирите, но все пак стоеше тук, сред тях, заради мен. Който бе напуснал Едем, който беше прекосил цялата страна чак до Ню Ковингтън, защото искаше да ме отведе у дома.

А аз никога нямаше да мога да тръгна с него.

Отстъпих назад, за да се отдръпна от него. Той ме гледаше тъжно и не направи опит да ме последва, но от копнежа в очите му гърлото ми отново се сви. Трябваше да се махна от него, иначе щях да се изкуша и да направя нещо, за което да съжалявам.

— Чакай — прошепна той, когато отстъпих. — Алисън, моля те! Не бягай отново.

Поклатих глава.

— Лека нощ, Зийк — казах простичко, излязох от залата и го оставих сам.

Пред вратата на стаята, определена ми от Салазар, имаше пазач човек. Стоеше съвсем спокойно с ръце зад гърба. Намръщих се леко, щом приближих, а той не ми обърна внимание, докато не застанах точно пред него. Дори тогава продължи да се взира над рамото ми и да препречва вратата, като че ли нямаше никакво намерение да се помести. Бях изморена и телом и духом, срещите с Канин, Салазар и Зийк тормозеха поотделно съзнанието ми. Не исках да се бия с безименен пазач насред коридора.

— Ще ме пуснеш ли да вляза? — попитах аз. Усещах как слънцето се издига и исках само да пропълзя в някое легло и да заспя. — Това е моята стая, нали? Да не съм дошла по погрешка в стаята на Чакала?

Пазачът не ми обърна внимание, но вдигна ръка и почука два пъти по вратата.

— Тя е тук, сър! — извика той.

Отвътре се чу приглушен отговор, а човекът отстъпи встрани и ми кимна да вляза. Объркана, аз отворих вратата и пристъпих предпазливо в стаята.

Едно трябваше да призная на Салазар — знаеше как да живее, ако се съдеше по стаите за гости. Помещението беше впечатляващо и много по-разкошно от онези, с които бях свикнала. Светлините бяха приглушени, оранжевите лампи хвърляха сенки по пода и розовите стени. Истински лампи, а не потрепващи свещи, газени фенери или фенерчета с батерии. Огромно легло се издигаше до отсрещната стена, затулено с черни завеси, които осигуряваха пълен мрак. Още по-плътни завеси се спускаха пред двете стъклени врати отзад, които вероятно водеха към балкон с изглед към града.

Точно пред тях, скръстил ръце на кльощавите си гърди и втренчил поглед в мен, стоеше Лепката.

Изстенах вътрешно. Бях изморена, зората наближаваше. Не исках да се разправям с него точно сега, а и той не беше сам. Един пазач стоеше в ъгъла и се взираше безизразно право пред себе си, но в ръцете му имаше арбалет с опъната тетива, в случай че предприема нещо.

— Какво искаш, Лепка? — попитах аз и тръгнах бавно през стаята, без да изпускам пазача от очи. Странно, но дори не се ядосах, може би бях по-скоро разочарована. Отвратена от избора му да стане питомец на вампирите, кученце, което се гуши в скута на самия Принц. Бях по-скоро предпазлива, отколкото гневна и не изпитвах ни най-малка изненада. Дълбоко в себе си винаги бях знаела, че Лепката ме е предал. Явно бе влязъл в новата си роля с голяма лекота, но нямах сили да се тормозя и за това.

Той присви бледите си очи и рязко изрече:

— Сега съм господин Стивън и искам да знам какво търсиш тук, Али. Защо всъщност си в Ню Ковингтън? Дойде да ми отмъстиш за случилото се, така ли? — Лепката стисна устни. — Предупреждавам те, че отдавна не съм жалкото момче от Покрайнините, което познаваш. Тук думата ми се чува, мога да заповядам да те хвърлят в тъмницата. Не забравяй това, ако ти хрумне да се промъкнеш в стаята ми посред нощ.

— Не дойдох заради теб — отвърнах с презрение. — Повярвай ми, дори не помислих за теб, когато се върнах в Ню Ковингтън. Тук съм само заради Канин.

Това никак не му хареса, ноздрите му се издуха и той се скова от обида. Като че ли искаше да разбере, че съм се върнала да му отмъстя.

— Лъжкиня! Винаги си ме мразила. Искаше да ме няма, също като Лукас и Плъха! И сега, когато си вампир, се върна да ме накажеш заради…

— Заради какво? — предизвиках го аз. — Задето ме продаде? Задето каза на Принца къде се намира приятелката ти, за да си осигуриш живот като питомец в кулата?

— Ти беше вампир! — озъби се той без никакви угризения. — Появи се посред нощ, след като те нямаше със седмици, беше станала чудовище! Какво трябваше да си помисля? Какво трябваше да направя?

— Не знам, Лепка — отвърнах примирено. — Може би да поговориш с мен? Да изслушаш моята версия? Поне това можеше да направиш. Мисля, че… — Замълчах, сякаш за да се уверя, че ще изрека истината. Да, истина беше. — Мисля, че аз бих направила това за теб.

— Е, вече е твърде късно. — Може би все пак имаше капка съжаление в гласа му, или аз си я въобразих. — Каквото било — било, и двамата избрахме пътя си. Защото ти сама си избрала това, нали, Алисън? — воднистият му поглед стана по-остър. — Няма как да се превърнеш случайно във вампир. Сама си избрала да станеш чудовище.

Е, сега вече се ядосах. Имаше и още нещо, съвсем неочаквано — заболя ме.

— Искаш да знаеш защо станах чудовище, така ли?! — креснах аз и той трепна, а пазачът вдигна арбалета. — Помниш ли онази нощ отвъд Стената, когато Плъха и Лукас умряха? Помниш ли Бесните, които ни преследваха? Същите, които отклоних от теб! Е, те ме убиха! Връхлетяха ме и ме разкъсаха. Тогава, докато умирах, се появи Канин и ми даде избор — да умра наистина или да стана немъртва. Така че, да, избрах да стана вампир, а ти си избрал да станеш питомец. Предполагам, че това прави и двама ни чудовища, нали?!

Лепката стисна зъби и кимна бавно, сякаш потвърждаваше нещо, което е подозирал от самото начало.

— Знаех си, че обвиняваш мен — прошепна той и аз стиснах юмруци, за да не се втурна към него и да запратя кльощавата му фигура към стъклото.

Няма нищо общо с теб, исках да изрека. Никога не е имало. Никога не съм те обвинявала, че станах чудовище, това бе мой избор. Но ти ме предаде на Принца, без да се замислиш. Вампир или не, аз си мислех, че сме приятели. Мислех… че означавам нещо за теб.

Отпуснах ръце, овладях се и накарах вампирските зъби да се приберат. Гневът просветна още веднъж и умря, остана само студено вцепенение. Изобщо не го бях познавала, изобщо. Тази мисъл се превърна в горчива отровна буца, заседнала в стомаха ми.

— Лепка — казах вяло. Имах чувството, че част от мен е умряла, а най-лошото беше, че вече не ми пукаше. — Уморена съм, слънцето изгрява. Ако няма друго, моля те, излез, за да си легна.

Лепката поклати глава, намръщен от отвращение, и каза, сякаш той бе предаденият:

— Винаги си се мислила за нещо повече от мен. Дори не ти хрумна, че може да не съм просто жалко хлапе, на което позволяваш да се мотае наоколо ти. Не си и помисли, че може да мечтая за нещо повече от това да се влача в сянката ти, нали?

— Приключи ли? — попитах безизразно, а Лепката се ухили.

— Не си се променила — обяви той. Явно бе твърдо решен да вземе връх в този спор и аз се зачудих дали осъзнава каква опасна игра играе. Дори да си нечий любим питомец, просто не е разумно да лазиш по нервите на вампир. — Макар че сега си кръвопиец, си оставаш все същото нагло улично хлапе. И кое е това ново момче, което върви по петите ти като изгубено кученце? Знае ли каква си всъщност?

— Не замесвай Зийк — отрязах го аз и го изгледах предупредително. В мен се надигна страх, но аз го потиснах и се опитах да продължа спокойно: — Той няма нищо общо. Не е заплаха нито за теб, нито за когото и да било.

— Ще видим — отвърна Лепката и леко се подсмихна. Беше постигнал каквото искаше — откри слабото, ми място и нямаше да се откаже. Само че не знаеше колко по-опасна става играта сега. Когато и Зийк е в нея. — Доколкото знам, може точно той да е стрелял с онзи арбалет по Принца. — „Г-н Стивън“ срещна погледа ми злобно и предизвикателно. — По-добре внимавай, Алисън. Той е само човек, а тук постоянно изчезват хора. Ако държиш да е в безопасност, предлагам да започнеш да се отнасяш към мен с уважение.

Поех си дълбоко дъх, за да се успокоя, да поразсея обзелия ме гняв и да потисна порива да хукна напред, да сграбча бившия си приятел и да прекърша кльощавия му врат.

— Лепка — казах много, много тихо, но отчетливо, за да чуе добре всяка сричка. Гласът ми трепереше от ледения гняв, който се опитвах да удържа, а зъбите ми просветнаха в сумрака. — Чуй ме много внимателно. Ако и с пръст докоснеш Зийк, ако го нараниш по каквато и да е причина, всички пазачи на света няма да те опазят от мен.

Лепката пребледня, но вирна брадичка и очите му просветваха.

— Ти… ти не можеш да ми говориш така, Али! — заекна той. — Тук аз командвам, така че ти ме чуй. Мога да наредя твоят човек да бъде хвърлен в тъмница, а на Принца няма да му пука. Мога да наредя да го измъчват и да му източат кръвта, докато остане само кожа и кости, и никой няма да се опита да ме спре. — Вече трепереше и се взираше в мен със смесица от непокорство и страх. Не го бях виждала такъв, а и не ми пукаше. Знаех само, че заплашва Зийк, който не му беше направил нищо, двамата дори не бяха разговаряли, и че ако не си тръгне на секундата, нещата много ще загрубеят.

Изръмжах и оголих зъби, а той подскочи и се препъна назад. Пазачът вдигна арбалета към мен, но аз не помръднах.

— Махай се! — изкрещях на Лепката, като едва сдържах гнева си. Гладът се развилия заедно с него и ме подтикваше да нападам, да изтръгвам сърца, да чупя кости и да забивам зъби в меки гърла. — Махай се оттук, Лепка! — изсъсках през зъби. — Веднага! Преди да ти откъсна глупавата глава и да я метна през прозореца!

Лепката още изглеждаше наежен, явно не вярваше, че мога да го нараня. Слава богу, пазачът излезе по-разумен.

— Сър — рече той задавено и пристъпи напред. — Сър, трябва да вървим. Принцът ще се ядоса, ако нараните някой от гостите му. Сър, трябва да си тръгваме, веднага.

Хвана Лепката за лакътя внимателно, но твърдо и го дръпна. Той се опъна за миг, но после изпъшка раздразнено и се предаде.

— Пусни ме. — Издърпа ръката си и продължи към вратата, без да откъсва очи от мен. — Не забравяй какво ти казах, Али — изплю той през рамо. — Аз командвам тук. Вече не си ти важната.

Не помръднах дълго след като вратата се затвори след тях — още кипях от гняв. И за първи път от онази дъждовна нощ се запитах какво ли щеше да стане, ако бяха оставила Лепката… да умре. Ако не ги бях отклонила към себе си, за да намеря смъртта си. Ако Бесните бяха нападнали него, а не мен.

ГЛАВА 15

Не очаквах да сънувам, но сънувах.

Проблясък, миг на объркване. Отварям очи в странна, непозната стая. Различна е от онова, с което съм свикнал: мрак, камък, железни решетки, агония. Много време болката бе целият ми свят; забравил съм какво е да съществувам без нея. А сега съм свободен, просто така. Благодарение на нея.

Само че… още нещо не е наред. Нещо в мен — някакъв мрачен, усукващ се натрапник, когото смътно усещам, се разлива по вените ми. Какво е станало с мен, докато не бях на себе си? И къде е той в цялата тази бъркотия?

Отворих очи и подозренията на Канин отстъпиха пред реалността. Лежах в края на огромното легло, стисках меча до гърдите си и се взирах в тавана. Стаята беше много тъмна; плътните завеси на вратите към балкона спираха светлината, но вътрешният ми часовник казваше, че слънцето току-що е залязло.

Спуснах крака от леглото и станах. Още бях с черното палто и същите дрехи. Бях заключила вратата, дори завлякох тоалетката пред нея, защото не вярвах пито на вампирите в тази кула. Нито на хората. Нещо повече, не исках Лепката да се промъкне отново в стаята ми. Само при мисълта за него гневът и ненавистта ми кипваха. Той вече ми беше враг, или поне така си мислеше. Спомних си враждебното отвращение в очите му. Презрението, сякаш го обиждах със самото си присъствие и с факта, че още бях жива. Не можех да проумея това. Сигурно всъщност никога не сме били приятели.

Тръгнах към банята с меча в ръка. Видях отражението си в огромното огледало на стената зад мивката и изсумтях. Нищо чудно, че вампирите тук така виреха нос — бях мръсна и покрита с пръст, а по кожата и яката ми още имаше засъхнала кръв. Отворих яката си и се вгледах в следите от зъбите на Канин. Бяха се превърнали в бели бучици колкото върха на карфица, точно над ключицата ми. Спомен от него, който вероятно щях да запазя завинаги.

Канин. Трябваше да сляза да го видя, но засега поне ми се струваше, че е в безопасност. Може би все пак беше добре да се приведа в по-приличен вид, не заради мнението на вампирите, а защото нямаше причина да не се възползвам от гостоприемството на Салазар.

Завъртях леко кранчето над мивката, без да храня големи надежди, че работи, но за моя изненада от него потече топла вода. Започнах да плискам лицето и шията си, за да отмия засъхналата кръв, но после спрях.

Дръпнах завесата, наведох се и завъртях кранчето. От душа шурна гореща вода и струйките пара веднага замъглиха огледалото зад мен. Усмихнах се от удоволствие.

Свалих си дрехите и пристъпих под устройството, за което само бях чувала в Покрайнините и дори не вярвах особено в съществуването му. Гореща чиста вода плесна студената ми кожа, намокри косата ми и топлината проникна в костите ми. Затворих очи — благодат. Стоях под силната струя много дълго, за да отмие мръсотията от кожата ми, и се наслаждавах на истинската сапунена пяна, която се стичаше по мен. Значи така живеят във Вътрешния град… е, поне вампирите. Вероятно дори хората. Огромно легло, електричество, топла вода, храна, когато поискаш. Разбирах какво огромно изкушение е всичко това и защо някои хора бяха готови на предателство и дори на убийство заради него. Ако бях вампир от Вътрешния град, щях да имам такъв живот.

Трябваше само да се откажа от човешкото в себе си.

Смръщих се, спрях водата и се подсуших с дебелите червени кърпи, които висяха до душа. Беше ми малко гадно да облека отново старите дрехи, защото нямах чисти, нито време да ги изпера. Наметнах палтото и излязох от банята точно когато някой силно почука на вратата.

Закачих катаната на гърба си и предпазливо тръгнах натам. Ако Принцът идваше да говорим за Канин, бях готова да го изслушам. Ако беше Чакала, щях да го изтърпя, докато му обясня какво се случи предната нощ с нашия създател. А ако пак идваше Лепката, за да ме дразни, щях да затръшна вратата в лицето му и междувременно да му счупя носа.

Когато отворих обаче, не видях нито Лепката, нито Чакала, нито Принца.

На прага стоеше Зийк.

— Здрасти — каза той тихо и колебливо, сякаш се страхуваше, че ще затръшна вратата в лицето му.

Изглеждаше изморен. Явно не беше спал много, а русата му коса бе разрошена. — Може ли да вляза?

Отстъпих, за да го пусна в стаята, и заключих вратата. Забелязах огромното мамете на гърба му над бойната жилетка, на хълбока му висеше пистолет.

— Намерил си си оръжията.

— Да. — Той тръгна плавно през стаята, после се обърна към мен и сви рамене. — Не че ги намерих, донесоха ми ги снощи. Чакала наредил да ми ги върнат.

— Чакала? — зинах смаяна. — Сигурен ли си, че е бил той?

Едното ъгълче на устата му потрепна.

— Абсолютно. Всъщност това дойде с тях.

Той бръкна в джоба на джинсите си и ми подаде бележка. Отворих смачканата хартийка и видях нечетливия остър почерк на Чакала:

Гледай да не ги изгубиш пак, питомецо.

Изсумтях.

— Дори когато помага, пак е голям гадняр.

Смачках бележката и погледнах към Зийк. Очаквах да се усмихне и да се съгласи с мен, но той не се усмихваше. Гледаше ме със сериозните си сини очи и изражението му изричаше премълчаните думи. Притесних се — дали беше ядосан, че го отхвърлих снощи? Може би беше дошъл да се сбогува и да каже, че не е трябвало изобщо да идва, а после да замине за Едем без мен.

— Тръгваш ли си? — Опитах се да скрия горчивината в гласа си и внезапно обзелото ме отчаяние. — Принцът не ни задържа насила тук. Тази нощ ли тръгваш за Едем?

Той сбърчи чело и отвърна тихо:

— Разбира се, че не. Не бих си тръгнал просто така.

— Тогава защо си тук?

Той изсумтя вбесен.

— Не знам. Да поговорим малко, става ли?

Изглеждаше леко объркан. Тръгна към вратите на балкона, отвори ги и излезе навън. Отидох при него и оставих вратата леко открехната. Вятърът развяваше косите и дрехите ни и завърташе малки танцуващи вихрушки. Зийк облегна ръце на покрития с лед парапет и се вгледа мрачно в града. Последвах примера му. Светлините на Вътрешния град просветваха пред мен, а отвъд се простираше мракът на Покрайнините.

— Оттук изглежда различно. — Не знаех защо му казвам това. Но думите сами излязоха от устата ми и се понесоха с вихрушките. — Когато живеех в Покрайнините, често се взирах в тези кули и се чудех какво ли правят обитателите им и що за извратен живот водят. Сега се взирам в града под мен, докато някое хлапе в Покрайнините сигурно гледа насам и си мисли точно същото.

— Мечтае за живот във вампирска кула — каза Зийк тихо, но не обвинително, макар че не ме погледна. — Питала ли си се какво би било?

— Понякога — признах аз. — Не много често.

Спомних си една студена нощ. Взирах се във вампирските кули и мразех хората, които бяха на топло, сити и разглезени, задето са предали своите. Завистта и омразата обаче не могат да те сгреят, а невъзможните желания само изпиват силите ти. И да ти се иска майка ти да е още жива, да те прегръща и да ти чете всяка нощ, това няма да я върне. И да ти се иска приятелите ти да не са умрели пред очите ти от глад, студ или загуба на кръв, и да си мечтаеш поне веднъж да не трябва да търсиш храна, за да оцелееш още един ден, хората продължават да умират, а ти все така гладуваш.

И да ти се иска да има някакъв начин човек и вампир да бъдат заедно, без да се страхуват…

Преглътнах и погледнах крадешком към Зийк. Той още мълчеше и се взираше в мрака, облегнат на парапета. Снежинките кацаха по светлата му коса и раменете му и на мен ми се прищя да ги изтърся оттам. Внезапно болезнено закопнях да го докосна, да усетя ръцете му върху моите. Ръцете и устните му — топли и силни. Разбира се, с това желание дойде и свирепата болка на Глада. Спомних си колко сладка е кръвта му, горещата мощ, която се разливаше из мен, опияняващата й сила. Исках го отчаяно, но не знаех кое е по-силно и се боях да разбера.

Поех глътка леден въздух, за да прочистя главата си. Дъхът ми обаче не излезе на пара.

— Защо си тук, Зийк? — попитах, като се опитвах да не поглеждам пак към него. — Дойде да ми кажеш нещо. Какво е то?

Тон се поколеба, изтръска парченца лед от перилата и си пое дълбоко дъх. Когато издиша, по вятъра се понесе малко бяло облаче.

— Добре — прошепна Зийк сякаш на себе си. — Мога да го направя. — Пак замълча, вгледа се в светлините на града, а после, без да се обръща към мен, попита: — Помниш ли… помниш ли какво ти казах за новото начало?

Говореше тихо, вятърът отнасяше гласа му, а дъхът му се извиваше във въздуха и изчезваше. Кимнах предпазливо.

Той преглътна и се обърна към мен.

— Излъгах. Не искам да започваме отначало.

Не знам дали щеше да ме заболи повече, ако беше забил кол в сърцето ми. Гърлото ми се сви, но успях да запазя неутрално изражение и казах спокойно:

— Така ли?

— Да. — Той се приближи и вече почти се докосвахме. — Искам да бъде както… преди — прошепна Зийк. — Преди Джеб да умре, преди Едем… преди всичко това. Помниш ли онези дни? Какво имаше… между нас?

Никога нямаше да го забравя. Помнех всичко, от първата ни среща в изоставения град до суровия му поглед, когато разбра, че съм вампир, до първата ни целувка в непрогледния мрак. Той беше син на проповедник, а аз чудовище, което бе учен да мрази и убива, но постепенно започнахме да виждаме в другия нещо повече. Когато стигнахме до Едем и аз се сбогувах с него, между нас вече бе разцъфнало нещо, което ужасяваше и двама ни.

— Помня — прошепнах. — И аз искам да е като преди.

Внезапно топлите му длани ме хванаха за ръцете и той ме притеглиха към себе си.

— Спри да бягаш от мен — прошепна Зийк с болка. — Моля те. Държа на теб, Али. Аз… Той замълча и продължи с тих и ясен глас: — Искам да бъдем заедно. Не ме интересува какво ще ми струва. — Погали бузата ми. — Нека ти го докажа. Дай ми още един шанс.

— Зийк… — Затворих очи при мекия му допир и сладката болка потуши Глада само за миг. — Знаеш каква съм — не можех да го погледна, — знаеш, че не може… че вампир и човек…

— Не ме е страх. — Усетих дъха му върху кожата си, чух как сърцето бие в гърдите му и Гладът се размърда отново, вечно неспокоен. — Знам в какво се забърквам — продължи той. — Този път съм съвсем наясно. Ти си вампир, аз съм човек, но на мен вече не ми пука. Освен… освен ако ти не изпитваш същото.

Той замълча и зачака, а аз не можех да му отговоря, не можех дори да го погледна. Зийк опря чело в моето, прокара палци по бузите му и дланите му обхванаха тила ми.

— Али — прошепна той съвсем тихо, — ако не изпитваш нищо, ако е само от моя страна, кажи ми сега и никога повече няма да говоря за това. Но аз се обзалагам, че… означавам нещо за теб и въпреки всичко, което етапа, можем да сме заедно. Искам да опитам. Алисън… — Погали ме отново, очите му ме пронизваха. — Вярвам ти.

Не. Притиснах ръце към гърдите му, но не го отблъснах, а само му попречих да се приближи още повече. Думите му изгаряха сърцето ми. Той ми вярваше — на мен, на един вампир, на едно чудовище. Това беше най-прекрасното нещо, което би могъл да ми предложи и което аз никога нямаше да заслужа.

Зийк чакаше. Сърцето му туптеше под пръстите ми, бързо и тревожно. Усетих как ударите му отекват в тихото местенце в собствените ми гърди. Сърцето на Зийк беше в дланта ми. Той го предлагаше на едно чудовище, което лесно можеше да го смачка — и в буквален, и в преносен смисъл. И аз щях да го направя. Щях да го прекърша в преносния смисъл сега, за да няма никакъв шанс, и да го изтръгна буквално от гърдите му… някой ден.

Но от тази мисъл ми призляваше. Не исках да го нараня, защото онова между нас, чувствата, които се завихряха в мен, когато беше наблизо, принадлежаха на другата ми половина. Човешката ми половина, колкото и малка да беше. Онази част, която във всеки един миг се бореше с демона и е Глад, която искаше и имаше нужда от това. Зийк беше ярка светлина, която проникваше през злото, мрака и жаждата за кръв и достигаше до малката, бореща се за живот частица. Бях се вкопчила в спомена за него и в слабата надежда още откакто напуснах Едем, и не можех да се откажа от нея. Само се молех да не го повлека със себе си в мрака.

— Не изпитваш същото, нали?

Той отстъпи, топлината напусна ръцете ми, пулсът му изчезна изпод пръстите ми. Чувствах се празна без него, куха. Гласът и лицето му бяха безизразни.

— Извинявай. Не трябваше да очаквам… тръгвам си.

— Не! Искам да кажа… — Сграбчих ръката му и той вдигна очи към мен тъжен и съсипан. Заговорих бързо — Не е това Зийк, аз… — приведох се над парапета и най-сетне казах: — И аз го искам, само че не вярвам на себе си.

Той примигна и когато се приближи, очите му отново станаха нежни и изпълнени с надежда.

— Не ме уби онази нощ в кулата на Чакала, а можеше да го направиш. Всъщност аз ти дадох възможност, но ти не го стори.

— Не знаеш колко малко ми оставаше.

Изражението му не се промени.

— Но аз съм още тук.

— Аз съм убивала.

— Да не мислиш, че моите ръце са чисти?

— Зийк. — Погледнах го отчаяно, исках да ме разбере. — Винаги ще бъда заплаха за всички хора край мен. Това не са само думи, и ден не минава, без да си представям как те захапвам. Да, старая се да се контролирам, но това не означава, че винаги ще успявам, а последното, което искам, е… — Замълчах, не исках да го кажа, но знаех, че трябва. — Последното, което искам, е да обезумея за кръв и да видя, че съм убила някой познат. Като Кейлъб. Или Тереза. Или теб.

— Али. — Той ме гледаше напрегнато; виждах отражението си в блещукащите сини ириси, когато хвана ръката ми. — Аз те наблюдавам, още откакто се срещнахме, до деня, в който разбрах каква си, и сега. Винаги си била упорито, гневно момиче, което не се спира пред нищо. Видях как се бориш да не нараниш хората и стоиш далеч, за да не застрашиш никого. — Зийк затвори за миг очи. — И се срамувам, че си помислих най-лошото за теб, когато се появи с Чакала онази нощ, но вече знам, че съм сбъркал. Не си се променила, още си красива, опасна и невероятна и ще го повтарям, докато ми повярваш. Точно сега искам да те целуна, само че ме е страх, че ако опитам, ще ме изхвърлиш през балкона.

Смехът ми бе примесен със стон. Спомних си как се опита да ме целуне за първи път и се оказа по гръб в калта с опрян в гърдите меч.

— Няма да се получи — предупредих го аз, срещайки погледа му. — Вампир и човек? Това е лудост, Зийк.

Той ми се усмихна трогателно.

— И преди така каза. Може би и двамата сме малко…

Не продължи, защото аз се отблъснах от парапета, прегърнах го през врата и го целунах.

Ръцете му се плъзнаха на кръста ми и ме притиснаха здраво. Устните му се движеха заедно с моите — меки, топли, точно каквито ги помнех. Почувствах надигането на Глада, вечният Глад, но го потиснах. Можех да се справя, можех да съм вампир и да бъда със Зийк. Той искаше да опита, да предложи сърцето си на един демон, и аз нямаше да предам доверието му. Без значение какво щеше да ми коства и колко трудна щеше да бъде борбата, аз нямаше да се превърна в чудовище.

Вятърът се засили и затекли косите и дрехите ни, а той се отдръпна да ме погледне. Снежни вихрушки се въртяха около нас, залепваха се за студената ми кожа и се стапяха върху Зийк. Примигнах, срещнах настойчивия поглед на сапфирените му очи и наклоних глава:

— Какво има?

Вятърът отнесе думите ми, а Зийк се усмихна.

— Ти — отвърна той тихо и ме прегърна. — Не съм и предполагал, че ще стоя тук с теб. От целия свят и двамата се озовахме точно на това място, по едно и също време. Като че ли ни е писано.

— Писано ли? — Не се сдържах и се изсмях тихо. — По-скоро е много щастливо съвпадение. Не вярвам в съдбата.

— И аз не вярвам. — Той отметна от лицето ми един кичур. — Но някой ни е чул, някой е искал да се намерим. Как иначе ще го обясниш?

— Бях останала с впечатлението, че Бог мрази вампирите — отвърнах уж лековато и сключих ръце около кръста му. — Те са зли, бездушни дяволски изчадия, нали така?

— Ти не си зла — отвърна той с абсолютна убеденост. — Може и да вярвах в това преди, но вече не вярвам. — Отново сложи длан на бузата ми и ме погали. — Никой, който така усилено се бори да постъпва правилно, не може да е зъл.

Странно, но точно това простичко и искрено заявление се оказа достатъчно, за да ме изкара от релси. Гърлото ми пак се сви и очите ми запариха от сълзи. Сведох глава, не исках да вижда, че плача и да се отврати от червените струйки по бузите ми. Зийк хвана леко брадичката ми и внимателно повдигна лицето ми. В първия миг се възпротивих, но после го погледнах дръзко — усещах как кръвта се стича от очите ми. Очаквах да се отдръпне, но той се усмихна и леко докосна лицето ми, за да избърше една сълза.

— Отвори очи — прошепна той и приближи устни до моите. Издадох тих гърлен звук, отпуснах се на гърдите му и се вкопчих в ризата на гърба му. Не можех да мисля, не можех да помръдна. Само се притисках към Зийк, обзета от истинска буря от емоции, които се блъскаха в мен и ме караха да искам да се скрия от тях и да ги приема едновременно. Не знаех как ще се нареди всичко, ако изобщо се получеше. Знаех само едно: не можех да го изгубя. Зийк бе видял чудовището в мен и още беше тук. Осмели се да се доближи до демона ми, макар да знаеше, че той още е гладен за него, че копнее за кръвта и живота му. До края на съществуването ми, дори да доживеех края на света, нямаше да има друг като Йезекил Крос. Никога нямаше да има друга тъй ярка душа, а това ме ужасяваше и ме караше да искам свирепо — и може би егоистично — да го задържа. Зийк беше мой сега. Завинаги.

Някой почука на вратата на стаята и ние се разделихме. Зийк неохотно ме пусна, но още няколко секунди аз усещах топлината на ръката му върху кожата си. Сетивата ми жужаха от Глад и страст, като два вкопчени в битка урагана, но тръгнах спокойно към другия край на стаята, следвана от Зийк, и отворих вратата.

— Добрутро, слънчице! — изрева Чакала. Златните му очи се втренчиха в Зийк и той заядливо изви вежди. — Да не прекъсвам нещо?

— Да, както винаги — прошепнах аз и той се ухили. — Какво искаш, Чакал?

— Салазар ни вика — отвърна той с иронична тържественост. — Чака ни в болничното крило при Канин. Май прекалихме с гостоприемството му.

Слязохме заедно с асансьора — аз в средата, Чакала и Зийк от двете ми страни. Този път нямахме вампирски ескорт, нямаше дори човеци при вратите или в коридорите. Видях жената, с която бе говорил Чакала вечерта, и тя му се усмихна прелъстително с блеснали очи, когато се разминахме. Чакала й смигна и завихме зад ъгъла.

В скърцащата метална кутия Зийк стоеше близо до мен, а Чакала се облягаше отегчен на стената. Още стисках зъби всеки път щом асансьорът се разклатеше или потрепереше и Зийк вероятно усети притеснението ми, защото хвана пръстите ми. Отпуснах се, съвсем мъничко, и стиснах ръката му. Чух как Чакала изсумтя, но не го погледнах.

Зийк. Все още свиквах с тази откачена идея: човек и вампир. Може би бях наивна, може би — умишлено сляпа. Най-вероятно бях просто невъобразимо глупава и застрашавах живота му. Какво щеше да каже Канин, ако — когато — разбереше? Дали щеше да ми се скара, да поклати глава и да ме погледне с познатото раздразнение, и просто да се ядоса, отвратен, че съм пренебрегнала най-важното основно правило: не се привързвай към човешки същества.

Асансьорът потрепери доста силно и нададе ръждиво скърцане, от което настръхнах. Затворих очи и стиснах силно ръката на Зийк, преди да осъзная, че сигурно му причинявам болка. Виновно опитах да се отдръпна, но той само преплете пръсти в моите и ги стисна.

Знаеш ли какво? Майната му — казах си. — Вече не съм протеже на Канин. От много време се грижа сама за себе си. Аз съм онази, която преброди половината страна, за да го намери. Той няма право да ми казва как и с кого да живея.

Асансьорът звънна и щом вратите се отвориха, Зийк пусна ръката ми. Салазар и няколко вампира от елита му ни чакаха в края на коридора със студени и безизразни лица.

— Той е буден — информира ме Принцът, докато вървяхме през пълната със стенещи и гърчещи се хора стая, но край стената, по-далеч от леглата. Видях как погледът на Зийк се задържа върху човешките „пациенти“ и ръцете му се свиха в юмруци, щом осъзна какво става, но той не каза нищо. Чакала хвърли само един мимолетен поглед на хората и сбърчи нос.

— Той ви чака — обяви Салазар, когато застанахме пред стая, много подобна на онази, в която бях видяла гниещия умиращ вампир. Тук обаче пазеха двама въоръжени вампири от елита. Принцът продължи: — Ще идете при Канин и ще му кажете какво трябва да се направи. След това ще напуснете кулата ми и няма да се връщате, докато не намерите Сарен или лекарство за тази лудост. Ясно ли е?

Кимнах и се вгледах в затворената врата. Усещах присъствието на създателя ми зад нея. Бях нервна, защото щях да го видя само след секунди. Толкова много неща се бяха случили. Какво щеше да ми каже? Какво да му кажа аз? И двамата вече бяхме различни.

— Върви — рече Чакала и махна с ръка. — Още не горя от желание да видя старото копеле. Сигурен съм, че ще е много по-склонен да говори с теб.

Изгледах го остро.

— Измина толкова път да го намериш, а сега определено не бързаш да скъсиш дистанцията. Снощи също май не ти пукаше особено за него, сякаш го избягваш.

— Ами, какво да ти кажа. — Чакала се облегна пак на стената. — Аз не съм любимият син.

— Какво означава това, по дяволите?

— Върви — повтори Принцът. — Не ме интересува кой ще иде при него и ще го изведе от кулата ми. Искам само да се махне. Искам всички да се махнете.

— Принц Салазар — обади се тихо Зийк и сепна всички ни. Примигнах и се втренчих в него, а Принцът се извърна и се вгледа смаяно в лицето му. Без съмнение се чудеше как някакъв си нисш смъртен дръзва да го заговаря. — Сър — продължи Зийк спокойно и любезно. — Преди да си тръгнем, трябва да ви информирам, че все още има незаразени хора в Покрайнините. Ако… — Той замълча и си пое дъх, сякаш му беше трудно да изрече следващите думи. — Ако сте загрижен за запасите от кръв, може би трябва да ги приемете във Вътрешния град. Или поне да им изпратите храна и припаси. Знам къде са, а ми се струва, че имате нужда от всеки здрав човек. Ще обмислите ли възможността да ги приемете в града? Трябва да се измъкнат от Покрайнините възможно най-скоро.

Принцът вдигна вежди.

— Аз не съм неразумен. — Салазар звучеше подозрително развеселен от този смъртен, който не се страхуваше да го заговори. — Ако наистина има незаразени хора там, предпочитам да са зад Вътрешната стена, но няма да рискувам безопасността на хората си, като ги изпратя в Покрайнините. Затова се опасявам, че не мога да направя нищо за тях. По-скоро ще оставя неколцина човеци да умрат, отколкото да вкарам заразата в моя град. — Зийк стисна юмруци, Принцът забеляза гнева му и присви очи. — Намери Сарен и лекарството, така ще помогнеш на оцелелите. Не мога да предложа нищо повече, човече. А сега — продължи той и се извърна пренебрежително от Зийк. Аз го погледнах извинително, но той само скръсти ръце с мрачно изражение. — Дъще на Канин — каза Салазар, за да привлече вниманието ми. — Губим време. Ще говориш ли със създателя си, или трябва да изпратя някой да го изкара оттам?

Прехапах устна и пристъпих между пазачите, после стиснах студената метална дръжка. Бързо я завъртях, влязох в стаята и затворих вратата след себе си.

Стаята беше малка и тъмна, единствената светлина идваше от цепнатината под вратата и малкото прозорче в центъра й. Всичко друго пред вампирските ми очи тънеше в сиви сенки, напълно лишено от цветове. За секунда се зачудих дали да не натисна ключа до стената. Знаех, че на този етаж има електричество, но ми се стори грубо и дори жестоко да излагам създателя си на силна светлина. Откакто го познавах, той предпочиташе мрака.

Вече го виждах — седеше на стол в отсрещния ъгъл с преплетени под брадичката пръсти. Изглеждаше по-добре. Кожата му още беше много бледа, но не като предишната нощ. Беше облечен в черно, обичайния за него цвят, и освен лицето и силните ръце, силуетът му изглеждаше като тъмна сянка до стената. Не ме погледна веднага, взираше се в пода, дълбоко замислен. Когато вратата се затвори и стаята потъна в пълен мрак, той вдигна пронизващите си черни очи и срещна погледа ми.

— Алисън.

Тихият дълбок глас отекна в мен. Тонът му не беше гневен или недоволен, нито облекчен. Канин просто изрече името ми, без да издава с нищо мислите и чувствата си. Внезапно не знаех какво да кажа. Всъщност не си бях представяла, че ще стигна толкова далеч, до момента, в който ще стоя пред него, лице в лице, а и бях съвсем различна от онази Алисън, която той познаваше.

Избрах безопасен и неутрален отговор.

— Здравей.

Нищо. Очите не потрепнаха, той не помръдна и нищо не показваше, че ме е чул. Преглътнах и останах на мястото си.

— Аз… ъъъ… радвам се, че си добре.

Канин сведе глава и прошепна:

— Да. — В гласа му вече се долавяше неудобство. — Макар че…

Той отпусна ръце, изправи се и ме стресна с това внезапно плавно движение. Не помръднах, докато прекосяваше стаята и застана пред мен. Още беше невероятно могъщ, с внушително присъствие. Трябваше да наклоня глава назад, за да срещна погледа му, който бе тъмен и дирещ. В спокойната маска за миг проблесна болка.

Той бавно вдигна ръка и отметна косата от рамото ми с решително и все пак нежно движение. Потреперих, когато пръстите му докоснаха яката ми и я разтвориха, за да разкрият белезите, които ми беше оставил.

Канин затвори очи и болката и вината ясно се изписаха на лицето му.

— Това не беше ти — казах му съвсем тихо. — Не се обвинявай, Канин. Не беше на себе си.

— Така е — съгласи се той задавено, — но това не ме извинява. Ти си вампир отскоро и не можеш да разбереш. Само като си помисля, че… — Канин ме пусна, извърна се и прегърби широките си рамене. Отново си спомних думите му в болницата, докато ми обясняваше вампирската история и порядки.

Вампирите не се хранят един от друг. Изключително жестоко е към себеподобните ни и се смята за варварско и ненужно.

— И все пак ти дойде. — Гласът му вече беше малко по-силен, а осанката — по-изправена, по все още не ме поглеждаше. — Намери начин. Не смеех да се надявам.

— Разбира се, че ще намеря. — Смръщих се засегната. — Канин, не бих те оставила, не и с онзи психопат, не и след всичко, което направи за мен. Да не мислиш, че можех просто да пренебрегна сънищата, като знам какво прави Сарен? Да не мислиш, че щях да те изоставя?

— Нямаше да си първата — каза той и най-сетне се обърна. Очите му, толкова тъмни и изпълнени със сенки, срещнаха моите и не се извърнаха. — Рядко изпадам в подобно положение — призна той и аз зърнах старата му увереност. — Но… благодаря ти. От всичките ми създания единствено за теб не съжалявам.

Не издържах пронизващия му поглед и начина, по който се взираше в мен. Бях объркана и имах нужда да разсея напрежението. Усмихнах се леко и казах:

— Не се размеквай. — Канин вдигна вежди, а аз се ухилих още по-широко. — Още не сме се измъкнали. — Взирах се в лицето му. — Нуждаем се от теб, за да намерим Сарен.

— Сарен. — Той присви очи, вероятно си спомни дългите ужасни нощи, в които Сарен то бе измъчвал безмилостно. Гласът му прозвуча опасно спокоен, когато нареди: — Кажи ми какво се е случило.

И така, аз започнах с първите сънища, как съм следвала дирята му до Стар Вашингтон, където вместо него намерих Чакала. После му казах как двамата открихме другата лаборатория и го проследихме до Ню Ковингтън, където предателството на Сарен бе разкрито, как безумецът устрои касапница и после избяга.

— Дори не знаем дали е още в града — завърших аз и махнах безпомощно с ръка. — Но трябва да го открием и или да изтръгнем от него лекарство, или да го върнем на Принца, за да се заеме той.

— Още е тук — каза Канин. Аз примигнах и той поклати намръщен глава. — Каквото и да крои, ще остане да види как ще приключи всичко. Така работи умът му, няма да си тръгне, преди да види резултатите, не и след като положи толкова усилия, за да постигне всичко това. — Канин погледна към вратата. — Той е някъде в града.

— Отлично — чу се нечий глас, вратата изскърца в стаята влезе Салазар. — Така е по-лесно за вас, нали? Поне няма да ви е нужно много време.

Извъртях се и се озовах между Канин и Принца. Стори ми се, че температурата в стаята падна с няколко градуса, докато двамата вампири Господари се взираха един в друг, а ледените им фасади не прикриваха яростта и омразата им.

— Би трябвало да си много горд с протежето си, Канин. — Гласът на Салазар беше спокоен — тънък слой преструвка над безмерната омраза. — Никой друг не би направил онова, което стори тя, нито би вложил нейните усилия, за да те спаси, когато всички други биха те оставили да изгниеш долу. Лично аз точно това бих направил. — Горната му устна потрепна, а очите гледаха студено и жестоко. — И сега не е късно, разбира се.

— Какво си ми направил? — попита Канин спокойно, но нещо в победоносния поглед на Салазар накара стомаха ми да се свие от страх. — Не би ме пуснал просто така, без се осигуриш някак. Какво ще ми попречи да напусна Ню Ковингтън и никога да не се върна?

Нямаше да избяга, знаех, че няма. Канин не беше такъв. Въпросът му се отнасяше до Салазар, до мисленето му. Злата усмивка, която се бе разляла тъй бавно по лицето му, ми подсказа, че Канин е прав и кръвта ми се смрази. Той се чувстваше зле, когато се бе събудил тази нощ. Не биваше да се доверявам на Принца, който го мразеше и искаше да го види да страда, макар че го освободи.

Нещо мрачно се усуква в мен и се разлива по вените ми.

— Копеле — прошепнах аз и се втренчих в Салазар, а той изви вежда към мен. — Снощи си му дал заразена кръв!

Принцът ме гледаше без капка разкаяние и попита спокойно:

— Изненадана ли си? Обещах да го освободя, но трябва да се уверя, че ще тръгнете след Сарен и няма да изчезнете безследно. — Усмихна се отново и показа зъбите си. — Това ще ви мотивира.

Спомних си за умиращия вампир, чиято плът окапваше от костите му, чернееше и гниеше, а очите му ме молеха да сложа край на мъките му. Вбесена и внезапно ужасена, аз се озъбих на Принца и изръмжах:

— Проклет да си, Салазар! Нямаше нужда да го правиш! Знаеш, че и без това щяхме да тръгнем след Сарен!

— Алисън.

Спокойният глас на Канин ме възпря да не сторя някоя глупост, която вероятно щеше да ми коства главата. Почти не ми пукаше. Салазар знаеше, че Капин не би напуснал града, знаеше, че ние също искаме да спрем Сарен и да намерим лекарство. По дяволите, как иначе — при тази чума, която застрашаваше и двете раси? Беше го направил просто от злоба и жестокост. Изминах толкова път, за да спася Канин, гледах го как се изтръгва с мъка от лудостта, изтърпях ужасните сънища и мъчителните видения, а сега… сега той сигурно щеше…

— Колко време имам? — попита Капин. Гласът му все още звучеше неестествено спокойно.

Принцът ме гледаше със студен страховит поглед, но се обърна към него и отвърна небрежно:

— Около седемдесет и два часа, след като се проявят първите симптоми, плюс-минус няколко часа. След това вирусът достига до мозъка и започва да го изключва малко по малко. Разбира се, дотогава тялото ти също ще бъде поразено и ще се разпада.

Три дни. Три дни, за да открием Сарен и лекарство — ако такова изобщо съществуваше — и да го занесем на Принца, преди вирусът да опустоши и унищожи тялото на Канин!

— Не е достатъчно! — възкликнах аз и Принцът извърна безмилостния си поглед към мен.

— Ще трябва да бъде. Нямате друг избор.

Не, нямахме. Заслушах се изтръпнала в разговора между Канин и Салазар. Обсъждаха положението в Покрайнините, какво да очакваме, когато излезем от кулата, и как да минем през Вътрешния град. Говореха съвсем нормално, сякаш единият не умираше заради предателството и коварството на другия.

— Откъде ще започнете? — попита Салазар.

— От Покрайнините отговори веднага Канин и Принцът вдигна вежда.

— Не мислиш, че Сарен е още във Вътрешния град, така ли? Смяташ, че се крие сред заразените, без да може да се храни от тях?

Канин се усмихна студено.

— Няма значение къде е сега, той сам ще дойде при нас, защото знам къде са всичките му проучвания. Знам къде е отишъл, за да отприщи тази лудост.

— Така ли? — попита Салазар тихо, аз се взирах смръщена в Канин. Наистина ли знаеше? Аз със сигурност не знаех, а бях следвала Сарен по целия път от Стар Вашингтон през разрушения град, тунелите и скритата лаборатория.

О… Ама разбира се. Канин наистина знаеше къде Сарен е създал вируса. Аз също знаех. Беше толкова очевидно — защо не се бях сетила? Първите си няколко седмици като вампир прекарах именно там!

Лабораторията под старата болница, където Канин ме учеше какво е да си безсмъртен.

— Добре тогава. Тръгвате тази нощ. — Салазар ме погледна за миг и отвори вратата. — Щом сте готови, пазачите ми ще ви изпратят до портите. — Лека усмивка прекоси лицето му. — Наистина се надявам да се видим отново.

После останахме сами.

Взирах се известно време в затворената врата, после се обърнах към вампира зад гърба ми.

— Канин, нямах представа. Не предполагах, че Салазар ще…

Той вдигна ръка, за да замълча.

— Няма нищо, Алисън. Свършено е вече. — За миг лицето му помръкна и аз видях в очите му съжаление, преди да го прогони. — Имаме работа. Да намерим Сарен и да се опитаме да спрем тази лудост за времето, което ми остава.

Салазар го нямаше в коридора, когато излязохме, което беше добре, защото още кипях от гняв и може би щях да кажа или направя нещо, което да ме вкара в големи неприятности. Зийк и Чакала обаче бяха там — единият се облягаше небрежно на стената, а другият стоеше на няколко крачки от него със скръстени на гърдите ръце и сините му очи не изпускаха нищо. И двамата се изправиха, когато вратата се отвори и аз излязох в коридора, следвана от Канин.

— Сигурна съм, че вие двамата се познавате — казах аз и отстъпих встрани, за да наблюдавам и Чакала, и Канин. Исках да видя как ще реагират и дали ще издадат с нещо общото си минало и случилото се между тях.

— Да — рече Канин с равен глас и се вгледа безизразно в Чакала. — Познаваме се. — Чакала също се взираше в него, гадно ухилен и Канин леко се усмихна. — Здравей, Джеймс.

Чакала затвори очи, а моите едва не изскочиха от орбитите си.

— Джеймс? — попитах смаяна и на лицето ми се разля злобна усмивчица. — Значи се казваш Джеймс!

Чакала въздъхна и изгледа Канин е отвращение.

— Браво, старче, добре го изигра. Не можа да се сдържиш, нали?

— Освен това мисля, че се зарекох да те убия, ако те срещна отново.

— Да, така е… Чакала сви рамене и кимна към Зийк. — Нареди се на опашката зад тая торба е кръв. Макар че именно ти трябва да си първи в неговия списък. Много забавно, нали? Няма представа кой си и какво си направил.

Канин погледна за миг към Зийк, който следеше разговора им, застанал няколко крачки встрани.

— Канин — побързах да се намеся, преди Чакала да е направил още някоя глупост, — това е Зийк. Дойде да ни помогне да те открием. Ще дойде и да намерим Сарен.

Мислех си, че ще започне да задава въпроси, но Канин само кимна и на мен ми олекна. Чакала обаче явно не беше приключил.

— Имам интересна новина за теб, Канин — добави тихо Кралят на бандитите и очите му просветнаха опасно. — Помниш ли онези учени, които работеха по лекарство преди шейсет години? Онези, заради които ловеше и предаваше своите? Как се казваше главният? О, да, Малахия. Малахия Крос.

Зийк потрепна, а Канин се напрегна. Обърнах се към Чакала, за да му изкрещя да млъкне, но беше твърде късно.

— Кажи здрасти — продължи той и кимна към Зийк — на неговия внук, Йезекил Крос.

Канин се скова. Обърна се бавно и се вгледа в Зийк, сякаш го виждаше за първи път, после тръгна към него.

Зийк не отстъпи пред вампира и втренчените му тъмни очи.

— Канин — понечих да пристъпя напред, но създателят ми не ми обърна внимание, беше изцяло съсредоточен в човека пред него.

— Твоят баща — изрече той тихо и дрезгаво — е Джебедая Крос?

— Беше — отвърна спокойно Зийк. За миг погледна към Чакала, който ги наблюдаваше с усмивка. Гняв набразди чертите на Зийк и очите му просветнаха, но той бързо се овладя. — Той умря. Преди няколко месеца.

— Съжалявам — каза Канин, но по тона му личеше, че е забелязал размяната на погледи между тях и се досеща какво е станало. — А изследването? — попита той почти отчаяно и ме накара да примигна. Не го бях виждала толкова притеснен. — Експериментите с вампири, знаеш ли за тях? Данните у теб ли са?

Зийк поклати глава.

— Вече не.

Канин сведе рамене. В този миг повече от всякога приличаше на изгубен, сякаш ужасното бреме, което носеше, най-сетне го беше прекършило и той нямаше сили и воля да се бори повече. Зийк ме погледна въпросително и аз му кимнах да продължи.

— Не са у мен — каза той тихо, — но са на сигурно място. В Едем.

— Едем — прошепна Канин и вдигна глава. — Значи съществува.

— Не ме питайте къде е — рече твърдо Зийк. — Няма да ви кажа.

— Няма да питам — отстъпи Канин. — Нямаш причина да ми вярваш. — Той говореше на Зийк, но погледът му изглеждаше много далечен. — Добре е да знам, че е на сигурно място. Значи още има надежда…

Замълча с такова изражение, че изпитах съчувствие. Понечих да кажа нещо, но стъпки по коридора оповестиха появата на доктор Емерсън. Изглеждаше отегчен, в едната си ръка държеше раница, а в другата — малък охладител.

— Принцът нареди да ви дам провизии, преди да тръгнете към Покрайнините — рече безизразно той, сякаш това бяха ненужни подробности, за които трябваше да се погрижи, преди да се върне на работа. — Ето, провизии за питомци… — Емерсън хвърли раницата на Зийк, който я хвана смръщен, и докторът вдигна охладителя. — Провизии за вампири. Макар че ви предлагам да ги използвате скоро. Няма да успеете да ги задържите дълго.

— Забрави — изръмжах аз и огледах с подозрение охладителя. Спомних си торбата с кръв, която бях погълнала предната нощ, и стомахът ми се сви. Дали и тя е била отровна? Дали щях да се разболея? Канин беше усетил, че нещо не е наред, но той бе Господар, много стар вампир. Дали след няколко часа тялото ми щеше да започне да гние, дали вирусът щеше да започне да го поглъща отвътре? Озъбих се при тази мисъл. — Няма да се докоснем до кръвта, която ни давате. Никога. Особено след…

Замълчах, защото Канин ме изгледа остро — предупреждаваше ме да не казвам нищо. Явно. Не искаше никой да знае, че е болен. Вбесих се и млъкнах, а Чакала ме изгледа развеселено, сякаш смяташе, че върша глупости.

Докторът сви рамене.

— Както искате. Досега трябва да сте разбрали, че не можете да се храните от хората в Покрайнините. Ако кръвта име заразена, вирусът ще ви унищожи.

— Знаем — отвърнах ледено. — Твоят Принц ни го показа много ясно.

— Е, добре. Тогава пазачите ще ги изведат.

И те го направиха. Слязохме до първия етаж с асансьора — седмина вампири и един човек, натъпкани в малка метална кутия. Беше ми странно и нереално — аз, създателят ми, кръвният ми брат и Зийк. При обичайни обстоятелства никога нямаше да бъдем заедно, вероятно дори щяхме да сме врагове… но ето ни тук.

На улицата пред кулата чакаха две коли — четвъртити машини с огромни гуми и фарове върху предния капак. Един униформен човек ни кимна, щом се приближихме.

— Принцът нареди да ви отведем до портата към Втори сектор — каза той и кимна към Капин и Чакала. Друг войник стоеше до ревящата кола и отвори задната врата, щом пазачът им направи знак да се качат. — По двама в кола, ако обичате. Момичето и човекът ще са в другата.

— Защо не пътуваме заедно? — попитах аз.

— Съжалявам, мадам — отвърна войникът любезно, но категорично, — но трябва да ви ескортираме така.

Бях готова да споря, но Канин и Чакала не изглеждаха притеснени, само дето Чакала го изгледа самодоволно, а Канин не му обърна никакво внимание. Предположих, че ако ни искаше мъртви, Принцът щеше вече да ни е убил.

— Добре — измърморих аз и се обърнах към втората кола. — Да вървим, Зийк.

Щом се качихме, осъзнах защо сме разделени. Все пак не беше по заповед на Принца.

Лепката и вечните му охранители седяха срещу нас с насочени към сърцето ми оръжия. Усетих как Зийк се напрегна, но вратите се затвориха и ключалките изщракаха. Лепката се усмихна, кръстоса крака и посочи към седалките отсреща.

— Сядай, Али.

Седнахме, колата изръмжа и потегли.

Светлините на града хвърляха подвижни сенки по лицето на Лепката, който се взираше в мен, сплел пръсти под брадичката си. Ако се опитваше да ме впечатли или сплаши, не му се получаваше.

— Какво искаш, Лепка? — попитах, преди да е казал и дума.

Той присви очи, сякаш му бях отнела първата реплика и това беше някаква тъпа игра.

— Казвам се Стивън. Господин Стивън, първи помощник на самия Принц Салазар. Лепката беше име на едно безполезно хлапе от Покрайнините, име, което всички смятаха, че ми отива. Вие с Лукас ми го измислихте, защото това представлявах за вас — нещо, което може да бъде откъснато и захвърлено. — Плъзна поглед към Зийк, който гледаше объркан, а очите му просветваха. — Навремето бях най-добрият й приятел. Казвала ли ти е? И двамата бяхме улични хлапета в Покрайнините. Споменавала ли ме е?

— Не — спокойно отвърна Зийк. Седеше със скръстени ръце и се взираше в Лепката. Явно усещаше напрежението между нас, но гласът му остана неутрален. — Не съм я питал.

— Може би трябва да я попиташ някой ден — продължи Лепката, без да обръща внимание на предупредителното ми ръмжене. — Може би трябва да я попиташ как умря Лукас, водачът на бандата. Тя го харесваше, макар че се опитваше да го скрие. Горкият Лукас. — Лепката поклати глава. — Мислеше си, че я обича, и Бесните му видяха сметката заради нея.

— Лепка! — озъбих се аз, а пазачите до него вдигнаха арбалетите си. Кипях от гняв и отчаяно исках да замълчи. Моят демон, разбира се, ме подтикваше да му затворя устата, като му разпоря гърлото, и в този миг изкушението наистина беше огромно.

Спокойният глас на Зийк обаче проникна през надигащия се гняв и го укроти, засега.

— Защо ми казваш това? — попита той тихо и аз долових неодобрение в тона му. — Мислех, че сте били приятели.

— Приятели — повтори Лепката с горчива усмивка. — Някога може би. Мислех, че ми е приятелка, но само се е преструвала, като всички. Много я бива в това. — Той ме погледна засегнат и за миг видях на лицето му истинска болка. — Преструва се, че й пука за теб, преструва се, че иска да си наблизо, но това е само игра. Нищо от онова, което показва, не е истина, нали, Али? — Вгледа се в мен и аз с изумление видях сълзи в очите му, но той премигна и те изчезнаха. — Исках да ми се довериш, исках да ти покажа, че мога повече, но ти така и не ми даде шанс. Все мислеше, че съм безполезен. Е, вече не съм безполезен, нали?

— Никога не съм те мислила за безполезен — прошепнах през зъби. — Не те допусках до себе си, защото нямаше да мога да понеса смъртта ти. Нямаше да понеса да видя как умираш.

Лепката се засмя. Грозен звук.

— Голяма полза имаше от това. — Обърна се към Зийк и устата му леко се изкриви в подигравателна усмивка. — Просто те предупреждавам — рече той, взирайки се с презрение в него. — Не се приближавай прекалено. Тя не вярва на никого и няма да те допусне до себе си. Освен това всеки, който се приближи твърде много, изчезва.

— Благодаря за предупреждението — отвърна Зийк и, пред очите на Лепката и на пазачите, нарочно хвана ръката ми и преплете пръсти в моите. — Но мисля, че ще се справя.

Не бях виждала Лепката толкова вбесен — изгледа Зийк с поглед, който можеше да обели боя от стената. Чиста омраза, гняв и… ревност?… помрачаваха лицето му, но Зийк не извърна очи. Спокойно ме погали с палец и по ръката ми пробяга тръпка. Стоях вцепенена и гледах Лепката, виждах как лицето му става алено, а той стиска зъби, докато се взира в момчето до мен.

Внезапно се извърна, грабна пистолета от колана на пазача и го вдигна към Зийк.

— Не мърдай, Али! — извика Лепката и аз подскочих. Гледаше ме ококорен, с трескави очи. — Ако помръднеш, трябва само да натисна спусъка и мозъкът му ще залепне на задното стъкло. Продължавай! — извика той на войника отпред, който изпсува, но не спря колата. — Видя ли… — рече Лепката задъхан и свирепо ухилен. — Видя ли как ме слушат? Всички ме слушат, освен теб! Но сега ще ме изслушаш, защото силата е в мен. Мога да го убия… — Той пак се втренчи в Зийк и вдигна пистолета. — Мога да го убия и на Принца няма да му пука. На кого му пука за един човек? Така че ще ме слушаш, Али, или, кълна се, ще го застрелям!

— Добре! — вдигнах ръка и се опитах да го успокоя. Зийк се напрегна и се втренчи в пистолета. Бях бърза, но не знаех дали ще успея да стигна до Лепката, преди да е стрелял, а при такова близко разстояние Зийк със сигурност щеше да умре. — Слушам те, Лепка. Какво, по дяволите, искаш от мен?

Той се ухили и очите му светнаха.

— Искам да му кажеш… — Пистолетът пак отскочи към Зийк, който се скова. — Искам да му кажеш какво стана с Лукас онази нощ. И с Плъха. Давай, Али. Кажи му. Кажи му какво се случи с останалите.

— Те умряха — отговорих аз. Не разбирах какво цели, исках само да изтръгна пистолета от ръцете му, но дулото беше толкова близо до Зийк, че не можех да рискувам.

— Защо? — попита Лепката.

— Защото ги убиха Бесни.

— Защо? — пак попита той, а аз се намръщих. Какво искаше да кажа? Какво изобщо искаше да докаже? — Защо бяхме там? Защо излязохме извън Стената?

Внезапно разбрах какво цели. Отпуснах рамене, не исках да го изричам и да си спомням онази нощ. Но трябваше.

— Бяхме извън Стената, защото аз ви заведох там.

— А защо умря Лукас?

Лукас. Втренчих се в Лепката и той вдигна леко пистолета към лицето на Зийк, втренчен твърдо в мен. Стиснах юмруци и прошепнах:

— Защото… го изоставих.

— Да умре — повтори Лепката.

Майната ти, Лепка.

— Да.

Изгаряха ме гняв, съжаление и вина. Опитвах се да не мисля за онази нощ и да не си спомням ужаса, когато Бесните ме обградиха, отвлякоха Плъха във високите треви и издърпаха Лукас над оградата, но спомените още бяха болезнено ясни, сякаш се бе случило вчера. Помнех как Лукас се втренчи в мен и очите му ме умоляваха да го спася точно преди Бесните да го завлекат в мрака. Нямаше нужда Лепката да ми го припомня, аз вече го знаех. Аз бях виновна за смъртта им, за смъртта на всички ни.

Усещах, че Зийк се опитва да улови погледа ми и се озърнах към него. Лицето му беше мрачно, той се взираше в мен, опитваше се да ми каже нещо. Бъди готова. Погледнах крадешком към пазачите. Изглеждаха смутени, арбалетите им още сочеха към мен, но те току поглеждаха Лепката с гняв и отвращение. Явно странното поведение на шефа им ги притесняваше.

Лепката размаха пистолета пред Зийк и аз се стегнах.

— Виждаш ли? Не й пука. Остави другите да умрат, за да се спаси. Не е ли така, Али? Кажи му. Кажи му, че не ти пука и само го използваш, също като Лукас!

— Аз… — Думите заседнаха в гърлото ми. Преглътнах и се принудих да ги изрека и да накарам Лепката да си мисли, че играя гадната му игричка. — Не ми пука за теб, Зийк. Лепката е прав. Бих те оставила на Бесните, ако се наложи, както оставих Лукас. — Присвих очи. — Всъщност дори сега съм готова да те оставя да умреш само за да се добера до него и да му откъсна ръчичките.

Лепката трепна, извърна се към мен и Зийк направи своя ход.

Хвърли се встрани, после напред и го сграбчи през кръста с две ръце. Лепката изпищя и се сбори с него, а пистолетът просветваше между двама им. Пазачите също се разкрещяха и се обърнаха към тях. Забих юмрук в носа на единия и главата му се люшна назад. Вторият седеше от другата страна на Лепката и Зийк и опитваше да докопа пистолета. Посегна към него, но прогърмя изстрел и той падна назад. Половината му лице беше покрито с кръв, а арбалетът издрънча на пода.

Всичко стана за части от секундата. Щом чу изстрела, шофьорът изви волана, изгуби контрол и се заби в една кола, паркирана на тротоара. Силата на удара ни завъртя, тялото на единия пазач се стовари отгоре ми и главата му се удари в моята. Когато колата най-сетне спря, избутах трупа, за да погледна Лепката. Беше замаян, но още стискаше пистолета. Отвори вратата и излезе навън, а Зийк избута втория пазач и изскочи от колата, за да го последва.

Аз също излязох и посегнах да издърпам меча си, но беше ясно, че Зийк няма нужда от помощ. Лепката преплиташе крака и пак вдигна пистолета, а Зийк се хвърли към него и заби юмрук в челюстта му. Главата на Лепката се извъртя, тялото му се разтресе, сякаш някой дръпна невидими конци, и той се стовари безжизнен на земята.

Задъхан, Зийк се наведе и изтръгна пистолета от пръстите му. С лекота извади пълнителя и го прибра в един джоб на жилетката си, после дръпна затвора, за да извади и последния патрон. И той бе прибран в жилетката, преди Зийк да захвърли пистолета с отвращение. Когато се приближих, той ми подаде ръка и аз пристъпих колебливо към него. Усетих как лудо бие сърцето му, когато ме прегърна.

— Добре ли си? — прошепна той, щом се отдръпнах. Кимнах и се вгледах в Лепката — лежеше проснат на бетона и по тялото му кацаха снежинки. Гневът ми пак се разгоря и едва се сдържах да не скоча към него, да забия юмрук в гърдите му и да му изтръгна сърцето. Зийк може би разбра какво си мисля, защото ме прегърна по-силно.

— Добре съм, Али — прошепна той. — Всичко свърши.

Първата кола с Канин и Чакала беше обърнала и сега летеше към нас, а фаровете й светеха ослепително през снега. Вдигнах ръка, за да заслоня очите си, когато тя рязко спря и пазачите изскочиха с насочени към нас автомати и арбалети.

— Какво става тук?!

Канин и Чакала също слязоха и огледаха тялото в снега, любопитни и леко развеселени. Никой не тръгна към Лепката, за да провери дали е добре. Когато пазачът пак ми кресна да кажа какво става, Лепката изстена и се размърда. Надуших кръвта, която се стичаше от сцепената му устна и обагряше снега, и изпитах огромно задоволство. Надявах се да боли, надявах се да ходи подут със седмици. Този път се отърва много леко.

— Питай него — казах на пазача, когато тялото в снега понечи да се изправи. — Той се опита да ни убие.

Всички погледнаха към Лепката, който най-сетне стана задъхан и се втренчи в мен и Зийк. Лицето му се изкриви от гняв и омраза.

— Убийте го! — изкрещя и посочи с пръст към Зийк. Аз изревах и се напрегнах, а Зийк само ме хвана за ръката. Никой не помръдна. — Какво чакате? — сопна се Лепката на капитана на стражата. — Застреляйте го!

Пазачът пристъпи смутено от крак на крак.

— Сър, това не е възможно.

— Какво? — Лепката присви очи. — Какво каза, капитане?

— Принцът нареди да ги ескортираме до портата, сър — отвърна капитанът сковано. Всички. Не можем да пренебрегнем заповедите му дори заради вас.

— Той е само човек! — избухна Лепката. Очите му светеха със стъклен блясък, една вена на слепоочието му пулсираше. — Не е вампир! На Принца не му пука за някакъв си човек! Изпълнявай!

— На твое място бих си помислил много добре — чу се нисък, дълбок глас. Гласът на Канин. Той стоеше пред колата, а Чакала се облягаше небрежно на предния капак и наблюдаваше развеселен. Макар че не помръдваха, и двамата се взираха заплашително в хората и очите на Чакала светеха в сенките. — Много хубаво бих си помислил в какво положение съм в момента — продължи Канин. — Сам, далече от кулата на Принца и обграден от трима вампири. Ако се стигне до схватка, според теб кой ще победи?

Пазачите бяха пребледнели, сякаш едва сега осъзнаха в каква опасност се намират.

— Сър — обърна се тихо капитанът към Лепката. — Трябва да вървим. Нека ви отведем в кулата и да кажем на Принца какво стана. — Той посочи към него с пистолета си и продължи любезно, но категорично: — да вървим, сър. Веднага.

— И къде точно си мислите, че отивате? — пропя Чакала и се отлепи от капака на колата. В гласа му се долавяше зловеща нотка, а очите му светеха. — Ще изтичате при Принца, така ли? Не мисля.

Лепката се ококори, страхът най-сетне проникна през лудостта и той осъзна, че пазачите му са мъртви, а оцелелите не могат да го защитят. Не и от трима разгневени вампири, далече от сигурността на кулата.

Озърнах се към Канин — очаквах да направи нещо, но той мълчеше. Лицето му беше безизразно. Пазачите вдигнаха оръжията си и бързо заотстъпваха, като прикриваха Лепката, но се озоваха между мен и още двама вампири. Нямаше къде да бягат.

Златните очи на Чакала се плъзнаха към мен и той се ухили злобно и нетърпеливо.

— Хайде, сестричке. Да го направим двамата, дори ще ти оставя малкия паразит. Можеш да му изтръгнеш сърцето и да го изядеш пред очите му, ако искаш.

Изръмжах и се извърнах към хората. Голямо изкушение — можех да убия Лепката тук и сега, нямаше да липсва на никого. Принцът нямаше да се трогне, стига да успеехме да намерим Сарен и лекарство. За колкото и велик да се мислеше, Лепката бе просто още един човек в свят, доминиран от вампири. Питомец. А питомците лесно се заменяха.

— Али, не! — чух гласа му иззад стражите. — Не му позволявай да ме нарани. Някога бяхме приятели. Това означава нещо, нали? Ти не си такава.

Изръмжах и демонът в мен зарева с пълна сила. Освобождаваше гнева, болката, яростта и мъката, които бях потискала толкова дълго.

— Нямаш право да ми говориш за приятелство! — изкрещях аз и той се сви. Отново се беше превърнал в Лепката, когото познавах. Пристъпих към него и оголих зъби. Вече го мразех. — Да не си посмял, не и след онова, което направи! Не ми пука за омразата ти, гнева и откачената вендета, с която искаш да докажеш, че сега си по-добър от мен. Не ми пука дори за това, че си ме продал на Принца в замяна на лесен живот. Добре, ти винаги си бил такъв и аз го знаех. Винаги съм го знаела — неочаквано гърлото ми се сви и преглътнах с мъка, — но не се опитвай сега да се обръщаш към човещината ми — изхриптях аз, а гласът ми беше тих, студен и непознат. — Не и когато ме принуди да призная, че съм чудовище. Не и когато се опита да ми отнемеш единственото хубаво нещо, което съм имала. Ако той беше умрял, щях да ти покажа какво е истинско чудовище.

— Да — окуражи ме Чакала и се приближи ухилен. — Точно така, сестричке. Давай. Такива сме си ние, а и не съм убивал както трябва от векове. Да изпратим на Принца съобщение, че това се случва с питомци, които не се страхуват от вампирите.

Демонът ми се съгласи с него. Поддавах му се и не ми пукаше. Посегнах и издърпах със звън меча. Пазачите насочиха оръжията си към нас, но те бяха просто незначителна, крехка стена от плът и кръв. Щяха да паднат и после нищо нямаше да стои на пътя ми към врага.

— Значи искаш да разбереш каква съм сега, така ли? — казах на Лепката, който сякаш бе пред припадък. — В какво съм се превърнала, когато ти спасих живота? Е, добре! Ще ти покажа!

Стиснах меча и се напрегнах за скок.

— Алисън, не!

Някой сграбчи ръката ми. Озъбих се и се извъртях към Зийк, като едва се сдържах да не скоча и да забия зъби в шията му. Той срещна твърдо погледа ми, макар че се виждах отразена в очите му — яростна, демонична и озъбена.

— Не го прави — прошепна той. Стискаше здраво ръката ми, въпреки че можех да го отблъсна без усилие. — Али, не си струва.

Изсъсках неволно. Чудовището вилнееше в мен и Гладът изгаряше стомаха ми.

— Защо?

Зийк вдигна ръка и прокара пръсти през косата ми, гледаше ме умоляващо. Това ме шокира — той галеше един развилнял се озъбен вампир.

— Защото те познавам — рече ми нежно. — Защото когато всичко свърши, ще съжаляваш цял живот. — Пръстите му се спуснаха по шията ми. — Завинаги, Алисън.

Затворих очи. Демонът още виеше в мен, искаше кръв и жадуваше за насилие. Но… Зийк ме умоляваше да не го правя, да не се поддавам на чудовището. Усещах погледа му, който молеше за живота на онзи, който се бе опитал да го убие.

Гневът ми поутихна, аз се отпуснах и скрих зъбите си.

— Махай се оттук, Лепка — извиках, без да се обръщам. — Не искам да те виждам повече. Не искам да говоря повече с теб. Върви при твоя Принц и забрави, че съществувам.

Чакала изсумтя отвратено.

— Майтапиш ли се? — прошепна той с въздишка. — Е, торби с кръв, чухте я. Явно това е щастливата ви нощ. По-добре побързайте — аз не съм мекушав като скъпата ми сестричка. Имате пет секунди да се ометете, престана ли да броя, първият човек, който ми се мерне пред очите, няма да стигне до края на улицата.

Чух как хората се отдалечават възможно най-бързо, без да тичат презглава. Вампирът в мен още ревеше възмутен и ме подтикваше да ги настигна и разкъсам. Да пролея горещата им кръв в снега и да гледам как угасват очите им. Неговите очи. Но аз го овладях, съсредоточих се върху биещото сърце на Зийк и докосването му, докато стъпките им заглъхнаха и миризмата на страх изчезна в нощта.

Зийк пристъпи още по-близо и опря чело в моето.

— Правилно постъпи — прошепна той и аз кимнах. Още се опитвах да потискам вихъра от емоции. — Добре ли си?

— Дай ми секунда — казах сковано, а той не помръдна. Ръцете му останаха върху кожата ми, докато мускулите ми бавно се отпуснаха, а Гладът най-сетне отстъпи неохотно като черен разгневен звяр.

Когато най-сетне се овладях напълно, се отдръпнах от Зийк и той ме пусна. Чакала клатеше глава от погнуса и съжаление, ясно изписани върху острите му черти, но аз търсех Канин. Той стоеше до колата и тъмната му фигура сякаш трептеше на светлината на фаровете. Лицето му не издаваше нищо, а когато тръгнах към него, дълбоките черни очи ме гледаха безизразно.

— Защо не ни спря? — попитах го аз. Не бях ядосана, а изненадана. — Едва не убих онези хора. Ако Зийк го нямаше, с Чакала щяхме да ги разкъсаме. Защо не каза нищо?

Канин се вгледа в мен и погледът му поомекна.

— Вече не съм твой учител, Алисън — рече той тихо. — От доста време ти си една от нас. Ловувала си и си убивала. Не е моя отговорност да обуздавам демона ти. — Той погледна покрай мен, към мястото, където бяха стояли Лепката и пазачите. — А и исках да видя в какво чудовище си се превърнала.

— О — прошепнах, когато и последната искрица гняв припламна и умря, а на нейно място дойде острието на съжалението. Внезапно пак се почувствах като новосъздаден вампир, отново бях с ментора си и току-що се бях провалила на едно от изпитанията. Заговорих предизвикателно: — Е, надявам се да ти е харесало това, което видя, защото няма да се промени.

Канин отвърна толкова тихо, че не бях сигурна дали не съм си въобразила:

— На това се надявам.

— Страхотно — рече Чакала, докато вървеше бавно към нас. Огледа изоставената кола, която лежеше разбитата на няколко метра от нас, и въздъхна. — Май ще вървим пеша до Покрайнините.

ЧАСТ ТРЕТА

ЗНОЙ

ГЛАВА 16

Не минахме през портата на Втори сектор. Пазачите, с които бяхме тръгнали, трябваше да я отворят, но нямахме намерение да чакаме завръщането им. Не и когато щяха да се върнат с един вбесен Принц и отряд от вампирския елит, насъскани от някаква измишльотина на Лепката как сме се опитали да го убием.

Вместо това Канин ни преведе през тунелите, като откри вход към канализацията под една порутена сграда, и ние отново се спуснахме в Долния град.

— Е, вече е официално — каза Чакала и гласът му отекна в дългия тунел. — Това е градът, в чиято канализация съм се мотал най-дълго. Ако някой ми беше казал преди месец: „Хей, Чакал, познай къде ще прекарваш най-много време, докато гостуваш в Ню Ковингтън — до глезените в лайна!“, щях да му откъсна устничките.

— Насам — рече Канин, без да му обръща внимание. — Пътят до старата болница е дълъг и вероятно ще трябва да излезем един или два пъти. Да не губим време.

Той пое по тунела и ние го последвахме. Всички мълчаха, което ми даде време да обмисля онова, което за малко да се случи. Онова, което почти бях направила.

Тази нощ едва не убих Лепката.

Побиха ме студени тръпки, заля горчив прилив на гняв и съжаление. Наистина щях да го убия. Лепката, момчето, за което се бях грижила през половината от живота си, и което бе разчитало на мен за всичко. Лепката, който беше слаб, изплашен и напълно неспособен да се справя сам. Едва не убих човека, когото някога смятах за единствения си приятел. Ако Зийк не ме беше спрял…

Какво ли си мисли за теб сега?

Зийк вървеше зад мен съвсем тихо, макар че крачехме през локви и отломки. Тунелът беше много тесен и бяхме принудени да вървим в колона. Зийк не беше казал нищо след случката с Лепката и аз се чудех какво ли си мисли. Дали съжаляваше, че е с мен, че ме е целунал, че се е доверил така сляпо на един вампир? Дали осъзнаваше какво означават събитията от тази нощ? Щом бях способна да убия Лепката, когото познавах от години, какво щеше да ме спре да се обърна срещу него самия?

Предупредих те, че винаги ще бъда демон, помислих си аз и избегнах един капчук. Зийк ме следваше, усещах го зад себе си. Затворих очи. Трябваше да последвам собствения си съвет. Кого се опитвам да заблудя?

Пред нас Канин спря до ръждива стълба, която водеше към запечатана дупка.

— Напред тунелът е срутен — обяви той и се обърна към нас. — Тази стълба води към Покрайнините, съвсем близо до Вътрешната стена. Ще стигнем до болницата предимно през каналите, но понякога ще трябва да минаваме по улиците, така че се пригответе.

— Ами ако срещнем кървящи? — попита Зийк. — Болни са и са луди, но още са живи. Още са хора.

— Старайте се да ги избягвате, доколкото е възможно — отвърна Канин. — Ако положението е толкова сериозно, колкото твърди Принцът, не бива да привличаме тълпа, но ако се наложи, не се колебайте да ги посечете или осакатите, за да се защитите. Това е най-важното сега — на никого няма да помогнем, ако ни убият. Ясно ли е?

Зийк кимна неохотно. Канин се изкачи по стълбата, отвори капака и се покатери през дупката. Чакала го последва, после Зийк. Накрая и аз излязох на пустата улица в Покрайнините.

Макар че това не беше старият ми сектор, напуканите улици, порутените сгради и заскрежените бурени, избуяли през всичко, ми се струваха познати. Сняг покриваше ръждивите коруби на колите, а по платното имаше заледени локви, хлъзгави и опасни. Когато бях човек, това беше най-страшното време от годината — всичко се заледяваше, а храната буквално изчезваше. В Покрайнините всяка зима умираше по някой, замръзнал в задна уличка или умрял от глад в леглото си. Помнех как сутрин се събуждах трепереща под завивката и не смеех да изляза в ужасния студ, за да търся храна. Само че не го ли направех, щях да гладувам, както и Лепката, който се свиваше до мен, за да се стопли, и не искаше да напусне стаята ми.

Е, вече нямах подобни грижи. Лепката също.

Някакво движение на ъгъла привлече вниманието ми. Някой изскочи от една къща и закуцука тромаво с боси крака по леда. Зърнах нещо червено на лицето му, ръцете бяха раздрани, а съществото си бърбореше и се кикотеше на себе си, без да гледа накъде върви.

— Тихо — каза Канин, плъзна се в сенките и сля се с нощта. Забързахме след него възможно най-безшумно.

Докато вървяхме през Покрайнините, видяхме още неколцина кървящи, които се смееха и си говореха сами, а понякога пищяха и раздираха лицата си. С отдалечаването от Вътрешната стена се натъквахме и на проснати по земята тела с петна от кръв край устата и по земята под тях. Някои бяха замръзнали и покрити със сняг, явно лежаха тук от дни. Други бяха по-пресни — вероятно бяха умрели същата тази нощ или предния ден, защото от раните, които сами си бяха нанесли, още се процеждаше кръв.

— Целият град е прецакан — отбеляза Чакала, когато минахме през стара бакалия без покрив и прозорци. Тесните пътечки бяха осеяни с отломки, стъкла и трупове, бледи и окървавени на синкавата светлина от тавана. Прескачахме крака, ръце и невиждащо втренчени лица, притеснени, че някой може да скочи и да ни връхлети с вой.

— Ако бях на мястото на Салазар, щях да оставя вируса да изтрепе каквото ще трепе и да започна наново с оцелелите. Във Вътрешния град има достатъчно торби е кръв за него и вампирите му, но не, той трябва да ни изпрати да преследваме някакъв безумец и несъществуващото му лекарство.

— Не е така — обади се тихо Канин отпред. — Не и ако иска да запази града си. В Ню Ковингтън няма достатъчно хора, които да изхранят всичките му вампири, не и без сериозни ограничения на дажбите. Някои от тях ще полудеят и ще трябва да ги унищожи. Хората в Покрайнините са най-големият им запас от кръв, ако измрат, с Ню Ковингтън е свършено.

— О, ясно — отвърна Чакала и прекрачи едно проснато по очи тяло. — Благодаря за обяснението, старче, но имам още един въпрос. Защо да ни пука, по дяволите?

— Защото все още има хора, които могат да бъдат спасени — обади се Зийк с отвращение, като нарочно не го поглеждаше. — Защото в Покрайнините още има незаразени, които не могат да влязат във Вътрешния град и нямат никаква възможност да се защитят.

— Хубаво, ще попитам другояче — каза Чакала и също изгледа Зийк с отвращение. — Защо, по дяволите, на вампирите сред нас трябва да им пука за града на Принца? Чумата няма да се разпространи, Ню Ковингтън е напълно изолиран. Да направим обратен завой, да минем под Стената и до полунощ ще сме извън града.

За секунда усетих гняв заради жестокостта му. Не само заради пълното му пренебрежение към хората в града и дори към вампирите — това го очаквах. Той искаше да остави и Канин да умре — знаеше, че имаме само два дни, преди спасението му да стане невъзможно.

Тогава обаче си спомних, че Чакала не знае за болестта на Канин. Той не му беше казал. Зийк също не знаеше, само аз бях наясно, че Салазар го предаде и заразената кръв бавно го убива. Не знаех защо го пази в тайна, но предполагах, че си има причини. А и доколкото го познавах, той трябваше сам да разкрие това, ако се стигнеше дотам. Не ми харесваше, но щом не искаше да им казва, и аз щях да мълча.

— Хайде стига, старче! — извика Чакала, когато Канин продължи напред, без да ни обръща внимание. — Да се махаме, какво ще кажеш? Нали ти ме учеше да не водя битки, които не мога да спечеля? Забрави за Салазар, забрави за тази адска дупка! Нека Сарен сам дойде при нас!

Изсумтях.

— Състраданието ти не спира да ме изумява. Джеймс.

Той ме изгледа злобно.

— О, извинявай, трябваше да се изразя още по-ясно. Това е мнението само на истинските вампири.

— Щом така стоят нещата, защо не идеш да търсиш Сарен без нас? Сигурна съм, че има за какво да си поговорите.

Канин най-сетне се обърна и ни изгледа изтощено: Приключихте ли?

— Не можем да спрем — заяви той спокойно, — продължаваме. Да се надяваме, че Сарен е оставил в лабораторията нещо, което можем да използваме.

— Ами ако не е оставил? — попита Чакала.

Тогава Канин е мъртъв, помислих си аз и изтръпнах. Защото няма да имаме време да разработим лекарство, не и за него. Той ще изгние като онзи вампир в болницата. Призля ми и стиснах юмруци. Не знаех как успява да запази такова спокойствие.

— Ще намерим друг начин — отговори Канин на Чакала. — Ще заловим Сарен, ако трябва, но няма да напусна града, докато всичко това не приключи. Ти обаче си свободен да си вървиш. — Той кимна в посоката, от която бяхме дошли. — Не те задържам тук, никога не съм те задържал. Ако искаш да си отидеш, няма да те спирам.

— Това би ти харесало, нали? — усмивката на Чакала стана злобна. — Какво има, Канин? Не искаш ли новото отроче да чуе за най-голямото ти разочарование? Какво създаде и после се опита да убиеш?

Канин не отговори, но за миг видях в очите му съжаление. Съжаление, че се беше опитал да убие Чакала или пък че не беше успял?

— Има ли изобщо някой, когото не си вбесил дотам, че да поиска да те убие? — попитах Чакала и той ми се ухили.

— Ами чакай да помисля. Е, имаше една мадама, която… Не, не, няма значение. И това не свърши добре.

Зад нас прогърмя изстрел.

Извърнах се, готова да измъкна меча и да атакувам. Зийк беше насочил пистолета си към пътеката зад нас. На няколко метра оттам един човек изпищя и се стовари на земята. Друг прескочи тялото му и хукна по пътеката с писъци, като размахваше чук, а пистолетът на Зийк отново излая. Онзи се удари в рафтовете, започна да се кикоти, да се гърчи и да си дере лицето, преди да се свлече на земята.

Зийк прибра оръжието с мрачно изражение и аз се насилих да се успокоя.

— Знам, че съм единственият човек тук — каза той тихо и спокойно, като се извърна към нас, — но може би е по-добре да продължите със семейната свада по-късно. Като се махнем от улиците, например.

Примигнах, а Канин дори вдигна вежда. Изглеждаше развеселен, но само кимна и се обърна.

— Хайде. Не сме далече от тунелите.

Щом излязохме от магазина, тръгнахме бързо през руините на Покрайнините, като този път се оглеждахме внимателно за кървящи. Канин водеше, Чакала вървеше след него, а ние със Зийк — на няколко крачки по-назад.

— Какво е станало между Чакала и Канин? — попита ме той след малко. — Канин го е Превърнал, нали? Какво се е случило, че си е променил така отношението?

— Нямам представа — отговорих аз. — Всъщност и аз се чудя, но е трудно да получиш конкретен отговор и от двамата за каквото и да било. Канин никога не говори за миналото си, а Чакала ще се държи като гадняр просто заради принципа. Защо питаш? — озърнах се към него, за момент забравила, че се опитвам да се държа настрани. — Никога не си ме разпитвал за тях, защо се заинтересува сега?

— Просто така. — Той извърна поглед. — Зачудих се.

Тогава ми просветна и отворих широко очи.

— Защото искаш да знаеш дали Канин смята да убие Чакала, преди ти да имаш тази възможност — предположих аз и той потрепна. — Все още искаш да се биеш с него, когато всичко свърши.

— Той уби баща ми, Алисън — Зийк срещна погледа ми, очите му бяха гневни и сурови. — Джебедая, Дарън и Дороти, дори Рут — всички са мъртви заради него. И много съжалявам, но няма да позволя да му се размине. Да, сега ни помага, но какво ще стане после? Това не променя миналото. Семейството ми все още е мъртво.

— Като го убиеш, няма да ги върнеш — казах тихо.

— Знам. — Зийк пак се извърна, лицето му беше напрегнато. — Само… искам да намеря някакъв покой. Ако мога да го изпратя в ада, където му е мястото.

Стомахът ми се сви.

— Джеб си мислеше, че ще завлече един вампир в ада със себе си — казах без да знам защо. — Мен.

Зийк ме погледна рязко, но в този миг се чу рязко изпукване и ние подскочихме.

— Зийк? — чу се слаб глас и той посегна веднага към колана си, откъдето откачи странната продълговата кутия. Гласът идваше от нея накъсан и съскащ: — … ли си? Къртиците… идват… трябва да…

— Хлебарката! — Зийк вдигна устройството до устата си. — Чуваш ли ме? Какво става? Къде си?

— … помогни ни! — изпращя кутията. — Всички са… изходът запечатан… къртиците… ще ни убият!

Устройството избръмча, а после се чуваше само пращене въпреки опитите на Зийк да се свърже отново.

— Мамка му! — За първи път го чувах да ругае. Погледна ме, изглеждаше виновен, но решителен. — Трябва да вървя.

— Какво?! — попита Чакала, който се беше обърнал към нас заедно с Канин. Жълтите му очи се взираха любопитно в Зийк. — И къде точно ще ходиш, мръвко?

— Бежанците са в беда — продължи Зийк, когато Канин се приближи. — Хората къртици се приближават към базата и ще ги избият, ако влязат. Трябва да им помогна.

— Бежанци ли? — смръщи се Канин.

— Група незаразени хора останаха в тунелите — отговорих аз, а Зийк оглеждаше пътя зад нас, сякаш едва се сдържаше да не хукне. — В края на територията на хората къртици, но те не ги искат там. Заплашваха да ги прогонят, когато тръгнахме да те намерим.

— Колко са? — обърна се Канин към Зийк.

— Двайсетина души, поне толкова бяха, когато тръгнах. — Той прокара ръка през косата си, изглеждаше разстроен. — Не мога да ги изоставя. Те за запечатали изхода, но хората къртици дебнат отвън, а бежанците нямат храна. Обещах да се върна, ако ги сполети беда, особено сега, след като Салазар няма да прати помощ.

— Е, забавлявай се тогава — рече Чакала и скръсти ръце. — Вероятно ще умрат, докато се добереш дотам, но не се съобразявай с нас. Ние нямаме време за игрички с кръвожадни канибали.

И сам не знаеше колко е прав, сега най-големият ни враг беше времето. Секундите на Канин изтичаха, докато стояхме и спорехме. Зийк никога нямаше да изостави онези, на които бе обещал помощ.

— Вие продължавайте — каза той и заотстъпва. — Намерете лабораторията. Ще ви настигна, щом мога.

— Зийк, не! — Пристъпих към него, за да го спра. — Твърде много са, ще те убият. — Знаех, че той не се страхува от смъртта като останалите разумни хора, затова добавих: — Ако умреш, няма да можеш да помогнеш на никого.

Зийк се поколеба. Втренчи се в мен, сякаш щеше да каже нещо, но размисли. После прошепна съвсем тихо:

— Ще дойдеш ли с мен, Али?

Това беше въпрос. Не настояване, дори не молеше. Даваше ми избор: човек или вампир. Да помогна на бежанците или да продължа с Чакала и Канин. Не знаех какво да направя. Отчаяно исках да отида с него, не можех да го оставя да се хвърли сам срещу цяла армия хора къртици. Щяха да го убият и никога нямаше да си го простя.

Но… Канин умираше, оставаха му буквално часове. Ако не откриехме Сарен и лекарство, беше обречен. Не можех да го изоставя. Ако се върнех и заварех създателя си мъртъв, убит от Сарен или от коварния вирус…

По дяволите! Как да избера един от двамата? Това беше невъзможно.

Усещах, че и тримата ме гледат и чакат да реша. Безсилието и отчаянието ми нарастваха и аз едва потиснах порива да изръмжа и да забия юмрук в някоя стена.

— Зийк — не знаех какво ще кажа после, — аз…

— Къде са? — внезапно попита Канин.

Изненадани, всички се обърнахме към Господаря вампир, който спокойно чакаше отговора му.

— В Четвърти сектор — каза Зийк и ме погледна. — Стария квартал на Алисън.

— Не е далече — измърмори Канин. Звучеше изморен и примирен. Затвори очи, сякаш за да се подготви или да вземе решение, после въздъхна. — Добре. Да вървим.

— Какво? — зяпнах смаяна, когато той ни подмина. — Канин… сигурен ли си? Ами… — млъкнах, защото бях сигурна, че знае за какво говоря.

Той се обърна и ми кимна уморено.

— Не се тревожи за това, Алисън. За мен е важно, това е дълг, който трябва да изплатя. Аз… — Поколеба се, затвори очи и почти прошепна: — Трябва да изпълня едно задължение. И вие, и той дойдохте в Ню Ковингтън заради мен, и аз ви дължа няколко спасени живота заради това. Нека това е началото на отплатата ми. — Той посочи към Зийк, после напред. — Хайде. Ако побързаме, ще сме там до два часа. Да се надяваме, че твоите хора ще издържат дотогава.

— Почакай, не разбирам — започна Чакала, когато тръгнахме обратно. — Да не би целият свят да се е обърнал с главата надолу? Сега ще ходим да спасяваме някакви мръсни мръвки от някакви мръсни канибали? Защо не спасим и няколко осиротели котенца и да занесем храна на бездомните кученца, като сме я подкарали така?

Отне ни доста повече от очакването да се доберем до тунела към Четвърти сектор. По улиците и между сградите се мотаеха кървящи и бяхме принудени да се крием, да се промъкваме и да ги чакаме да отминат, което вбеси Чакала още повече. Та те бяха само хора, лесно можехме да си пробием път през тях и… каквото решил Господ. Останалите обаче, особено Зийк, не желаехме ненужни убийства, освен това не знаехме колко са всъщност. Не ни трябваха сблъсъци с цяла тълпа.

В последния участък до тунела беше зловещо тихо. Канин ни преведе през изоставен, обрасъл със замръзнали плевели и треви паркинг, около който се издигаха порутени сгради. Не ми харесваше, че сме така на открито, още повече че по едно време се препънах в нещо, затулено от бурените и видях, че е труп. Очите му бяха изтръгнати.

Сбърчих нос и забързах напред. Беше толкова тихо. Къщите наоколо сякаш ни наблюдаваха напрегнато. Усещах нечии очи и макар че цареше гробна тишина, въздухът бе наситен с миризмата на кръв и отворени рани.

— Канин — прошепнах, щом го настигнах. — Това не ми харесва. Пристигаме ли вече?

Той кимна и аз видях, че е напрегнат.

— Съвсем наблизо е. Входът към канализацията е на стотина метра от…

Тогава започнаха писъците.

От сградите избликнаха десетки силуети, огромно развилняло се пълчище. Кървяха, виеха и смърдяха на кръв и болка; скачаха през счупените прозорци и се носеха с писъци към нас. Изръмжах и издърпах меча си точно в мига, в който лаят на пистолета на Зийк се включи в общия хаос. Извърнах се към него и видях, че стреля по двама кървящи. После, когато единият се метна към него, извади мачетето и го посече през врата. В зейналото гърло на мъжа изгъргори дивашки смях и той се стовари по очи в бурените, като още посягаше към Зийк. Той отстъпи встрани, почти се блъсна в мен и аз се завъртях, за да му пазя гърба.

Една жена скочи към мен, крещеше нещо за горящото си пране и размахваше откъртен крак на стол. Разполових го с меча, после забих оръжието в гърдите й и го измъкнах, а тя ми се изсмя и падна. Един мъж с кървава дупка вместо нос се бе вкопчил в ръката ми и настояваше да го целуна, а с другата си ръка размахваше нож. Един удар скатаната и главата му се търкулна в бурените.

— Продължавайте! — изрева Канин над виковете и смеха на тълпата. За миг сред безумците се отвори пролука и аз го видях как се бие редом с Чакала. Канин стискаше тънко късо острие и се движеше като вихър, с бързи, смъртоносни удари, без излишни движения или усилия. Всяко промушване или замах бяха фатални и той минаваше към следващия нападател, преди предишният дори да е разбрал, че умира.

До него Чакала се беше озъбил в злобна усмивка, докато кървящите го връхлитаха, и въртеше стоманената си брадва със смъртоносна сила. Ударите му поваляха хората и те не се надигаха повече. Веднъж един се хвърли към него, сграбчи оръжието му и Чакала просто заби юмрук в гърдите му, строши костите и ръката му изчезна в тялото. Измъкна я окървавена до лакътя.

— Алисън! — извика Канин. — Насам! Входът към тунелите е на стотина метра!

Прободох един кървящ в ребрата, избегнах един удар, насочен към главата ми и му отсякох краката.

— Напред! Зийк!

Обърнах се към него и кръвта ми се смрази — един кървящ се блъсна в него, вкопчи се в ръката му, зарева право в ухото му, заби зъби в рамото му, а накрая започна да вие като куче. Тръгнах към тях, но Зийк стъпи здраво на краката си, избута го и вдигна пистолета, когато мъжът пак скочи към него. Пистолетът излая, уцели кървящия между очите и той се свлече безшумно.

— Зийк! — Пробих си път през още двама, за да стигна до него и го сграбчих за ръката, докато още стреляше в тълпата. — Добре ли си?

— Добре съм. — Яката му бе подгизнала от кръв и там, където мъжът го беше ухапал, се виждаха две червени петна. Беше стиснал челюст, а когато стреля още два пъти, изпразни пълнителя и размаха мачетето пред себе си, погледът му беше мрачен. — Продължавай, аз идвам.

Кървящите пищяха към нас, обезумели и безчувствени. Бавно започнахме да си пробиваме път през тълпата към Чакала и Канин, които стояха в центъра й. В краката на Канин зееше четвъртита бетонна тръба, металните капаци бяха дръпнати, а ръждивата стълба се спускаше в мрака, но кървящите настъпваха от всички страни и ни пречеха да слезем.

Чакала изрева, стовари дръжката на брадвата в лицето на една жена и тя полетя с вой назад.

— Гадни упорити копелета! — изръмжа той и помете следващия, който веднага му налетя. — Ако слезем, ще ни последват.

— Не, няма — каза Зийк и извади нещо от жилетката си — зелено, цилиндрично, с дръжка и метален пръстен на върха. Нямах представа какво е, но Чакала го погледна и изруга.

— Разнасял си гранати през цялото време?! — Той блокира удара на един кървящ и го халоса с брадвата през лицето. — Нямаше да е зле да ни кажеш.

— Тази е последната. — Зийк погледна Канин, който стоеше на ръба на тунела. — Имаме само един шанс.

Вампирът му кимна.

— Слизайте веднага — нареди Канин и посочи към мен. — Чакал, Алисън, тръгвайте!

Чакала се подчини на мига. Сграбчи един човек, блъсна го назад към тълпата, обърна се, скочи в дупката и изчезна в мрака. Проклинайки, аз посякох още един кървящ и ги последвах, като се приземих на твърдия бетон и веднага се обърнах към Канин и Зийк.

През, дупката видях как Зийк изрита един човек, после замахна и хвърли нещо към тълпата. Канин му нареди да слиза и той се спусна по стълбата и се присъедини към нас на дъното.

— Ами Канин? — попитах още щом Зийк стигна до земята и веднага се отдръпна от стълбата. — Как…

Горе лумна ослепителна светлина и се чу чудовищен гръм. Експлозията отекна в тунела и от тавана се посипа същински дъжд от пръст, който ни покри с мръсотия и късчета лед. Изругах и се вгледах отчаяна за Канин, но Господарят вампир вече се спускаше по стълбата и затваряше металните врати над главата си.

— Това би трябвало да ги забави достатъчно — каза той, като погледна към стълбата. После се обърна към Зийк и на безизразното му лице сякаш се изписа одобрение. — Добре се справяш в битка, браво. Ранен ли си?

Зийк посегна към шията си и лицето му се изопна.

— Нищо работа. — Той свали ръка и добави: — Добре съм, да вървим.

Канин кимна, обърна се и четиримата се потопихме в мрака.

ГЛАВА 17

След няколко часа Зийк започна да кашля.

Отначало никой не обърна внимание. Каналите, почти пресъхнали и замръзнали, не бяха използвани от десетилетия, но все пак си бяха канали. Нямаше нужда да си поема дъх, за да разбера, че вони на плесен, влага, гнило и… други неща. Тунелите пък бяха пълни и с гризачи и насекоми, които пъплеха навсякъде и оставяха изпражнения след себе си. Затова когато Зийк започна да кашля, аз си помислих, че е от студа, влагата и гадната воня, и продължих.

Вторият път беше по-зле.

Тъкмо минавахме през една тясна тръба и двамата високи вампири трябваше да вървят приведени под ниския таван, когато Зийк се разкашля така, че направо изстинах. Обърнах се да го погледна. И той вървеше приведен, опрял ръка на стената, и цялото му тяло се тресеше от пристъпи на кашлица. Изправи се задъхан, покри устата си с ръка и видях нещо червено между пръстите му.

— Зийк! — прошепнах аз и се взирах в него с нарастващ страх, докато накрая осъзнах какво става.

Не. Не и той. Моля те.

— Добре съм. — Той срещна погледа ми с мътни очи, а щом видя изражението ми, се усмихна изморено и примирено. — Всичко е наред, нищо не можеш да направиш, Али. Да продължаваме.

Пред нас Чакала изруга тихо, втренчен в Зийк.

— Да, да, всичко е наред — рече той и зъбите му проблеснаха в мрака. — Само не очаквай да кротувам, когато започнеш да си дереш очите.

— Ако се случи това… — Зийк не сваляше очи от него, напълно спокоен. — Знаете какво да правите, нали? Не… не ме оставайте да страдам или да застраша някой друг. Просто… Направете го бързо.

Устоях на порива да изръмжа. Това беше прекалено, не можех повече да се преструвам. Предупрежденията на Канин за обвързването, всичките ми усилия да пазя дистанция и да устоявам на чувствата си се сринаха пред неизбежната истина: аз обичах Зийк и нямаше смисъл да се убеждавам в друго. Обичах го повече от всеки друг в живота си, с изключение на мама. И щях да бъда съсипана, ако го изгубех.

— Не искаш много, нали, Йезекил? — попитах с леко треперещ глас. Той беше тръгнал напред, но сега спря и ме изгледа изненадан. — Първо ме накара да обещая да те оставя да умреш, сега ме молиш да те убия. Да не мислиш, че съм бездушна машина, за която това би било съвсем лесно само защото съм вампир? Не стига, че Канин умира, ами сега искаш да убия и теб, така ли?

— Алисън. — Гласът на Канин беше изморен и изпълнен с неодобрение. Зийк и Чакала се сковаха и го погледнаха шокирани. Стиснах юмруци. Не знаех откъде идва този гняв, но ми беше омръзнало близките ми да умират. Бях изгубила твърде много приятели през краткия си живот, дори преди да се превърна във вампир. Циничната бездомница в мен се изхили с отвращение. Та загубата беше част от живота! На този свят нищо не е трайно и колкото повече се вкопчваш в нещо, толкова по-страшно е, когато си отиде, затова е най-добре да не се привързваш към нищо. Само че, исках да опитам, по дяволите! Исках да се боря, за да опазя онова, което бе важно за мен. Онези, които бяха важни за мен. Вбесявах се, че те не искат да сторят същото.

— Няма да се отказваме — озъбих им се аз. Усетих парене в очите, но направих усилие да сдържа сълзите си. — Вие се примирявайте с неизбежното, щом искате, но аз отказвам да оставя това нещо да победи. Ще намеря Сарен и ако трябва, ще изтръгна с бой лекарството от него. Няма да се откажа, докато не се уверя без никакво съмнение, че няма надежда. Затова ти — посочих Зийк — спри да ме молиш да те убия, а ти — извърнах се към Канин — престани да криеш, че умираш. Ще се преборим с това заедно, нямам намерение да изгубя никого.

Няколко секунди след излиянието ми минаха в пълна тишина. Усещах, че всички са леко смаяни, дори Канин изгуби дар слово. Или беше твърде ядосан, за да каже нещо. Не ми пукаше. Да се ядосва колкото си иска, стига да остане жив.

— Еха! — обади се Чакала. — Каква реч само! Почти толкова добра, колкото онази нощ в моята кула, със стареца. Обичаш да драматизираш, а, сестричке?

Изгледах го навъсено, но преди да кажа нещо, той се обърна към Канин и тихо рече:

— Не ни каза, че умираш, старче. — Присви очи. — Нека позная, Салазар се е подсигурил, че няма да напуснеш града или да избягаш от него. Коварно копеле. Колко ти остава?

— Има ли значение? — отвърна Канин безизразно. — Какво ще промени това?

— Точно това е смешното — сопна му се Чакала. — За всеки друг вампир щеше да има значение! Всеки вампир с ум в главата щеше да търси Сарен, а не да се опитва да спаси банда ненужни мръвки, които вероятно вече са мъртви. Това обаче си е твой проблем, нали? Винаги си взимал страната на хората и виж докъде се докара!

Втренчих се в него. Не го бях виждала такъв — сериозен и ядосан. Раздразнението му винаги се изливаше под формата на хаплива забележка или заяждане. Сега беше бесен и се взираше в Канин с огромно отвращение, извил устни в нямо озъбване. Не можех да разбера дали е ядосан, защото той иска да спаси група хора, или защото не му е казал, че умира.

— Според теб какво ще стане, когато намерим Сарен? — попита Чакала, а Канин го гледаше спокойно. — Да не мислиш, че ще можеш да го надвиеш, когато започнеш да се разпадаш? Състраданието ти към онези нещастници ще убие всички ни!

— Аз направих своя избор — каза Канин, непоколебим както винаги. — Не си длъжен да се съобразяваш с него.

Чакала поклати глава с отвращение и направи крачка назад.

— Знаеш ли какво? Прав си — каза той тихо и ни изгледа един по един. — Не си струва. Мислех, че старият знае нещо за лека срещу Беса и може да ни заведе до него, но щом е готов да даде живота си за група смъртни нещастници, най-добре да го намеря сам.

— И къде ще идеш? — попитах аз. Сама не знаех защо ми пука дали ще си тръгне. Да върви, винаги си знаела, че ще си тръгне или ще се обърне срещу теб, ако има тази възможност. Част от мен ми казваше, че имаме нужда от помощта му срещу Сарен, че той е добър боец и ще е от полза; ето защо не исках да си отива.

Само че не беше точно така. Чакала бе мой брат и колкото и егоистичен и жесток да беше, аз се надявах, че ще се промени.

— Не можеш да победиш Сарен сам — настоях аз. — Твърде силен е за един противник, ти сам го каза.

— Кой твърди, че ще се бия с него? — Чакала скръсти ръце и се ухили. — Не съм толкова глупав, сестричке. Според мен Сарен е най-близо до откриването на лекарство. Ако някак се натъкна на нашия смахнат приятел, ще му задам няколко дружески въпроса и после ще си тръгна. Не съм толкова луд, че да се опитвам да го спра, но със сигурност няма да стоя тук с вас и да си губя времето. Е, забавлявайте се с болните психопати. Аз си тръгвам.

Метално стържене отекна в тръбата, когато Зийк измъкна мачетето и аз изстинах.

— Защо си мислиш, че ще те пуснем? — попита той с леден глас. Взираше се в Чакала с блеснали от гняв и омраза очи. — Трябва да отговаряш за престъпленията си. — Острието проблесна, когато го вдигна към Чакала. — За хората, които уби. Не съм забравил за тях, а ти още не си платил за стореното.

О, не. Зийк беше съвсем сериозен и готов за тази битка. Сблъсъкът, за който намекваше, откакто се срещнахме в Ню Ковингтън, предстоеше.

— Заради семейството ми — беше ми казал в тунелите. — Заради всички в Едем аз ще убия този вампир, Алисън. Единственият въпрос е… дали ще трябва да се бия и с теб?

Налагаше се да взема решение, не можех да се бия и с двамата. Сякаш доловил мислите ми, Зийк ме погледна и сините му очи внезапно се изпълниха с разкаяние.

— Съжалявам, Алисън — рече той тихо. — Не е нужно да ми помагаш. Иди си, ако трябва, но не мога да го оставя да се измъкне.

Чакала го гледаше със садистична усмивка и аз се напрегнах, готова да скоча, ако някой от тях атакува.

— Нямаш време за това, мръвко — пропя вампирът. — Не трябваше ли да спасяваш жалкото си човешко племе? Да не мислиш, че можеш да ме надвиеш сам? Как ще им помогнеш, ако си мъртъв?

Това вероятно беше най-трудното, което бях правила от много време, но все пак взех решение. Измъкнах меча, застанах до Зийк и се обърнах към Чакала.

— Няма да е сам.

Усетих облекчението и благодарността на Зийк дори без да го поглеждам. Чакала обаче се взираше в мен, присвил жълтите си очи.

— Така значи — прошепна той и цялата му арогантност изчезна, остана единствено леден гняв. — Значи така било, сестричке? Избираш човек пред кръвния си брат! Наистина приличаш на Канин, който предаде цялата си раса.

Озъбих се и отвърнах:

— На мен ми се стори, че ти си този, който иска да ни изостави, така че не очаквай да лея сълзи за теб, братко.

— Алисън, Йезекил — чу се гласът на Канин сред напрежението и нарастващия гняв. Погледнах го — не беше помръднал от мястото си под тръбата. — Пуснете го да си върви — нареди той тихо.

Зийк не помръдна, но стисна упорито зъби.

— Канин…

— Нямаме време за това.

Отпуснах рамене. Канин беше прав, нямахме време да се бием с Чакала. Секундите изтичаха за всички ни. За бежанците и за Канин, а сега и за… Зийк. Какво ли щеше да стане, когато времето свършеше? Всички щяха да бъдат мъртви. Всички, освен мен. И отново щях да бъда сама.

Прибрах меча и се обърнах към Зийк. Сложих длан върху ръката му и усетих колко е напрегнат, мускулите му бяха като стоманени въжета.

— Да вървим. Хайде, трябва да намерим бежанците. — Ръката му трепна и той стисна още по-здраво оръжието си, а аз прошепнах: — Моля те.

Той устоя за миг, после свали мачетето и раменете му се отпуснаха.

— Не е свършило — прошепна той, като се взираше в Чакала. — Ще те намеря. Следващия път ще те убия, вампире.

Чакала се изкикоти.

— Следващия път, мръвко, ще бъдеш смърдящ труп с изтръгнати очи. Прощавай, обаче не съм особено притеснен.

Зийк не отговори, а моят кръвен брат отстъпи встрани и злобната усмивка се върна на лицето му.

— Е, не мога да кажа, че не беше забавно — козирува ни подигравателно той и се обърна. — Сега обаче ме очакват по-важни дела, трябва да търся вампири, да събирам армия, такива работи. — Погледна ме и усмивката му малко посърна. — Сестричке, ако някога ти писне от тези ходещи торби с кръв, ела при мен. Все още можем да постигнем велики дела, ти и аз.

Изхили се подигравателно за последно, обърна се и скоро се стопи в мрака.

Взирах се след него, като все още си мислех, че ще се върне и ще ни се присмее, че сме се хванали на толкова глупав номер. Не се върна, мракът зад нас си остана тих и празен. Затворих очи и го потърсих — усещах присъствието му чрез кръвната връзка. Беше съвсем слабо и се отдалечаваше. Чакала си замина.

— Хайде — каза Канин, когато стана ясно, че няма да се върне. — Да вървим. Почти стигнахме.

— Ти знаеше ли? — попитах Канин след няколко минути, когато тръбата свърши и отново се озовахме в главния тунел. Надпреварвахме се с времето, но въпросите още ме измъчваха и не искаха да ме оставят на мира.

Вампирът ме погледна объркан и аз уточних:

— Чакала. Знаеше ли, че ще си тръгне, ако разбере, че си болен? Затова ли не му каза?

— Отчасти заради това. — Канин смръщи чело. — Чакала винаги е бил… прагматичен. Ако реши, че е от губещата страна, бързо ще си тръгне и ще подходи от друг ъгъл. Според него аз вече не мога да му дам каквото иска, затова реши да намери друг начин. Винаги е бил такъв.

— Аз прецаках всичко — прошепнах и гневно изритах един камък във водата. — Извинявай, Канин.

Той поклати глава.

— Не се извинявай заради недостатъците на Чакала, Алисън. Всички правим своя избор.

От това не ми стана по-леко. Чакала го нямаше, а Канин беше болен. Зийк вървеше тихо зад нас и кашлицата му се засилваше. Опитваше да я крие и не се оплакваше, но аз чувах дрезгавото болезнено дишане и долавях слабата миризма на кръв при някой от пристъпите. Тревогата ми се засилваше.

— Канин? — попитах отново и чух, че той въздъхна, сякаш се подготвяше за още въпроси. За малко да се откажа, но събрах смелост. Исках да разбера. — Защо си Превърнал Чакала?

Той дълго мълча и си помислих, че няма да отговори.

— Защо питаш? — рече накрая той, тихо и някак тъжно.

Свих рамене.

— Защото ми е любопитно, защото искам да знам как си го избрал. Има ли някакъв критерий, по който решаваш кого да Превърнеш? Защото…

Защото искам да знам дали някога е бил като мен. И дали аз… някога ще стана като него.

Канин, който винаги знаеше всичко, сякаш прочете мислите ми.

— Намерих Джеймс преди няколко десетилетия — започна той бавно, е явно нежелание. — Когато отново се върнах в страната. Нямаше ме много години.

— Защо?

— Какво защо?

— Защо те нямаше?

Той затвори очи.

— Няма да ме улесниш, нали? — прошепна и аз изпитах лека вина, но тя бързо бе потушена от решителност и изгарящо желание да науча всичките му тайни. Канин от самото начало криеше много неща от мен, но аз вече не бях негова ученичка и исках да знам какъв е всъщност.

След малко внимателно добавих:

— Мисля, че имам право да знам.

— Така е — отвърна той и прокара ръка през очите си. — Предполагам. — Той крачеше напред с мрачно изражение. — Ще отговоря на въпроса ти — започна той е равен, умишлено безизразен глас: — Бях принуден да избягам. След като другите Господари разбраха какво съм направил, какво съм създал, те пожелаха смъртта ми. За първи път от безброй векове се обединиха срещу обща цел — да унищожат един от своите. Това се превърна в нещо като състезание, всеки искаше да ме докопа пръв. И Сарен, разбира се… Така че аз избягах от страната и много години се крих, никъде не се задържах за дълго. Накрая останалите Господари спряха да изпращат убийци и положението се успокои. Остана само един.

Потреперих, знаех кого има предвид. Канин поклати глава.

— Сарен така и не се отказа. Където и да идех, скоро се появяваше и той. Знаех, че един ден ще ме намери и отмъщението му ще бъде ужасно, но се надявах да изкупя греховете си, преди това да се случи. Така че след много години се върнах в страната, за да открия проучванията на учените. Знаех, че поне един от тях е оцелял след касапницата в нощта, когато Бесните избягаха, но не знаех къде е и дали наследниците му са още живи. След години безплодно търсене най-сетне реших да проуча самото място, където бяха създадени Бесните. Макар че градът сега беше вампирски и Принцът му все още искаше главата ми, трябваше да опитам. — Погледна ме крадешком и слаба, унила усмивка прекоси устните му. — Останалото го знаеш.

Слушах го почти в захлас. За първи път говореше за миналото си, колкото и срамно и изпълнено с ужас да беше то.

— А къде е Чакала в тази история? — попитах аз.

— Чакала. — Канин присви очи. — Когато се върнах, светът вече не беше същият. Вампирските градове бяха в разцвета си, а извън тях цареше хаос. Тази първа година се натъкнах на горящи останки на малко стопанство насред пустошта. Явно бандити бяха избили всички, или поне така си помислих в началото. По-късно същата нощ открих Джеймс да лежи на пътя на няколко километра оттам. Беше прострелян в крака, но се беше довлякъл, докъдето му бяха стигнали силите.

— Умирал е, нали, като мен?

— Да. Макар че смъртта му не беше така неизбежна като твоята. — Канин сбърчи чело. — Нямах храна, вода, лекарства и превръзки, а и бяхме на километри от цивилизацията. Щеше да умре от загуба на кръв и инфекция и го знаеше. Проведохме доста интересен разговор. — Почти се усмихна, но гласът му остана печален. — Той лежеше на земята, а аз стоях над него и се опитвах да определя що за човек е. Мислех, че знам какво създавам, когато му предложих да избира. Мислех… — Канин се засмя тихо, но съвсем безрадостно. — Мислех, че съм открил някой, който ще ми помогне да сложа край на онова, което бях причинил. Не разбирах какво иска всъщност, докато не стана твърде късно.

— Какво се случи?

Канин явно не искаше да продължи, но го направи.

— Научих го как да живее като вампир, също като теб. Пътувахме заедно няколко месеца. Той като че ли се запали по идеята да намерим лек за Беса и все ме питаше за изследванията, учените и скритите лаборатории. Карахме се за много неща, но бях твърде сляп, за да видя какво съм създал.

— Една нощ той проследи мъжете, които бяха избили семейството му, и ги Превърна. И до днес не знам какво им е казал. Вероятно им е предложил безсмъртие или е искал само да им отмъсти, но те всички се Превърнаха в Бесни, всички до един. А той не спираше да опитва. Намерих го, докато беше с последния от тях. Наоколо лежаха мъртви Бесни, но той не се отказваше, искаше да създаде поколение. Накрая осъзнах що за вампир съм създал. Джеймс искаше да сложи край на Беса — заключи Канин, погледът му беше станал твърд, — но само за да създаде собствена армия, собствено кралство и да изпълни света с нашия вид. Вампирите щели да управляват. Защо хората да владеят света, когато ние сме толкова по-могъщи? Досега ни пречела само малката численост, но ако отново можем да създаваме потомство, хората никога нямало да вземат връх над нас.

— Чакала каза, че си опитал да го убиеш.

— Така е — отвърна Канин без капка съжаление. — Той е единственият създаден от мен вампир, когото съм се опитал да убия. Преди Джеймс не се интересувах какво върши потомството ми, след като пътищата ни се разделят. Можех само да ги науча какво е да си безсмъртен и после ги оставях да проправят свой път през вечността, но не можех да допусна да Джеймс да създаде света, за който мечтаеше. За нещастие той успя да избяга, но му казах, че ще се срещнем отново и тогава ще го убия.

— И тогава го видя за последно?

— Той се нарече Чакала и изчезна в планините с последните от онези, които бяха избили семейството му. Предполагам, че те са били началото на неговата така наречена бандитска армия. Е… — Канин ме погледна. — Сега знаеш всичките ми тайни и угризения. — Той вдигна глава и се смръщи. — Ти и Йезекил, който, сигурен съм, чу всяка дума.

— Извинявай — каза Зийк зад нас. — Опитвах се да не слушам.

Устните на Канин потрепнаха в горчива усмивка.

— Вероятно е по-добре — рече той, — когато някой знае кой всъщност е Чакала. След него се заклех да не създавам повече вампири… — Той замълча и следващите му думи едва се чуха в тъмното: — Радвам се, че не удържах обещанието си.

— Канин…

Зийк избърза и ни настигна.

— Сега аз искам да те питам нещо — каза той и Капии отново въздъхна, но не възрази и Зийк продължи безмилостно: — Значи… ти си вампирът, който с помогнал на учените, така ли? — В гласа му се долавяше страхопочитание. — Онзи, който е помагал на първоначалния екип в търсенето на лек?

— Говорили ли са ти за мен? — изненадано попита Канин.

Зийк кимна.

— Учените в Едем ми казаха всичко за експериментите с вампири и как са били създадени Бесните. Казаха, че си изчезнал в нощта, когато лабораторията се е запалила и Бесните са избягали. — Гласът му стана малко по-остър: — Всички смятат… че пожарът е твое дело.

— Не — отвърна Канин тихо и унило, по спокойното му лице за миг пробяга болка. — Явно сте решили да извадите цялото ми минало на бял свят. Не, не аз подпалих лабораторията. Казах им, че Бесните трябва да бъдат унищожени, но повечето учени не бяха съгласни. Сред тях настъпи разкол, едната група искаше да убият Бесните, другите смятаха, че още могат да ги използват. Накрая решиха да изхвърлят няколко души от екипа — единствените, които искаха унищожението им. — Канин замълча, после тихо добави: — Сред тях беше и главният учен, Малахия Крос.

Зийк си пое дълбоко дъх.

— Дядото на Джебедая.

— Онази нощ отидох в лабораторията, за да го спра — каза мрачно Канин. — Знаех какво крои, но пристигнах твърде късно. Лабораторията вече гореше, учените бяха мъртви и Бесните бяха избягали. А аз се бях провалил.

Умълчахме се след това откровение. Чуваше се само отекването на стъпките ни по бетона и накъсаното дишане на Зийк.

— Знаеше ли за другата лаборатория? — попитах накрая. — Онази в Стар Вашингтон?

Канин поклати глава.

— Тогава не, но по-късно разбрах. Там даваха експерименталното „лекарство“ на човешки пациенти. Глупаци.

— В региона е имало голямо огнище на Беса — казах аз. — Хиляди хора, десетки хиляди, а може би и повече, са умрели и са се Превърнали заради това. Така че може би не ти си виновен за разпространението на Беса, Канин. Може да е тръгнал от Вашингтон, а не от Ню Ковингтън.

— И така да е… — Канин ме погледна с потъмнели очи. — Аз изложих расата ни на опасност, аз предложих на учените живота на себеподобните си, за да открият лекарство. Оценявам, че мислиш за това, Алисън, но вината е моя. А сега… — Той се обърна към Зийк, който слушаше мрачно. — Казах ви всичко за миналото ми, а и до Четвърти сектор остават само няколко минути. Искам да знам всичко за учените в Едем. Получили ли са изследванията? Разработват ли лекарство?

Преди Зийк да отговори, някъде отпред се чу шум и две кльощави бледи фигури изскочиха от близкия тунел. Хората къртици се заковаха на място, щом ни видяха, после засъскаха и вдигнаха грубите си ножове.

— Още горноземци? — изхриптя единият и оголи изгнилите си черни зъби. — Махайте се! Махайте се от нашата територия, тук няма да намерите сигурност! Лагерът на горноземците с разрушен, натрапниците скоро ще бъдат мъртви! Ще ги последвате, ако не си тръгнете веднага!

Зийк пристъпи напред, насочил пистолета.

— Какво им направихте? — попита той с леден глас.

Хората къртици отново изсъскаха и се ококориха.

— О, ама този е шефът им! — изръмжа другият. — Върнал се е! С… с вампири! Бягай да предупредиш останалите!

Те се ометоха, но Зийк вече се целеше и аз се хвърлих към него. Пистолетът изгърмя и улучи единия в гърба, а катаната ми обезглави другия.

— Бързо — рече Канин и пое напред. — Явно нямаме много, време.

Скоро ме връхлетя миризмата на кръв, която насищаше въздуха и караше стомаха ми да се преобръща от Глад. Когато наближихме подземния лагер, в тунелите започнаха да отекват гласове: писъци, викове, гневно съскане и ръмжене. Отчаян крясък се издигна над глъчката и ние се затичахме с готови за бой оръжия.

От един познат тунел изникна човек къртица и изпищя, щом ни видя. С ужас установих, че това е входът към лагера, на който имаше решетка, когато Хлебарката ни доведе тук. Сега тя бе откъртена и лежеше на ръждива купчина във водата.

Зийк не забави крачка. Мъжът скочи към него, той се наведе, за да избегне удара, мачетето му просветна, заби се в гърдите на канибала и се подаде от гърба му. Той изкрещя и се свлече зад нас, а Зийк ни поведе през входа.

Там лежеше трупът на младия пазач, с когото Хлебарката бе говорил предишния път. Гърдите и коремът му бяха осеяни с прободни рани, а той се взираше невиждащо нагоре. Наблизо имаше още едно тяло на човек къртица, окървавено и неподвижно. Зийк хукна с каменно изражение към стъпалата, които водеха към горния етаж, като взимаше по две наведнъж.

Последвахме го, а горе ни посрещна хаос. Огньове горяха из цялото котелно, варелите бяха преобърнати и въглените се бяха изсипали на бетона. През пламъците и сенките се стрелкаха бледи хора къртици и ужасени бежанци, които се щураха насам-натам объркани и паникьосани. Двама от канибалите бяха завардили една жена в ъгъла и я мушкаха с ножовете си. Зийк хукна натам с гневен вик.

Последвах го, но Канин се подаде от сенките, пристъпи към ужасната червена светлина и изрева. Зловещият звук отекна в помещението, като накара косата ми да настръхне, а всички други — да се извърнат насам. Зийк отсече главата на един от хората къртици и замахна към втория с пистолета, а всички останали, и нападатели, и бежанци, запищяха, щом разбраха кой се е вмъкнал сред тях. След това хукнаха да се спасяват в мрака.

Пришпорвана от миризмата на страх и насилие, аз също изревах и скочих напред. Няколко хора къртици хукнаха към мен, като размахваха оръжията си и пищяха от омраза. Посякох ги, а демонът ми се наслаждаваше на кръвта, която опръска стените и пода и се стичаше по лицето ми. На няколко метра оттам Зийк си пробиваше път към центъра на помещението, острието му просветваше, пистолетът лаеше, а куршумите рикошираха във варелите. Канин се понесе през стаята като тъмна смъртоносна сянка и всички по пътя му се превръщаха в окървавени и безжизнени купчинки.

След секунди помещението опустя. Повечето от нападателите явно решиха да се откажат от схватката и хукнаха към стълбата, когато осъзнаха, че в купона са се включили и вампири. Оставих ги, макар че едва се удържах да не ги последвам в тунелите, да ги връхлетя в мрака и да им разкъсам гърлата. С мъка обуздах жаждата си за кръв, прибрах меча и принудих демона да се укроти. После се огледах, за да открия Канин и Зийк.

Зийк стоеше задъхан в центъра на помещението, пистолетът и мачетето висяха в отпуснатите му ръце, а сините му очи следяха бягството на последния човек къртица и светеха заплашително в сумрака, сякаш едва се сдържаше да не го застреля в гръб. Канин стоеше в ъгъла, потънал в сенките.

— Зийк!

Един млад мъж хукна паникьосан към Зийк и го сграбчи за ризата. Зийк потрепери, когато момчето се хвърли отчаяно върху него.

— Къде беше? От часове се опитваме да се свържем с теб!

— Дойдох веднага щом можах. — Зийк се освободи, отстъпи назад и мрачно огледа помещението. Навсякъде лежаха хора, някои бяха почти полумъртви и измъчено стенеха. Един от бежанците се приближи и Зийк се отдръпна. — Не се приближавайте — отсече той и момчето замръзна на мястото си, втренчено в него. Зийк отстъпи и сложи ръка на устата си. — Стойте далече от мен. Аз… — Той преглътна с усилие. — Болен съм — каза той и момчето пребледня. — Не искам да ви заразя, стойте надалеч.

Момчето изтича в ъгъла и Зийк се озърна към другите оцелели, които го гледаха с такъв страх, сякаш и той беше вампир. На лицето му се изписа болка и той се обърна към мен.

— Али, ще ми помогнеш ли? Колко са оцелелите?

Успяхме да ги преброим — резултатът беше печален. От двайсетината души, които беше оставил тук, само деветима бяха оцелели след внезапната атака. Мнозина имаха тежки рани и поне двама нямаше да преживеят нощта.

Зийк прие новините стоически, после започна да въвежда ред в хаоса. Помагаше на ранените, показваше на хората как да превържат раните си, постави пазач на входа, в случай че хората къртици се върнат. През цялото време обаче стоеше далече от всички и неведнъж се отдръпна, защото целият се разкъсваше от кашлица и притискаше един парцал към носа и устата си. Бежанците се свиваха от страх, поглеждаха ту към него, ту към мен и Канин. Явно не можеха да решат кое е по-голямото зло.

— Тук са уязвими — каза ми Канин, когато отидох при него в ъгъла. Бях се опитала да помогна на Зийк да се справи с хаоса, но всички се ужасяваха твърде много от кръвожадното момиче вампир. Канин взе по-интелигентно решение — намери си място до отсрещната стена и наблюдаваше всичко хладнокръвно.

Обърнах се към него.

— Какво имаш предвид?

— Хората къртици знаят къде са, вече нямат и защита. Ако ги нападнат отново, най-вероятно ще ги избият до крак. — Той се загледа в един мъж, който куцукаше из помещението, и поклати глава. — Ние няма да сме тук, за да ги защитаваме.

— Значи не могат да останат — прошепнах аз. — Трябва да си намерят друг лагер. Но къде? Някъде в тунелите?

— Там рискуват да налетят на хора къртици — изтъкна Канин. — Ако са толкова вбесени, че горноземците завземат територията им, може би е най-добре бежанците да се махнат оттук.

— Да, но къде да идат? — попитах отново. — Горе не е по-сигурно, не и при толкова болни безумци по улиците. Къде изобщо биха могли да се скрият?

— Това е старият ти сектор, нали?

— Да, но… — Замълчах замислена. Всъщност знаех подходящо място. Не е далече. И е относително изолирано. И могат да се крият в мазето, ако стане нещо. Не е идеално, но е по-добре от тук. — Правилно. Знам къде можем да идем.

Открих Зийк сред огромните ръждиви котли в дъното. Беше с гръб към мен, втренчен в нещо в краката си. Любопитно се приближих, погледнах надолу и се смръщих.

Хлебарката седеше до една колона с извърнато към тавана невиждащо лице, а от гърдите му стърчеше дръжката на нож. Още стискаше радиостанцията.

Познавах Зийк и знаех, че се обвинява, затова сложих длан върху ръката му, която гореше под пръстите ми.

— Не си виновен ти.

Той не отговори. Пристъпи напред, наведе се, внимателно взе радиостанцията от безжизнената ръка на Хлебарката и докато се изправяше, въздъхна пресекливо.

— Зийк — започнах аз, щом той се обърна, но лицето му беше застинало в стоическа маска. — Другите не могат да останат тук.

— Зная. — Той закачи радиостанцията на колана си и отново стана делови. — Чудех се как да ви кажа. Ще ги заведа горе. Вие… не стойте с нас, трябва да търсите Сарен. Аз ще се оправя.

Не ме поглеждаше. Гневът пак припламна, но успях да отговоря спокойно и разумно:

— Не познаваш квартала като мен. Къде ще отидете?

— Ще намеря място. — Погледна пак към Хлебарката, обърна се и бавно тръгна към останалите. — След два часа ще съмне — рече той и ме подмина, без да ме поглежда. — Горе-долу толкова ще ни трябва, за да се качим горе и да намерим къде да се скрием от кървящите. Вие с Канин доста ще напреднете до сутринта. Не се тревожи за мен, ще ви настигна, щом мога.

Хванах го за лакътя, завъртях го към себе си и го блъснах към една колона. Той изпъшка смаяно и се ококори от изненада, а аз да пристъпих към него и го целунах с всичка сила.

Зийк се скова за секунда, после ме притегли към себе си. Наведох се към него, като усещах надигането на Глада, устните му върху моите и ръцете му, които се плъзнаха по гърба ми. Позволих си да почувствам всичко това, включително порива да обърна глава към шията му и да забия зъби в гърлото му. Можех да го контролирам и щях да го контролирам. Защото не можех да го оставя да си тръгне.

— Имам по-добра идея — прошепнах, когато най-сетне се откъснахме един от друг. Лицето ми бе на сантиметри от неговото и усещах топлината, която се излъчваше от трескавото му тяло. — Защо не ни позволиш да ти помогнем?

Гърдите му се надигнаха под дланите ми.

— Ами Сарен?

— Ще го намерим. — Плъзнах пръсти през косата му, пригладих я и той затвори очи. — Ще заведем тези хора на сигурно място и ще намерим Сарен навреме. Не е нужно да избираме, Зийк. — Той не отговори и аз отпуснах ръце на раменете му, като докосвах с пръсти шията му. — Знам едно място горе — старото училище, където живеех навремето. Изолирано е, има много място и е относително сигурно. Ще бъдат в безопасност там, доколкото е възможно това в Покрайнините. Трябва само да ги изведем веднага оттук.

— Не искам да ви бавя.

Усмихнах се предизвикателно.

— Нали прекоси половината страна заради мен, Зийк Крос? Ти ме намери, ти настояваше да бъдем заедно. Опасявам се, че няма да се отървеш толкова лесно от мен. Или може би трябва да кажа, че няма да ти позволя да си тръгнеш. Вампирите имат силно развито собственическо чувство.

Той изсумтя тихичко и очите му най-сетне леко се проясниха.

— Значи казваш, че вече съм ти питомец, така ли, вампире?

Не беше нито мястото, нито времето да мислим за това. Сарен беше някъде там, Чакала си тръгна, освен това тепърва трябваше да се погрижим за бежанците. Животът на Канин и Зийк изтичаше и всяка секунда беше от значение, а аз мислех само колко много го искам и колко държа да поема този риск, въпреки че всичките години самосъхранение настояваха да се скрия, да се отдръпна и да се защитя. Зийк не се беше защитил. Той бе дошъл в Ню Ковингтън, макар че знаеше каква съм и какво представлявам, и точно заради него исках да рискувам. Той беше причината поне веднъж да послушам сърцето си, да се отворя и да пусна някого в него.

Прегърнах го през врата, вгледах се в лицето му и в тези ясни сапфирени очи и прошепнах:

— Целуни ме, Зийк.

Той го направи. Затвори очи, сведе глава и устните му докоснаха моите нежно и внимателно. Целувката продължи дълго и когато Зийк се отдръпна, очите му бяха потъмнели от страст. В тях обаче се четеше и тревога.

— Канин ни гледа — прошепна той.

Главата ми веднага се проясни, усетих лек страх и се зачудих какво ли ще каже менторът ми, дали ще ми се скара и ще поклати глава с отвращение. Нямаше да остане доволен, това беше сигурно. Не виждах добре лицето му, тъй като все още стоеше в тъмния ъгъл отсреща, но усещах тежкия му поглед, който ме пронизваше.

Зийк внимателно ме отблъсна и отстъпи от колоната.

— Ще кажа на хората да се подготвят за тръгване, не бива да се бавим. Колко път има до твоето училище?

— До зазоряване ще стигнем — казах аз, но още усещах погледа на Канин.

Ти знаеше, че все някога ще разбере за теб и Зийк, Алисън. Вероятно е подозирал от самото начало. Въпросът е пука ли ти какво мисли за връзката между вампир и човек.

— Добре — кимна Зийк. — Нека им обясня какво става. Ще бъдем готови за тръгване след няколко минути.

— Зийк?

Той се обърна и ме погледна въпросително. Преди да съм изгубила кураж, аз пристъпих към него, обгърнах лицето му с длани и отново го целунах пред очите на Канин.

Знам, че ни гледаш, Канин. И да, това е моят отговор.

Зийк се отдръпна, изглеждаше леко замаян. Усмихна ми се и облиза устни.

— Това… има ли нещо общо с онзи там? — попита той подозрително, развеселено и леко задъхано.

Прехапах устна.

— Това притеснява ли те?

— Когато става дума за целувки? Моля те, използвай ме по всяко време. — Усмихна се леко, стисна ръката ми и отстъпи, и този път го пуснах. — Отивам да ги събера, дай ми десет минути и сме готови.

Гледах го как се отдалечава, после се стегнах и тръгнах към Канин, който не беше помръднал от мястото си.

— Това беше интересно — рече той безизразно, докато наближавах край стената. — Предполагам, че последното изпълнение беше посветено на мен.

— Канин…

— Алисън. — Той ме погледна сериозно и печално едновременно. — Нямам право да ти казвам какво да правиш и как да живееш — каза Канин и ме изненада. — Вече знаеш мнението ми, не е нужно да ти го напомням. Ти не си момичето, с което се разделих до Ню Ковингтън, а и аз вече не съм твой учител. Така или иначе — продължи той точно когато започвах да се отпускам — пак ще те предупредя: няма да Превърна момчето заради теб, ако се стигне дотам. Той е… твърде много човек, за да оцелее като вампир. Това ще го съсипе много бързо.

— Зная — отвърнах аз, като гледах как Зийк върви сред бежанците, но спазва дистанция, за да не ги зарази. — Той вече ме накара да му обещая същото. Ако умира, просто… да го оставя да си отиде.

Канин се взираше в лицето ми.

— А ще можеш ли? — попита тихо. — Ще можеш ли да го оставиш да си отиде?

Не отговорих и той не настоя. Гледахме хората, без да продумаме — двама вампири, скрити в мрака, отвъд границата на човешкото, вечно втренчени натам.

ГЛАВА 18

Почти през целия път водихме бежанците през тунелите. Толкова скоро след нападението не очаквахме засада от хората къртици. Те знаеха, че в тунелите има вампири, и вероятно се бяха разбягали из каналите, за да се скрият и да изчакат чудовищата да се върнат на повърхността. По-голямата опасност бяха кървящите горе. Въпреки че тунелите бяха пусти, напредвахме бавно. Повечето хора бяха ранени, а един-двама бяха толкова зле, че много ни забавяха. Потисках нетърпението си и не обръщах внимание на демона, който ме подтикваше да изям неколцина, да убия слабите и болните. Зората наближаваше, а с това темпо едва ли щяхме да стигнем навреме и да излезем на улицата преди съмване.

Небето страховито посивяваше, когато най-сетне се затътрихме през празния паркинг, без да поглеждаме към замръзналите трупове в бурените. Снегът беше спрял и старото училище приличаше на звяр, унило сгушен заради студа. Преведох всички през вратите, по тъмните, осеяни с отломки коридори, до мазето в дъното на стълбището. Тук беше тъмно като в рог и вероятно страшно студено, но стените бяха от бетон, нямаше прозорци, а единичната врата се залостваше отвътре. Това беше най-сигурното място, което знаех в Покрайнините. Ако кървящите се доберяха до мазето, с незаразените беше свършено.

Зийк гледаше как хората устройват нов лагер и ги изчака да разстелят одеялата, да запалят огньовете и да се настанят около тях, преди да се обърне към мен.

— Тук ще са добре — прошепна той. Беше кашлял по целия път, а върху устата и носа си бе вързал парцал, за да не разпространява вируса. Челото му блестеше от пот въпреки студа, а платът на брадичката беше опръскан с червено.

Кимнах.

— Поне ще са в безопасност от кървящите. — Храната все още беше проблем, но тя винаги е проблем в Покрайнините. Зийк внезапно потрепери, притисна длан към челото си и аз изтръпнах от тревога. — Добре ли си?

— Да, добре съм. Боли ме глава. — Той свали ръка и се усмихна, за да ме успокои. — Къде отиде Канин?

— Каза, че ще си намери място за сън. — Канин беше изчезнал скоро след като показахме мазето на хората. Стопи се безшумно в мрака, а в тази голяма порутена сграда с безброй стаи и тъмни коридори можеше да е навсякъде. Трябваше да го последвам скоро, слънцето вече се издигаше и клепачите ми натежаваха. — И аз ще вървя.

— Али — каза Зийк смутено и прокара ръка през влажните си кичури. — Може ли… да дойда с теб? — Примигнах от изненада. — Не искам да оставам тук — продължи той и кимна към вратата на мазето. — Опасно е за тях. Не искам да разпространя заразата.

Кимнах.

— Разбира се.

— Благодаря ти. Само една секунда. — Той се обърна, свали раницата и я остави зад вратата. — Тук има храна и провизии — чух го да казва на хората вътре. — Разделете ги така, че да стигнат за повече време.

Когато се върна в коридора, аз го изгледах закачливо и поклатих глава.

— Можеше да ги използваш ти, Зийк.

— Те имат по-голяма нужда от тях — отвърна без колебание. — Така няма да се похабят. Аз…

Той замълча и сведе очи, но и двамата знаехме какво щеше да каже. Няма да изкарам още дълго. Страх скова вътрешностите ми, но не казах нищо и го поведох по коридора към добре познатата стая.

Отвън вече беше светло; слънцето щеше да се покаже над покривите, но черните торби на прозорците вършеха добра работа. Нямах нужда от изкуствена светлина, за да видя, че всичко си е там, където го бях оставила. Когато живеех с Канин в старата болница, пренебрегнах нарежданията му и една нощ дойдох тук, за да открия, че двама бездомници са се нанесли в стаята ми. Откаченият Сарен ги беше убил, преди да променят нещо, но бяха успели да изгорят цялата ми колекция от книги, за да се стоплят. Тогава видях това място за последно, преди с Канин да избягаме от Ню Ковингтън. Не знаех какво е станало с двата трупа, сега ги нямаше.

Зийк включи фенерчето си и любопитно огледа стаята. Когато лъчът стигна до матрака и одеялото в ъгъла, той спря и се смръщи. Огледа стаята отново, забеляза, че не е използвана скоро, и явно му просветна:

— Това… твоята стая ли е?

Кимнах изморено.

— Живеех тук с нашата банда, когато бях още човек. — Вдигнах един съборен стол и го прибрах под масата. — Не е кой знае какво, но някои и това нямаха.

Взех парченце свещ от лавицата и го завъртях в пръстите си. Нима само преди няколко месеца още бях човек? Струваше ми се невероятно.

— Както и да е — казах аз и я оставих на мястото й, — хайде, лягай на матрака. Имаш нужда от сън. Но не лягай на дясната страна, малко е ръбеста.

— Ами ти?

— Не се тревожи за мен. — Усмихнах се едва-едва и тръгнах към отсрещния ъгъл, по-далече от прозорците. — Вече мога да спя всякак, стига да съм далече от слънцето. Но наистина трябва да лягам, Йезекил. Едва си държа очите отворени.

Почувствах се странно от това признание. Навремето не допусках никого тук, освен Лепката, а сега вампирските ми инстинкти ме предупреждаваха да не позволявам на никого да вижда къде заспивам през деня. Знаех, че по-старите и по-силни вампири като Канин и Салазар могат да останат будни, ако се налага, а Чакала твърдеше, че и той го умеел, но аз, макар че устоявах будна малко след изгрев, все още не бях развила таланта да се будя през деня. Ако беше някой друг, а не Зийк, щях да сторя като Канин — да се измъкна и да си намеря скришно местенце, далече от изплашени хора.

Все още бях нащрек заради бежанците. Надявах се, че ще си стоят в мазето и няма да тръгнат по коридорите, но сега не можех да направя нищо по въпроса, а и вратата се заключваше отвътре.

— Алисън — каза Зийк, докато търсех начин да се настаня с гръб към стената. — Не е нужно да… искам да кажа… — Той прекара смутено ръка през косата си. — Можем да легнем заедно — призна накрая, без да среща погледа ми. — Матракът е достатъчно голям.

Втренчих се в него и в стомаха сякаш ми се завъртя колело. Бях спала на матрака с Лепката, но само за да се топлим, за да не умрем от студ през зимните нощи.

Това… щеше да бъде съвсем различно.

Зийк вдигна очи заради мълчанието ми и видях, че по бузите му са избили червени петна.

— Само… ако искаш, де. Само ще спим. Не намеквах, че… — Зачерви се още повече. — О, не исках това да кажа. Не бих ти направил нищо, Али, знаеш това, нали?

— Знам — отвърнах, за да го успокоя. — И не е заради това, Зийк. Просто… — Ти ще лежиш до мен. Как ще се контролирам? Няма ли изкушението да се окаже твърде силно за чудовището? Заговорих бавно, за да ме разбере добре: — Да спиш до вампир може би не е най-безопасното нещо за теб.

Той буквално се задави от смях, който премина в такава силна кашлица, че потреперих.

— Мисля, че ми е късно да се тревожа за безопасността си — изхриптя той. — Но ти решаваш, разбира се. Както кажеш.

Исках да си лягам. Умората ме дърпаше надолу, забавяше мислите и реакциите ми. Слънцето вече беше високо в небето и вампирските ми инстинкти пищяха за сън толкова силно, че не можех да ги пренебрегна. Мисълта да се притисна до Зийк, да усетя топлината и пулса му, докато лежим заедно, внезапно ми се стори много, много изкусителна.

— Добре — прошепнах и той вдигна вежди. — Още не съм сигурна, че е добра идея, но…

Тръгнах към него, свалих ножницата през главата си и я сложих до матрака. Ако не си легнех скоро, щях да припадна, така че вече ми беше все едно къде.

Не го погледнах и коленичих до матрака. Беше тънък и протрит, но познат. Усетих, че Зийк се поколеба зад мен, свали жилетката и я хвърли в ъгъла заедно с оръжията си. После седна сковано и смутено, а матракът изстена.

— Сигурна ли си, че нямаш нищо против?

Не отговорих, грабнах одеялото, легнах по гръб и се завих, преди да съм променила решението си. Зийк поспря, но после се плъзна под завивката. Макар че не беше плътно до мен, веднага усетих топлината му, която се разля като пашкул под одеялото. Дължеше се на треската.

Той се обърна към стената и матракът се разтресе от кашлицата, която Зийк се опитваше да заглуши с одеялото. Страхът ме прониза въпреки изтощението. Ами ако се събудя вечерта и видя, че до мен лежи труп? Ами ако днес Зийк умре? Нямаше да разбера, преди слънцето да залезе и да стане твърде късно.

Обърнах се към него и се вгледах в стройните му рамене. Беше положил глава на ръката си и дишаше дрезгаво. Взрях се в тила му и усетих, че зъбите ми се удължават. Гладът ме подтикваше да ги забия в плътта му. Нямаше значение, че това ухапване щеше да бъде смъртоносно за мен; Гладът виждаше само един болен, уязвим, нищо неподозиращ човек и идеалната възможност за нападение.

Накарах зъбите си да се приберат, посегнах към него и го погалих по ръката.

Той издиша пресекливо и раменете му се стегнаха под пръстите ми.

— Алисън…?

— Обърни се — прошепнах.

Той се поколеба и се обърна към мен в мрака. За миг се взирахме един в друг, на една ръка разстояние. Главата му лежеше в сгъвката на лакътя му, а сериозните сини очи се взираха в мен. Виждах не само отражението си в тях, но и болката, която набраздяваше челото му, и усещах трескавата жега, която се излъчваше от тялото му.

— Какво има? — прошепна Зийк след малко.

Не мога да те изгубя. Ужасявам, се от мисълта, че ще те гледам как умираш.

— Мразя това — прошепнах накрая. — Мразя да съм така безпомощна. Ще ми се да беше нещо, с което мога да се преборя, нещо, пред което да се изправя. Тогава щях да имам шанс.

Зийк явно се опитваше да не помръдва и да не ме докосва, но виждах копнежа по лицето му.

— Не вярвам в съдбата — каза той внимателно, — но… вярвам, че всичко се случва по някаква причина че има някакъв план, някакъв смисъл в този мрак, в който живеем. — Въздъхна, сбърчи чело и погледът му се зарея някъде далеч. — Може да не съм прав, но точно това ме доведе дотук. Това е причината да се боря и да продължавам въпреки всичко. То… ме доведе при теб.

Сега в стаята беше много по-светло. Знаех, че слънчевите лъчи се опитват да пробият през преградата върху прозорците зад мен. Очите ми натежаваха, тялото ми беше като камък. С последни сили протегнах ръка, хванах го за ризата и го придърпах към себе си. Той примигна, когато се притисна към мен под завивките. А после се прегърнахме. Сърцето му бумтеше до гърдите ми, носът и брадичката ми почиваха в ямката на шията му. В мен се надигна Гладът, опитваше се да се възползва от този идеален случай, но аз вече заспивах и бях твърде уморена, за да го послушам. Дори сладката кръв, която течеше във вената точно под устните ми, не успя да ме изкуши в този момент.

— Остани — прошепнах, когато очите ми се затваряха. — Аз… няма да те пусна да си идеш.

Почувствах как той се размърда в прегръдките ми, притисна ме по-плътно към себе си и придърпа главата ми под брадичката си.

— Само смъртта може да ме отдели от теб, мое вампирско момиче — прошепна той. — И дори след това ще се грижа за теб, където и да отида.

Това беше последното, което чух, преди да потъна в сън.

Нямах кошмари. Сънят ми беше благословено лишен от виденията, сънищата и чувствата на моя създател. Или Канин най-сетне бе открил някакъв покой, или сега, когато не го измъчваха, успяваше да се контролира. Отворих очи. Стаята беше тъмна, а мислите ми — само мои.

Матракът до мен беше празен.

Зийк? Изправих се и се огледах. Фенерчето го нямаше, както и бойната жилетка и оръжията. Стаята беше празна. Отворих притеснено вратата и излязох в коридора. За да го намеря. Нямаше го нито в коридорите, нито в стаята при бежанците, макар че вратата още беше затворена и залостена отвътре. Не мислех, че би рискувал да влезе при тях.

Тогава къде беше?

Най-сетне зърнах стройната му фигура до входната врата. Взираше се в празния паркинг. Пак валеше сняг, едри снежинки се сипеха меко край него и кацаха по косата и раменете му. Пристъпих към изхода, но той не се обърна веднага към мен.

— Зийк, какво правиш? — попитах аз и огледах паркинга за кървящи. Нямаше никого, градът отвъд изглеждаше притихнал. Твърде притихнал.

— Не можах да заспя — прошепна той напрегнато. — Беше твърде горещо и… — Зийк прокара ръка по лицето си. — Ужасно ме боли глава.

Ужасена, аз хванах ръката му и го обърнах към себе си. Очите му бяха зачервени, а лицето — бледо и изпито. Косата му лепнеше от пот, беше горещ като въглен. Времето ни изтичаше. Трябваше да намерим Сарен веднага.

— Къде с Канин? — попитах аз, пуснах го и отстъпих встрани. — Тръгваме, няма време. Къде е той?

— Видях го тази вечер — отвърна Зийк, когато се върнахме вътре. — На стълбите към втория етаж. — Поколеба се, изглеждаше мрачен. — Али… той изглежда… Подготви се.

Ужасът ми нарасна. Забързахме през сградата, покрай вратата към стаята ми и коридора към мазето, до порутените бетонни стълби към втория етаж. Бях се качвала там като човек, но не го използвахме често. Третият етаж се беше срутил отгоре му и повечето стаи бяха пълни с отломки и камънаци, сред които трудно се вървеше.

Една тъмна фигура седете на върха на стълбището, свела глава и опряла лакти на коленете си. Само като го видях така, се притесних. Изглежда го болеше — Канин, вампира, който пое три куршума в гърдите, а после ги извади, без да мигна. Той вдигна глава и аз прехапах устна, за да не извикам от ужас.

Кожата по бузите, челото и брадичката му беше почерняла и започваше да се бели, а отдолу, под разядената плът, се виждаше костта. Тъмните му очи бяха хлътнали в черни кръгове и в тях се четеше болка. Кожата по ръцете и дланите му също чернееше, грозни парчета вече се пукаха и гниеха — вирусът, който опустошаваше тялото му отвътре, накрая бе стигнал до повърхността.

— О, Канин… — изпъшках задавено. Дори не знаех какво да кажа, беше толкова ужасно. И страховито. Един ден. Само един ден, а болестта е напреднала толкова. Как ли ще изглежда след още двайсет и четири часа?

— Готови ли сме да тръгваме? — попита той. Гласът му беше дълбок и спокоен, както винаги, и с нищо не издаваше ужасната болка, докато не погледнеш към стъклените очи и здраво стиснатата челюст. Кимнах, Канин се изправи и погледна към Зийк. — Ще можеш ли да вървиш?

— Ще се справя.

Канин не възрази, само кимна и тръгна по стълбите.

— Тогава да тръгваме. Ще ни трябват няколко часа да стигнем пеша до Втори сектор.

Вратата на коридора към мазето беше отворена, там стоеше един от бежанците и когато го подминахме, се втренчи в нас с присвити от подозрение и страх очи. Зийк се обърна към него, а той стисна устни, изчезна в коридора и затръшна вратата след себе си:

Вървяхме бързо, отново в каналите, и усещахме как нощта се изнизва. Канин и Зийк не говореха, пазеха си силите. Кашлицата на Зийк беше отслабнала, но той често притискаше ръка към очите и слепоочията си, стискаше зъби и няколко пъти се препъна, сякаш не виждаше добре пред себе си. Прилошаваше ми от тревога и за двамата. Канин, разбира се, не издаваше и звук и вървеше с мрачна решителност. По едно време обаче спря да се огледа, облегна се тежко на стената, сведе рамене и аз разбрах колко му е зле.

Те умират, въртеше се една мисъл в главата ми и ме мъчеше на всяка крачка, с всеки накъсан дъх на Зийк или изпълнен с болка поглед на Канин. Те умират и не мога да им помогна. Не мога да направя нищо за тях. По дяволите, защо ми е безсмъртие, ако не мога да помогна на онези, които обичам? Нима трябва да прекарам цялата вечност сама?

Над нас кървящите бродеха по улиците, мърмореха и се хилеха. Или пък пищяха, блъскаха по колите, стените и другите кървящи и си раздираха лицата. Неволно се зачудих кога Зийк ще започне да показва признаци на лудост. Да пищи от гняв, да раздира очите и кожата си, докато лицето му не се превърне в кървава каша. Какво щях да правя тогава?

Просто бъди бърза. Не позволявай да страдам или да се превърна в опасност за другите.

Лед скова вените ми и ме смрази до кости, когато осъзнах, че ще трябва да ги убия. И двамата. Ако не намерехме Сарен навреме, Зийк щеше да се обърне срещу нас, а Канин — да страда така, че смъртта би била милостиня. Досега не си позволявах да мисля за провал, но ако Сарен не разполагаше с лекарство, щеше да се наложи да…

Прогоних тези мисли, в гърлото ми беше заседнала буца. Нямаше кой, трябваше аз да го направя, без значение дали съм способна на това. Не можех да оставя Канин да страда като онзи вампир в болницата и да ме гледа с няма молба да го убия. Ако се стигнеше дотам, щях да му отсека главата и да го отърва от този ужас. Познавах го достатъчно добре и знаех, че би искал точно това.

Но Зийк… Едва понасях мисълта. Не можех да приема, че тъкмо когато се намерихме и аз повярвах, че между нас може да се получи нещо, той ще умре. От моята ръка.

Светът обаче не беше справедлив, отдавна бях разбрала това. Ако трябваше да убия Канин и Зийк, така да бъде. Щях да скърбя, да пищя и да плача, никога вече нямаше да се сближа с никого, но не бих ги оставила да страдат само защото не мога да се разделя с тях.

Някой обаче щеше да плати за тяхната смърт. Сарен и Салазар щяха да платят, вече можех да добавя и Чакала в сметката. Ако не успеехме да намерим лекарство навреме, дори самият Принц нямаше да избяга от отмъщението ми. Загубех ли Канин и Зийк, някой щеше да плати за това.

Само че още не се бях предала.

След няколко часа Зийк започна да се препъва все по-често, Канин спря и го изгледа преценяващо.

— Да си починем — каза той и кимна към една срутена част от стената, където имаше големи плоски камъни. Ужасих се от вида му — черните рани по бузите и челото му изглеждаха все по-големи всеки път щом го погледнех. — Скоро ще излезем горе и трябва да бързаме. Починете си няколко минути.

— Добре съм — каза упорито Зийк, но гласът му пресекваше. — Мога да продължа.

— Без възражения. — Канин присви очи и посочи категорично към камъните. — Сядай.

Зийк седна тежко на един каменен блок и потърка очи. Канин се облегна на стената и потрепери леко, сякаш го заболя, когато притисна гръб към бетона. Надявах се под дрехите му да не са се отворили нови рани.

— Колко остава до болницата? — попитах Канин. — Не си спомням да сме минавали миналия път оттук.

— Още два часа, зависи колко кървящи ще има по улиците. — Той затвори очи за миг и болка разкриви чертите му. — Оттук е малко по-дълго, но така през повечето време сме под земята.

— Ами ако Сарен не е там?

Канин се усмихна безрадостно.

— Мисля, че по-трудният въпрос е какво ще стане, ако е там.

Потреперих. Тогава вероятно щяхме да се бием с него. Не би ни дал лекарството просто така, ако изобщо имаше такова. Надявах се да се справя, Канин и Зийк да се справят. Сарен нямаше нужда от окуражаване, стигнеше ли се до насилие.

— Сарен. — Зийк отпусна ръце, наведе се напред и опря лакти на коленете си. — Спомням си нещо, което Джеб ми каза — прошепна накрая той, втренчен в мрака — за вампира, избил семейството му. Бил на шестнайсет години, разказа ми го само веднъж и не го спомена повече.

Примигнах. Джебедая е бил дете, тийнейджър като мен. Опитах се да си го представя и не успях. В главата си виждах само киселия, вечно намусен старец със стоманените очи.

— Какво е станало? — попитах Зийк.

Той сбърчи чело.

— Не помня цялата история, но доколкото разбрах, една нощ баща му се прибрал много изплашен и казал, че трябва да напуснат града, защото Малахия е направил нещо ужасно и сега ги преследват. Качили се в колата, бащата отпред, а Джеб и по-малката му сестра — на задната седалка, и тръгнали, без да вземат никакъв багаж.

Поредният шок — Джеб имал сестра. На колко ли години е щяла да бъде сега? И дали той би бил същият гневен старец, ако беше още жива? Не знаех нищо за него; дори Зийк, осиновеният му син, едва познаваше баща си.

Зачудих се колко ли още тайни е отнесъл в гроба Джебедая Крос.

— Решили, че са се измъкнали — продължи Зийк, — но на няколко километра от града насред шосето внезапно изникнал един висок блед мъж. Усмихвал им се. Бащата на Джеб завил рязко, колата влязла в канавката и се преобърнала. Джеб изхвърчал навън, но когато допълзял обратно, видял, че сестра му е мъртва, а майка му лежи до един камък с разцепен череп. Баща му бил целият в кръв. Джеб се опитал да го измъкне от колата, но той пъхнал нещо в ръката му, заръчал му да го пази на всяка цена и да бяга. Джеб нямало да го послуша, но бледият мъж идвал. Затова хукнал.

Канин мълчеше неподвижен, а аз все още се опитвах да си представя Джеб като младеж и брат, който гледа как семейството му умира.

— Бил е Сарен, нали? — вдигна глава Зийк към Канин. — Отмъстил е, като е убил учените и техните семейства. Когато ти ми каза, че лабораторията е изгоряла и Бесните са избягали, всичко си дойде на мястото.

— Канин още мълчеше. Зийк се изсмя тъжно и поклати глава. — Всичко води до теб, нали? Бесните, Сарен, Чакала… Всичко.

— Ако искаш да отмъстиш за баща си — каза Канин тихо и изморено, — ще те помоля да изчакаш, докато се справим с тази ситуация. След това, ако съм още жив, нареди се сред останалите вампири и човеци, които искат да ми отсекат главата, но се опасявам, че опашката е много, много дълга.

— Не искам да отмъщавам — каза Зийк, преди да успея да се обадя. — Не и на теб. И не само заради Алисън. — Той се втренчи в Канин, който го гледаше безизразно. — Ти си се опитал да помогнеш на учените. Все още ли го искаш? Искаш ли да спасиш човешката раса?

— Канин се намръщи и Зийк замълча, сякаш спореше сам със себе си дали да продължи. Накрая въздъхна и каза: — Ако е възможно да се създаде лекарство срещу Беса, какво би направил, за да бъде открито и опазено?

— Зийк.

Взирах се в него, а Канин се изправи заинтригуван.

— Какво говориш?

Зийк ме изгледа виновно.

— Исках да ви кажа по-рано, но не пред Чакала и другите вампири. Учените в Едем… разполагат с нещо. Поне така се надяват.

Зинах смаяна.

— Там има лекарство?

— Може би. Твърде рано е да се каже. — Той поглеждаше тук към мен, ту към Канин. — Благодарение на информацията от Джеб успяха да постигнат голям напредък, но удариха на камък. Липсва им нещо изключително важно, нещо, което го няма в Едем.

Намръщих се объркано, но Канин затвори очи.

— Вампирска кръв — прошепна той и аз изстинах.

Вампирска кръв. От нея бе започнало всичко, от нея се бяха извъдили Бесните и целият свят се бе превърнал в ад.

Значи това беше истинската причина Зийк да е тук, истинската причина да ме последва през цялата страна и да ме моли да ида с него в Едем. Чувствах се така, сякаш ме е зашлевил.

— Значи… значи затова искаш да дойда с теб в Едем? — попитах тихо, като се взирах ужасена в него. — Искаш да ме предадеш на учените, за да ме използват като проклет лабораторен плъх? Да ме затворят в клетка и да ме бодат с игли, като вампирите в старата болница? Като хората в лабораторията в Стар Вашингтон, вързани за леглата и пищящи, докато си правят експерименти с тях?! — Говорех все по-високо и вампирът в мен нададе вой при това предателство, подтикваше ме да нападна. Зъбите ми се издължиха и аз ги оголих пред Зийк. — Затова ли дойде, Йезекил?

— Разбира се, че не! — Той стана бързо и потрепери, докато се опитваше да запази равновесие. Изръмжах и отстъпих от него, а той протегна ръка и заговори нежно: — Али, знаеш, че не е така. Никога няма да те нараня, да те затворя някъде или да те изложа на опасност. Ако бях дошъл само за това, нямаше да съм тук сега и да се опитвам да спра Сарен. Можех да намеря кръв по друг начин и вече да съм се върнал в Едем. — Намръщи се и потърка чело, за да се концентрира. — Ти… само заради теб дойдох. Само заради теб.

— Сигурен ли си? — попитах, като едва удържах гласа си спокоен. Канин ни гледаше, без да помръдне, но аз не го забелязвах. — Джеб знаеше колко е важно това изследване, затова направи всичко възможно да го отнесе в Едем. Знаеше колко отчаяно се нуждаем от лекарството и би направил всичко, за да го открие. Какво е един вампир пред спасението на целия свят?

— Аз не съм Джеб — каза равно Зийк. — А и без друго щях да дойда да те потърся. Дори да нямаше лекарство, пак щях да дойда, повярвай поне в това. Но, Али, учените чули за теб от стражите при портата — вампир, който не убил веднага всички в клиниката. Разпитваха ме за теб и за Джеб, за пътуването ни заедно. Когато разбраха, че искам да напусна острова, ме попитаха дали ще те заведа пак в Едем. Не за експеримент или като лабораторен плъх — никога не бих се съгласил на това. Трябва им вампирска кръв, за да продължат работата по лекарството. — Въздъхна и прокара ръка по лицето си. — Знам как звучи — призна той след миг. — Дори аз се усъмних в началото, но учените знаят какво се е случило в другата лаборатория и как са били създадени Бесните. Няма да допуснат същата грешка отново.

— Откъде знаеш? — попитах аз. — Може просто да са те използвали, Зийк. Може да са те излъгали, за да им доведеш вампир. Ако е така, няма да можеш да им попречиш да ме превърнат в експеримент. Няма да ида в Едем, за да направят с мен същото, което са сторили на вампирите преди шейсет години.

— Аз ще отида — каза тихо Канин.

Втренчихме се в него. Той сви рамене, гледаше само към Зийк.

— Ако оцелея, ако някак успея да спра Сарен и да сложа край на тази чума, ще дойда с теб в Едем. Твоите учени могат да правят с мен каквото пожелаят.

— Канин — прошепнах смаяна. — Не говориш сериозно. Точно ти би трябвало най-добре да знаеш какво може да стане и какво са създали предишния път. Правят същото и сега!

Той само се усмихна.

— Нима могат да направят нещо по-лошо от това? — Понечих да възразя, но той ме прекъсна. — Преди сбърках — рече твърдо той. — Позволих да пролеят кръвта на другите, когато трябваше да се жертвам аз. Цял живот се опитвам да изкупя вината си. — Болка просветна в очите му и десетилетната вина сякаш го притисна. — Йезекил е прав. Не мога да позволя страха от миналото да влияе на бъдещето. Ако може да бъде открито лекарство, ако хората все още имат нужда от вампири, за да го създадат, поне този път кръвта по ръцете им ще бъде моята. Но първо трябва да открием Сарен.

— Тогава да вървим — прошепна Зийк и пристъпи напред, като се олюляваше. — Защото, честно да ви кажа, не знам още колко ще издържа. — Той притисна длани към очите си. — Господи, имам чувството, че очите ми ще изскочат.

Гневът ми към него изчезна, приближих се и посегнах да отдръпна нежно ръцете от пламналото му лице. Хванах го за китките. Очите му, лъснали и зачервени, срещнаха моите, и аз стиснах ръцете му.

— Почти стигнахме — прошепнах аз. Исках да продължи, да не се предава. — Остани с нас, Зийк. Обеща, че няма да се откажеш.

Той се вгледа в мен, без да направи опит да се освободи.

— Помня какво ти обещах, вампирско момиче — прошепна той въпреки болката. — А ти помниш ли своето обещание?

ГЛАВА 19

След два часа Зийк вече не беше с нас.

След кратката почивка в тунелите не продума повече, само вървеше, стиснал зъби, с изпълнени с болка лъснали очи. Треската му се засилваше и когато най-сетне се качихме горе и забързахме през сенките, за да избегнем кървящите, снегът се топеше още щом докоснеше кожата му.

После, когато прекосихме един паркинг и тъкмо завивахме покрай няколко ръждясали коли, зад мен се чу тътен — нещо беше паднало на земята. Обърнах се и видях Зийк проснат до един микробус. Тялото му се беше предало.

Не. Забързах към него, коленичих и го обърнах по гръб. Той изстена, отвори леко очи и се вгледа в мен.

— Зийк. — Хванах ръката му, беше много гореща. — Хайде, ставай. Трябва да продължим.

Той се опита. Стискаше зъби, облягаше се на мен, докато го дърпах нагоре, но още на първата крачка отново падна. Легна задъхан в снега и не реагира на опитите ми да го изправя.

— Недей така. Стани, почти стигнахме. — Коленичих и посегнах към ръката му, но той сграбчи моята, за да ме спре.

— Остави ме — изрече Зийк толкова тихо, че едва го чух. Стомахът, сърцето, умът ми, всичко се сви в абсолютен ужас. Взрях се отчаяно в него. — Не мога да продължа — прошепна той. — Вървете без мен.

Изръмжах от гняв и безсилие.

— По дяволите, Йезекил! Не смей да ми пробутваш саможертви! Ако си мислиш, че ще те оставя… — Гърлото ми неочаквано се сви и едва преглътнах отчаянието си. — Забрави, няма начин да продължа без теб…

— Али. — Зийк стисна ръката ми и след малко продължи: — Не мога. — Вдигна немощно ръка към лицето си. — Усещам болестта… изгаря ме и ме подлудява. Трябва да продължите без мен. Дори не мога да виждам, камо ли да се бия.

— Не. — Заклатих трескаво глава. — Няма да стане. Ще те носим, ако трябва.

Той затвори очи, снегът се сипеше около него и се топеше по челото и бузите му.

— Не можеш да спреш Сарен… ако постоянно се тревожиш за мен — каза той, като си поемаше тежко дъх между думите. Той ще ме използва срещу теб… точно това ще направи. Когато се изправиш пред него, не бива нищо да те… разсейва.

— Ти не ме разсейваш — отвърнах задавено. Той не отговори, нито отвори очи и аз стиснах юмруци в снега. — По дяволите, Зийк! Не ме карай да го правя.

Стъпките на Канин изхрущяха зад мен и спряха точно зад гърба ми. Господарят вампир се наведе над нас и се вгледа тъжно в човека. Кажи нещо, умолявах го без думи. Не му позволявай да го направи, Канин.

— Ти решаваш — каза той, макар че ми се прииска да се разкрещя. — Сигурен ли си, момче?

Зийк кимна с болка и отвори очи.

— Знам какво трябва да направя — прошепна той. — Опасно е да съм с вас, когато сте толкова близо до Сарен. — Погледна ме и добави: — Не мога да продължа, Али. Остави ме, върви без мен.

— Да те оставя тук в снега? С кървящите? Ще умреш, докато се върнем, Зийк. Ще те разкъсат!

Чух стържене на метал, когато Канин се обърна и отвори вратата на микробуса. Вътре беше тъмно и пусто.

— Тук — каза ми той, несмутен от кръвнишкия ми поглед. — Донеси го тук, бързо. Нямаме много време.

— Канин, да не мислиш, че…

Суровият му поглед ме накара да замълча.

— Какво ще стане, ако го вземем и Сарен го види? — попита ме той. — Какво ще направи според теб? Или ако ни нападнат заразени и трябва да бягаме? — Погледът му омекна и челото му се сбърчи от болка. — Аз… не съм в най-добрата си форма, Алисън. Не съм сигурен, че ще бъда от голяма полза, когато намерим Сарен. Ако трябва да се бием, той вероятно ще ме надвие и тогава всичко ще зависи от теб.

Сковах се от страх, който вледени вътрешностите ми. Не исках да се изправям сама пред Сарен. Мислех си, че именно Канин ще се разправи с откачения вампир, но той вече едва се държеше на крака. Значи трябваше да го направя аз. Да се бия със Сарен. Спомних си езика му върху кожата си, лицето му до моето, как дразнеше Зийк. Видеше ли го болен и неспособен да се защити…

Преглътнах буцата в гърлото си и прехвърлих ръката на Зийк зад врата си, изправих го и го повлякох към микробуса. Той стисна зъби и издиша с мъка, когато го настаних до стената в дъното и клекнах до него. Задъхваше се със затворени очи и от челото му се стичаше пот. Жегата, която се излъчваше от тялото му, сякаш изпълни целия микробус и прогони студа.

— Али — прошепна Зийк и отпусна ръка, — можеш ли… да стигнеш до пистолета ми?

Посегнах зад гърба му и измъкнах пистолета от колана.

— Колко патрона има? — попита той.

Проверих пълнителя с треперещи ръце.

— Един — казах тихо. — Само един е останал.

Зийк кимна.

— Добре. Ако се стигне дотам, трябва само… един изстрел.

Изтръпнах от ужас. Гледах го как взима пистолета от отпуснатата ми ръка и го слага до крака си. Внезапно си представих как излизам от микробуса и чувам изстрел зад гърба си. Или как се връщам с лекарството, отварям вратата и откривам замръзнал труп. Прииска ми се да закрещя.

Зийк най-сетне ме погледна и топлина проби през болката в очите му.

— Не се тревожи за мен — увери ме тихо той. — Няма да направя някоя глупост, Алисън, просто… трябва да си почина. Ако намериш Сарен и лекарство навреме, ще бъда тук. Ако не… тогава няма значение.

Наведох се, притиснах чело към неговото и затворих очи.

— Ще го намеря — обещах тихо. — Опитай се да издържиш. Ще се върна, Зийк, заклевам се.

Той обхвана лицето ми с горещите си длани, вдигна глава и ме целуна. Устните му едва докоснаха моите.

— Ще те чакам, вампирско момиче. — Погали кожата ми с палец. — Доколкото издържа. Но ако не успея… Поколеба се, сякаш искаше да каже нещо, но размисли. Сърцето му бумтеше бързо в гърдите. — Али, аз…

— Алисън — отекна гласът на Канин отвън, тих, но категоричен. — Трябва да вървим. Веднага.

Зийк се отпусна.

— Тръгвай. Върви да спреш Сарен. Не се тревожи за мен, аз ще бъда тук.

В очите ми пареха сълзи. Исках да остана и да споря, но думите заседнаха в гърлото ми и нямаше какво да кажа. Примигнах яростно, за да прогоня сълзите, отдръпнах се от Зийк и излязох на снега.

Може би за последен път се обърнах към човека, който ме гледаше от микробуса. Той ми се усмихна вяло и кимна, преди да затворя вратата и да го скрия от поглед.

Канин не ми даде време да размисля.

— Да вървим.

Обърна се и продължи между колите, а аз се озърнах към микробуса и го последвах. Усещах как се отдалечавам все повече от Зийк.

Известно време вървяхме, без да продумаме. Влачех се след Канин, но мислех за Зийк — как вероятно съм го убила, като го оставих там. Сам, болен и умиращ в някакъв си микробус. Ако бях настояла да дойде с нас… но тогава сигурно пак щях да го убия.

— Добър избор няма, Алисън — каза тихо Канин. — Само такива, с които можеш да живееш и с които можеш нещо да промениш.

Гърлото ми се сви.

— Аз го убих — изрекох страха, за който не исках дори да мисля преди минути. — Той ще умре там.

— Не е сигурно — каза Канин. — Не го подценявай. Той е боец, Алисън. Досега трябваше да е обезумял от болестта. Изумително е, че все още е с разсъдъка си. Може да успее да потисне вируса още мъничко.

— Докато му занесем лекарство?

— Ако Сарен има такова — уточни унило Канин, — макар че ми е трудно да го повярвам, той никога не се е опитвал да поправи онова, което е сторил.

Отчаянието ми нарасна и заплаши да ме прекърши.

— Защо го правим тогава?

— Защото трябва. — Гласът и изражението му не се промениха. — Защото няма какво друго да сторим. Защото няма кой друг да го направи. — После продължи едва чуто: — Отново ще се доверя на надеждата и вероятно този път тя ще бъде достатъчна.

Надежда. Надежда, че Сарен има лекарство, което може да спаси Канин, Зийк и Ню Ковингтън. Али от Покрайнините би сметнала това за пълна глупост — надеждата беше лукс, който лесно може да те убие. Но нали точно тя държеше Канин на крака толкова време? Надеждата, че ще сложи край на Беса и някак ще поправи стореното. Пак тя караше Зийк и останалите да търсят Едем. Те успяха единствено заради силната си вяра. И… пак тя ме караше да се държа за Зийк. Надеждата, че вампир и човек могат да победят всеки инстинкт и всеки страх, да победят чудовището, жаждата за кръв и желанието да убиваш, и да намерят начин да бъдат заедно.

Е, добре тогава. Нямаше да се откажа, щях да стигна до края. Заради Зийк и Канин, и заради града, който беше мой дом седемнайсет години, щях да се доверя на слабата надежда и да се вкопча в нея, докато не се уверя напълно, че всичко е изгубено.

Канин внезапно спря в края на улицата и бързо свърна зад ъгъла. Последвах го и надникнах зад стената.

Познах паркинга от другата страна и сградите около него, обраслото с бурени поле с голите дървета и бетонните колони, щръкнали сред тревата. За последно бях видяла това място, докато бягахме от вампирите на Принца и се опитвахме да се измъкнем от града, за да не ни убият. Не виждах почернелите останки на сградата отсреща заради тревата и кривите стари дървета, но знаех, че е там.

Старата болница. Скритата лаборатория. Бяхме пристигнали.

— Твърде тихо е — отбелязах аз, когато спряхме в края на паркинга и се вгледахме отвъд замръзналите треви, бурените и отломките от стари сгради. — Мислиш ли, че Сарен наистина е там?

— Скоро ще разберем — прошепна Канин.

Гласът му беше напрегнат. Погледнах го и се опитах да не издавам тревогата си, но беше трудно. Цялата му ръка се беше напукала и се белеше, а през разядената плът на бузата му белееше костта. Знаех, че изпитва болка и че за него е мъчително да върви, но той стоически не показваше нищо.

— Ще можеш ли? — прошепнах. Мисълта да се изправя пред Сарен ме ужасяваше още повече, защото явно щях да го направя сама. Помислих си за Зийк, който умираше в микробуса насред заснежения паркинг. Не можех да си простя, че го оставих там, но Канин беше прав: Сарен щеше да го използва срещу нас. Щеше да направи същото и с Канин, ако му се удадеше възможност.

— Трябва да останеш тук — казах му, когато не получих отговор. — Аз ще намеря Сарен. Не бива да идваш.

Създателят ми ме погледна и аз се усмихнах храбро. Ако трябваше да се изправя пред вампир психопат сам-самичка, за да спася Зийк и Канин, добре. Умирах от страх, но щях да го направя.

Канин ме погледна почти сърдечно и се обърна към паркинга.

— Не. Със Сарен… имаме стари сметки за уреждане. Тази война ще свърши днес. Няма да те оставя сама.

— Сигурен ли си?

Усмивката му стана страховита и тъмните му очи просветнаха. За миг си спомних, че Канин е Господар, че е много по-силен от мен и в него още дреме ужасният демон.

— Да вървим — рече той тихо и тръгнахме заедно през паркинга към руините на болницата. Само двамата, аз и моят създател, срещу най-страховития вампир, когото познавах. Каквото и да се случеше тази нощ, щеше да определи съдбата на всички.

Когато се приближихме до първата порутена сграда, кожата ми настръхна. Долових някакво движение — провлечени стъпки от двете пи страни в тъмното и тихи гласове. Последва тих кикот и зърнах проблясък на метал сред бурените. Спрях.

Клетки. Около старата болница беше пълно с клетки, телени клетки за кучета. Само че в тези бяха затворени хора с кървящи рани. Които сами си бяха нанесли, хора, които мърмореха, кикотеха се и нехаеха за снега.

Явно Сарен… ни очакваше.

— Ще можем ли да се промъкнем? — прошепнах на Канин.

В този момент обаче, дали с някакъв таймер, дали защото задействахме нещо, което не виждахме, вратите на клетките се отвориха с трясък и кървящите изскочиха с вой навън. Щом се озова на откритото, един мъж ни забеляза над тревата, разпищя се и привлече цялата глутница.

Дотук с промъкването.

Кървящите се завтекоха към нас с писъци и вой, в безредно пълчище. Изревах от омраза — към тях, към Сарен, към цялата безумна гадост — и хукнах напред редом с Канин.

Първият човек така и не разбра какво го сполетя, когато мечът ми се заби в него и изскочи от гърба му с алена струя. Измъкнах го и прободох други двама едновременно. Във въздуха се извиха кървави филизи и аз затворих уста, в случай че ме опръскат по лицето. Огромен мъж с едно око замахна към мен с ръждив стол, аз се претърколих под него, посякох го през краката и той се стовари на земята зад гърба ми.

— Алисън!

Канин пристъпи пред мен, когато се изправих, и блокира една сопа с ръка. Дървото се разцепи, когато се стовари върху предмишницата му, той изрева от болка и заби острието си под брадичката на кървящия. Една жена скочи зад гърба му, размахвайки стоманена пръчка. Изникна сякаш от нищото. Катаната ми профуча между тях и я разпори.

Още един кървящ се втурна с писъци към мен. Изревах и вдигнах меча, за да му отсека главата, но Канин се извърна, сграбчи ме за яката и ме издърпа назад. В този миг нещо внезапно се взриви в краката на човека, вдигна се пушек, разхвърча се обгорена плът.

— Внимавай за мини — предупреди ме Канин. — Сарен сигурно е минирал всичко.

Още една експлозия отекна пред нас, придружена от болезнен писък.

Когато посрещнахме и последните кървящи, които ни налитаха от всички страни, вече не смеех да се отделям от Канин. Избегнах една верига, която прелетя над главата ми, и забих меча си в ребрата на нападателя, а Канин сграбчи за лицето друг, който се опитваше да го намушка, вдигна го от земята и преспокойно му преряза гърлото.

Когато и последните нападатели вече лежаха в снега, аз огледах зловещо притихналото окървавено поле.

— Мислиш ли, че Сарен е разбрал, че сме дошли? — попитах Канин.

Той изсумтя.

— По-добре да бъдем внимателни.

Поехме предпазливо през паркинга, като се оглеждахме за мини, капани, жици и други гадости, които Сарен можеше да е заложил. Вървях след Канин, който имаше странен усет за скрити в снега и тревата опасности, и лесно ги избягваше. Буквално следвах стъпките му, докато не влязохме в почернелите и порутени останки на старата болница.

Все така предпазливи, тръгнахме през руините. До една паднала стена зееше тясна дупка, която водеше надолу в мрака. Връхлетя ме буря от спомени: аз и Канин, уроците му на дъното на тъмната шахта, бягството ни от Ню Ковингтън. Срещнах погледа му и се зачудих дали и той си мисли същото… или мислеше единствено за онова, което ни очакваше дълбоко в недрата на болницата?

— Аз ще сляза пръв — каза той тихо. — Чакай тук. Ще ти дам сигнал.

Кимнах. Канин пристъпи от ръба и без колебания се спусна в мрака.

Скръстих ръце и започнах да се ослушвам. Опитвах се да потискам нетърпението си и да не си представям какво може да се случи с Канин, докато ме няма. Сарен сигурно дебнеше някъде в засада. Може би бе заложил мини в дъното на асансьорната шахта, а може би във фоайето на болницата ни очакваше още една вълна от кървящи. Пристъпвах от крак на крак и се борех с желанието да скоча след Канин, докато накрая чух гласа му от мрака:

— Чисто е!

Скочих в шахтата, без да се държа за кабелите, и прелетях десетината метра до приземния етаж. Приземих се сред облак прах и изръмжах, а Канин ме изгледа предупредително — трябваше да бъдем тихи. Минах под един трегер и влязох в познато помещение.

Всичко изглеждаше точно като в нощта на бягството ни. Голямата рецепция беше до отсрещната стена, златните букви висяха накриво върху дървената табела. В пространството пред писалището, където Канин ме учеше да се бия с меча, беше чисто — нямаше отломки и боклуци. Залата беше някак застинала, сякаш никой не бе стъпвал тук от години.

Само че някъде в мрака, някъде в тази празна гробница, ни чакаше нашият враг.

Канин ми кимна и тръгнахме плавно и безшумно по плочите — вампири на лов. Не си направихме труда да проверяваме безбройните стаи по тесните коридори, офиса на Канин и старата ми стая, където спях на едно буцесто болнично легло в ъгъла. Сарен нямаше да бъде там, а само на едно място. В стаята зад червената врата в края на стълбището.

Щом стигнахме, стана съвсем ясно, че той ни чака.

Кръв покриваше стъпалата чак до червената врата, бе размазана и по стените — черна и влажна. Ръце и крака висяха на жици от тавана, а една отсечена глава плуваше озъбена във въздуха сред тях. Над червената врата с кръв бяха изписани огромни букви: Откровение 21.

— Готова ли си? — попита ме тихо Канин.

Посегнах над рамото си, издърпах меча и стиснах здраво дръжката.

— По-готова няма да стана, предполагам. — Отсечената глава внезапно се стовари с гаден влажен звук в краката ми и аз подскочих. — Да приключваме с това.

Спуснахме се по стълбите, като прескачахме крайници и локви съсирваща се кръв, към червената врата.

Тя беше отключена, дръжката се завъртя лесно и вратата се отвори със скърцане. Стените зад нея бяха целите в кръв, а думата Откровение бе изписана отново и отново, само че с различни числа. Канин сложи длан на рамото ми и кимна към горния ъгъл. Счупената охранителна камера примигваше към нас с червено то си око. Потреперих — знаех, че от другата страна може да е единствено Сарен. Който ни наблюдаваше.

Кръглата врата в края на коридора също беше открехната. Тръгнахме натам, като много внимавахме за капани и засади. Бутнахме я, тя се отвори със стон и ние се озовахме в стаята, където преди шест десетилетия се бяха родили чудовища.

Килиите от двете страни бяха празни, слава богу. Почти очаквах да са пълни с кървящи, готови да ни се нахвърлят. Сарен го нямаше, освен ако се криеше в някоя от килиите.

— Не е тук — каза едва чуто Канин. — Ще трябва да минем през последната врата в дъното.

Никога не бях минавала през нея. Бях стигала само дотук, където ме откри Сарен, след като нападна Канин в града, и аз забих джобното си ножче в окото му. Съмнявах се, че е забравил това.

Оръжието на Канин внезапно се озова в ръката му. Вече нямаше връщане назад. Заради Канин, заради Зийк, заради цял Ню Ковингтън, трябваше да се изправим пред този безумец. Приближихме се до вратата и тя, разбира се, се оказа отключена. Отворихме я.

За миг се сковахме и се втренчихме в мрака. Различих няколко стари легла, покрити с плесен и прах. От тях висяха дебели кожени каиши и окови, също като в Стар Вашингтон, и аз настръхнах. До отсрещната стена имаше стар компютър със счупен монитор, а до него — странно устройство с дълга щръкнала тръба. От другата страна имаше още килии с дебели стоманени решетки на прозорците и метални врати с външни резета. Лъхна ни студ, воня на застояло и лек дъх на кръв.

От тъмното долетя съскащ кикот.

— О, ето ви и вас — измърка тих глас от тъмното. — Заповядай в моя салон, казал паякът на мухата. Хубаво ще си поприказваме.

Студ плъзна по гръбнака ми. Стиснах меча и тръгнах напред, но Канин ме спря и прошепна съвсем тихо:

— След мен. Ако това е капан, поне ти ще останеш свободна.

Преглътнах с мъка.

— Внимавай, Канин.

Той свали ръка и пристъпи прага. Нищо не се случи: нямаше експлозия, нито стрелба, вратата не се затръшна зад него. Канин се огледа спокойно и каза високо:

— Сарен. Явно ме очакваш. Ето ме.

Отново се чу злобен кикот.

— О, Канин — измърка гласът, после той изникна от мрака и застана в средата на стаята. Настръхнах, щом видях отново гадното му белязано лице. — Много ме забавлява игричката ни, стари приятелю. — Той събра длани пред себе си. — Ти си най-изкушаващата плячка и ще ми липсваш, но вече си изигра ролята в тази симфония. Гласът ти, твоята музика, вече умира и скоро ще изчезне в нищото. — Празните му безумни очи спряха върху мен и той се усмихна. — Повече ме интересува какви песни може да пее малкото птиче.

Прииска ми се да се свия от страх, но вместо това престъпих прага, за да застана до Канин, и се втренчих възможно най-предизвикателно в откачения вампир.

— Мен ли искаш? Ето ме.

— Да! — съгласи се Сарен и плесна с кокалестите си ръце. — Ето те, малко птиче. Ето те, ето ни и нас, а светът се върти и умира. — Той килна глава към мен. — А къде е твоят принц? Предполагах, че и той ще иска да дойде, за да види края на тази симфония.

— Няма го — озъбих се аз. Внезапно се зарадвах, че Зийк не е тук, в тази зловеща стая с безумеца, който щеше да използва всяка наша слабост. — Твоят вирус го уби — нямаше нужда да симулирам гняв и омраза. Сарен вдигна вежди. — А ти ще ни дадеш лекарство веднага, или ще го изтръгнем със сила.

— Лекарство ли? — рече Сарен с престорена изненада. — Защо мислиш, че имам лекарство, пиленце?

Изръмжах и вдигнах меча си, но усетих, че Канин възпира ръката ми. Беше ми писнало да се разправям с този психопат и не бях в настроение за подли игрички.

— Имаш ли лекарство, или не?

— О, чакай да си помисля. Лекарство, лекарство… — Той вдигна ръце и направи две крачки към плота. — Да не би да говориш за това… лекарство?

Не биваше да се оставям да ме подведе. Трябваше да внимавам повече, да бъда нащрек, но за част от секундата осъзнах, че той посяга към нещо, натиска някакъв ключ над плота и в очите ни лумна ярка светлина, която ни ослепи. Изсъсках, извъртях се, за да се предпазя, и чух, че и Канин прави същото. В този миг нещо ме сграбчи отзад и стисна ръката, с която стисках меча, а остър дървен гол опря в гърдите ми, точно над сърцето.

— Здрасти, сестричке — прошепна познат глас в ухото ми. — Обзалагам се, че не очакваше да ме видиш отново.

ГЛАВА 20

Сковах се. Когато светлината отслабна, внезапно осъзнах какво става. Нападателят ми стоеше зад мен и притискаше ръката ми, а в гърдите ми бе опрял дървен кол. Той се заби болезнено в кожата ми и ме накара да се скова и да се извия назад, но нямаше къде да бягам.

— На твое място бих пуснал меча — каза спокоен, самодоволен глас в ухото ми и колът се притисна още повече, за да подчертае думите му. Потреперих. — Не ме карай да го използвам, сестричке. Пусни го. Веднага.

Прошепнах проклятие и пуснах катаната, която падна със звън на земята.

— По дяволите, Чакал — извих глава към него и той ми се ухили. — Ти, коварно копеле такова!

— О, стига де — рече той спокойно и ме издърпа на няколко крачки от Канин, който се взираше в него ужасен. — Не се дръж така. Не мърдай, старче — предупреди го Чакала и ме насочи към ъгъла. — Една грешка и може да пробода любимата ти щерка. Не би искал това, нали?

Сарен внезапно се мярна пред очите ми като вихър, изръмжа грозно, удари Канин и той се олюля назад, но бързо възвърна равновесието си и го изрита. Сарен отхвръкна на няколко метра и се удари в едно от болничните легла. Напрегнах се, но Чакала изръмжа, завъртя кола и аз изпъшках. Канин застина.

Чу се смразяващ смях и Сарен се изправи с блеснали очи. Облизваше разцепената си устна и се хилеше.

— За всяка капка кръв, която пролея — рече той и тръгна пак напред, — ще карам твоето малко птиче да пищи цял час. Нейната песен ще проникне в самите стени и ще остане тук завинаги, а всички, които я чуят, ще разберат колко много иска да умре. Колкото по-дълго продължи това, толкова по-дълга ще е и нейната мелодия, докато не започне да ме моли да сложа край. Но край няма да има, докато ти си жив.

— Тогава вземи мен. — Канин свали меча и се обърна към Сарен. Говореше примирено: — Аз ти причиних това, мен искаш да нараниш. Прекара много дни в тази адска дупка заради мен. Аз те измамих и ти обещах по-добър живот. Аз те предадох, Сарен, и още съм тук. Болката, която искаш да причиниш, принадлежи само на мен.

— Канин, не! — прошепнах, но беше твърде късно.

Сарен отново тръгна към него, удари го свирепо с една метална тръба, която беше грабнал от пода, и този път Канин не помръдна. Тръбата се стовари върху ключицата му и се чу ужасен пукот, а той се свлече на колене. Сарен веднага го халоса по главата. Извиках, когато го просна на пода, а безумецът го изрита безмилостно в ребрата и го запрати към стената.

— Ох… — Чакала потрепери зад мен, макар че не отпусна хватката си. — В такива моменти ми се ще да имах камера, та да ги запечатам завинаги. — Напрегнах се, той стисна по-здраво ръката ми и заби кола по-дълбоко. По кожата ми се стече кръв. — Дори не си го помисляй, сестричке. Не бих се поколебал да забия това право в сърцето ти, ако станеш твърде опърничава, а няма да ти бъде приятно, повярвай ми.

— Как можеш да му причиняваш това? — прошепнах през зъби. Дървеният връх в плътта ми пулсираше и аз отчаяно исках да се отдръпна от него. Продължавах да извивам гръб, но така само се притисках още повече към Чакала, който не отпускаше хватката си и натискаше кола. — Той те е спасил. Щеше да си мъртъв, ако не беше Канин!

Чакала се изхили.

— Ти май се опитваш да събудиш съвестта ми. Много сладко. — Отслаби малко натиска, но не достатъчно, за да ми олекне. Видях как Сарен се приближава към Канин, вдига го и го удря с тръбата. Той почти не се защитаваше, само вдигна ръка, за да прикрие главата си, и отново се стовари на земята.

— Много ни улесни, знаеш ли, сестричке? — отбеляза Чакала, като гледаше безнадеждната схватка без капка интерес. — Не се ли сети да използваш кръвната връзка, за да ме намериш. Знаех точно къде сте. Канин го болеше прекадено много, за да може да направи нещо, но ти ме разочарова. Все ти повтарям, че си прекалено доверчива.

— Чакал, не го прави. Канин е…

— Какво? Нашето семейство? — изсумтя той. — Всички ние сме демони, скъпа малка сестричке, и в нашия свят оцеляват само силните и умните. Ти и Канин сте губещият отбор, а мен не ме бива да губя. Не го приемай лично — всеки истински вампир би постъпил така.

Сарен отново вдигна Канин на крака и го блъсна в стената, като притисна с предмишница гърлото му. Приличаше на звяр. Канин се вгледа спокойно в него, отворените рани на лицето му чернееха на бледата кожа. Извиках и се стегнах, защото бях сигурна, че ще видя как създателят ми умира.

Но тогава Сарен се усмихна ужасяващо, издърпа Канин от стената и го хвърли в една от отворените килии. Той падна на пода и се претърколи към стената, а Сарен затръшна вратата с трясък, който отекна в цялата стая.

— Не, стари приятелю — рече той, докато слагаше тежкото резе, а Канин се изправяше. — Твоята болка все още предстои. Искам да видиш това, искам да знаеш какво ни причиняваха всяка нощ в тези стаи, а твоята малка птичка е идеална за демонстрацията.

— Не! — изхриптя Канин. Докуцука до решетките и се вкопчи в тях, а аз застинах до Чакала. — Това е нашата война, сега имаш възможност да сложиш край. Тя няма нищо общо. Сарен!

Сарен се обърна, тръгна към центъра на стаята и вдигна леглото, което беше преобърнал. Изглеждаше спокоен, когато заговори, но не се обърна назад:

— Нашата война приключи, стари приятелю. Ти вече си само прогнила душа, затворена в гниещо тяло. Никаква болка, която мога да причиня на плътта ти, не би се сравнявала с това, което предстои. Ти просто ще изгниеш в тази килия и за огромно мое съжаление, аз няма да съм тук, за да го видя. Когато най-сетне се разпаднеш в този затвор и се отправиш към ада, аз отдавна ще съм заминал.

Той се обърна и помаха на Чакала с бледата си кокалеста ръка.

Изръмжах и опитах да се боря с него, но той заби кола още по-дълбоко в тялото ми и аз се сгърчих от болка. После Чакала ме повлече към Сарен, който чакаше до леглото.

— Не знаех, че си… безмозъчен идиот — прошепнах през зъби, като отчаяно се опитвах да го спра и се борех с болката. Кога се превърна… в кученцето на Сарен?

— Аз съм отборен играч — отвърна Чакала, щом се озовахме ужасно близо до безумеца. — Просто винаги се оказвам в печелившия отбор. Предай се, сестричке, ти губиш. Опитай се да се държиш достойно, докато ти сваля кожата.

Отчаянието и страхът заплашваха да ме удавят, докато Чакала ме влачеше към Сарен. С празните очи и бездушната си усмивка той приличаше на череп. Треперех силно, но преглътнах ужаса, вирнах брадичка и срещнах демоничната му усмивка.

— Здравей отново, мила. — Сарен посегна да погали лицето ми и аз трепнах от отвращение. — Все налитаме един на друг, нали?

Внезапно ръката му се плъзна по шията ми, сграбчи ме за гърлото и ме вдигна от земята. Преди дори да успея да ахна, той се обърна, стовари ме на леглото и ме притисна към него. Осъзнах какво става, заръмжах и започнах диво да се извивам, но не можех да се меря със Сарен и Чакала; те ме притиснаха към леглото и закопчаха кожените каиши на китките ми. После пристегнаха и гърдите, краката и врата ми и ме обездвижиха напълно. Оголих зъби и започнах да вия. Борех се с всички сили, опъвах каишите и не можех да помръдна.

Зърнах Канин зад решетките. Лицето му изглеждаше спокойно, но изпълнените с болка очи срещнаха погледа ми. После Сарен се наведе ухилен над мен и аз забравих за всичко, когато осеяното му е белези лице се доближи до моето.

— Знаеш ли колко пъти съм се будил така? — прошепна той. Виждах отражението на ужасеното си лице в здравото му око. — Колко нощи съм се будил вързан за това легло, умиращ от глад и изтръпнал, докато хората се мотаеха наоколо, бодяха ме с проклетите си игли и вкарваха в мен отрова? Рязаха ме, пускаха ми кръв, понякога ме изцеждаха почти напълно. Крещях им да спрат, молех ги да спрат, но не спираха. И всичко това заради твоя създател. — Той се изправи и се озърна към Канин. — На него трябва да благодариш за всичко, което ще ти сторя тази нощ.

— Сарен. — Едва разпознах гласа на Канин. Беше толкова отчаян, че приличаше на тихо стържене. — Ти не искаш това. Отмъсти на мен, момичето няма нищо общо.

Сарен поклати глава.

— Вече не става дума за отмъщение — каза той и се извърна. Отиде до един ъгъл и се върна с метална количка, покрита с кърпа, върху която блещукаха игли, скалпели и други остри инструменти. Страхът ме прободе и аз отново опънах диво каишите, но напразно. — Става дума за нещо много повече. Става дума за изкупление. За спасение. — Той ми се ухили със зловеща сърдечност, очите му светеха свирепо. — А ти, птиченце, ще го вкусиш първа.

Озъбих се и заговорих, но гласът ми трепереше:

— За какво говориш, психопат такъв?

— Искаш ли да ти разкрия една тайна, пиленце? — Без да дочака отговор, той се наведе и студените му устни докоснаха ухото ми: — Няма лекарство — прошепна Сарен и стомахът ми се сви. — Никакво лекарство. Болестта вече се разпространи твърде много, за да бъде излекувана, но тя не е онова, което си мислите ти, Канин или онзи глупак Салазар. Вирусът е лекарството и ще излекува целия свят.

Изстинах.

— Какво… какво говориш?

Сарен се отдръпна. Изглеждаше почти печален.

— Ще разбереш. — Той взе една спринцовка от металната количка и я огледа безстрастно. — Ню Ковингтън беше само проба, пиленце. Място, където да усъвършенствам вируса. Сега вече знам какво причинява и следващия път, когато го пусна някъде, ще бъде непобедим.

— Следващия път? — попитах отвратена. — Това не ти ли беше достатъчно? Изби цял град вампири и хора, но не ти стига? Ако го пуснеш пак, ще унищожиш цялото население…

Спрях. Втренчих се в него. Изкупление. Спасение. Изцеление на целия свят. Не, не можеше да е толкова луд…

Сарен се вгледа в мен, очите и лицето му бяха напълно безизразни и аз изтръпнах. Да, толкова луд беше.

— Господи — прошепнах аз и ме обзе ужас, какъвто никога не бях изпитвала. — Ти точно това искаш. Искаш да избиеш всички, не само хората, но и вампирите. Искаш да изличиш всичко!

Сарен заби иглата в ръката ми и аз стиснах зъби и се стегнах. Когато я извади, спринцовката беше пълна с кръв.

— Развалата се е разпространила твърде много, пиленце — каза той и вдигна спринцовката към светлината. — Време е за ново начало. Изличаваме всичко и светът най-сетне ще се излекува. Ново начало, без хора, без вампири, без Бесни. Имаше само една неизвестна в това уравнение — ти самата.

Не можех да отговоря, още бях зашеметена от признанието му. Това беше абсурдно, немислимо. Истински край на всичко? Нямаше начин да иска подобно нещо. Защо? Трябваше да го накарам да продължи да говори и да привлека вниманието му, но не знаех какво да направя. Знаех само, че имам нужда от отговори.

— Защо аз? — попитах и той ме погледна изненадан.

— Защото, пиленце — свали ръка Сарен и ми се усмихна, — чух много интересна история за теб и мястото, наречено Едем. Говори се, че учените там разполагат със същото проучване като онова, което взех от другата лаборатория. Сигурно можеш да си представиш, че леко се притесних.

Изтръпнах. Помислих си за Зийк и нарочно не поглеждах към Чакала, който се облягаше небрежно на стената, скръстил ръце на гърдите си.

— Не знам за какво говориш.

Сарен поклати глава.

— О, пиленце… Песента ти е твърде искрена, за да ме заблуждаваш с лъжи. — Погали ме по бузата, ноктите му ме одраскаха и аз настръхнах. — Няма значение, скоро ще запееш. О, да, ще попееш на всички ни.

Той се обърна, вдигна пак спринцовката и тръгна към апарата на плота. Не знаех какво прави, но той капна малко кръв върху квадратно стъкълце, покри го е друго и ги плъзна под странната, подобна на тръба машина близо до компютъра. После се наведе и погледна през върха на тръбата.

Скоро след като се обърна, аз отново опънах каишите, защото знаех, че това е последният ми шанс, преди Сарен да се върне и да… не исках дори да мисля какво ще направи. Металните инструменти върху количката проблясваха зловещо до мен и аз дръпнах по-силно, в отчаян опит да се освободя и да избегна ужасните мъчения, които беше намислил.

Чакала внезапно се отдели от стената и аз застинах. Явно виждаше, че опитвам да разхлабя каишите, и или щеше да каже нещо, за да привлече вниманието на Сарен, или да ме спре лично. Озъбих се неволно — мразех го. Задето ни предаде на този безумец, който искаше да унищожи всичко. Отворих уста да му го кажа, но той сложи пръст на устните си, за да ме накара да замълча.

После се приближи небрежно до мен, отпусна ръка и видях, че в нея проблясва скалпел. Той преряза каиша на едната ми китка с бързо движение — не напълно, но достатъчно. Вгледах се изумена в него, а той ми смигна.

— Е, пиленце — изправи се Сарен. Чакала отстъпи назад и скалпелът изчезна така бързо, както се беше появил. — Трябва да кажа, че съм леко разочарован. Кръвта ти не е замърсена или променена по някакъв начин, явно си съвсем обикновена. — Той се върна усмихнат и се извиси над мен. Напрегнах се — очите му за миг се спряха на халката около едната ми китка и на полусрязания каиш, но празният му поглед се плъзна към лицето ми. — Е, какво е видял в теб Канин? — попита той. — Какво лежи под тази обвивка от плът, кости и кръв, а? Нещо специално ли е? Вероятно ще разбера, щом те отворя. Вероятно писъците ти ще ми кажат всичко, което искам да знам.

Изглеждаше нетърпелив и гладен, сякаш мисълта, че ще причини болка, му носеше радост. Потреперих и опитах да овладея ужаса си, когато той се обърна, взе един нож от количката и го вдигна срещу светлината. Нямаше да се моля, нямаше да му кажа каквото иска да чуе. Може би щях да крещя, да плача и да желая смъртта, преди всичко това да приключи, но нямаше да му кажа за Едем, за Зийк или за лекарството.

— Знам какво си мислиш, мила — прошепна той, преди да прокара острието по езика си и да ме накара да потръпна. — Мислиш си: Няма да пея. Няма да му кажа нищо. Болката обаче разтваря и най-силно стиснатите устни, а тялото може да изпита много болка при толкова много нервни окончания. Милиони са и всички ще те карат да пищиш. Смаян съм колко безличен става светът, когато започнеш да копнееш за смъртта.

— Няма да ти кажа нищо! — извиках аз. — Така че ме убий още сега.

— Всеки си има предел, пиленце. — Той опря плоската страна на ножа в бузата ми и острието се притисна към кожата. Прииска ми се да затворя очи, по не го направих, а се втренчих предизвикателно в него, макар че челюстта вече ме болеше, толкова силно бях стиснала зъби. — Да видим какъв е твоят.

Стегнах се и опитах да отделя съзнанието си от болката, която щеше да последва. За няколко секунди сякаш видях цялата стая и всичко, което се случваше около мен. Канин се извърна с приведени рамене, сякаш и той опитваше да събере сили. Мускулите на Сарен се изопнаха, когато се приготви да забие острието в плътта ми, а Чакала стоеше зад него с твърд и студен поглед.

В едната си ръка стискаше кол и го вдигна над главата си.

Жилеща болка се вряза в бузата ми и аз изстенах, а светът отново се раздвижи. Сарен извади ножа, завъртя се и го заби в корема на Чакала.

Той зяпна и оголи зъби, но успя само да изхърка задавено. Кокалестите пръсти на Сарен се сключиха около китката на ръката, стиснала кола.

— Почти ме заблуди — каза Сарен и се усмихна на смайването му. — Повярвах, че ще предадеш спътниците си без да се замислиш, защото това беше истина. Но ти не искаш изкупление, нали? Не, твърде много си привързан към живота.

Издърпа ножа нагоре, разпори го и Чакала зави. Сарен го блъсна към плота. Трясъкът на счупено стъкло и дрънченето на метал бяха оглушителни.

Колкото и странно да беше, Чакала се изправи, като притискаше с ръка корема си, а в другата още държеше кола.

— Шибано откачено копеле! — изрева той на Сарен. Който спокойно взе една тръба и тръгна към него. — Значи през цялото време, докато си се занимавал с проучвания, си си мислел: „Защо, вместо да излекувам Беса, не взема да забъркам една супер чума, която ще затрие всичко живо! Че да им покажа!“ — Изхили се и изви устни в болезнена гримаса. — Извини ме тогава, че не искам да се включа в игричката „Да унищожим света“. На мен той ми харесва, благодаря много!

Сарен скочи. Чакала избегна първия удар и замахна с кола, но лудият блокира ръката му, приближи се и стовари тръбата в челюстта му. Чакала се олюля, изръмжа и заби юмрук в лицето на Сарен. По дяволите, Алисън, какво ги зяпаш! Ставай! Откъснах очи от схватката и дръпнах разрязания каиш, за да го доразкъсам. Той ми се опъна упорито, но аз дръпнах отново. На третия път той най-сетне се разкъса и освободи китката ми. Трескаво започнах да свалям каишите от врата и гърдите си, после посегнах към другата си китка.

Слязох от леглото и щом се обърнах, видях как Сарен блъска Чакала в решетката на една от килиите. Прозорчето на вратата беше строшено и две от ръждивите пречки бяха счупени. Спрях, не знаех дали да помогна на Чакала, или да ида за меча си. Сарен издърпа брат ми от вратата, вдигна го и набучи на една от счупените пречки. Ръждивото желязо щръкна право през корема му и той изкрещя.

Страх се стрелна през мен. Катаната. Хукнах към меча, който лежеше на пода, но точно когато стиснах дръжката, нещо ме сграбчи за косата, вдигна ме от пода, аз полетях през стаята и се ударих в едно легло. Изправих се и стиснах меча с треперещи пръсти. Сарен вървеше към мен с тръбата, а лицето и ръцете му бяха опръскани с кръвта на Чакала. Зад мен брат ми изкрещя от болка, а Капии гледаше безпомощен от затвора си. Сега бяхме само аз и Сарен, който сякаш се наслаждаваше на това.

— Не си тръгвай още, птиченце! — пропя той и облиза кръвта от дългия си кокалест пръст. — Тъкмо взе да става интересно. Не може да отлетиш, не още.

— Не си тръгвам! — изръмжах аз. — Няма да те оставя да разпространиш супер чумата, вируса или както там го наричаш. На теб може и да ти е писнало от този свят, но аз не съм готова да умра. Не ми трябва твоето спасение. — Катаната трепереше, когато я вдигнах пред себе си, но стиснах здраво дръжката и успях да успокоя ръцете си. — Е, давай, психопат такъв! Хайде, вече не съм вързана за масата.

Усмивката му стана още по-широка, а той — още по-страховит.

— Длъжница си ми за това, мила — каза той и посочи ослепеното си око. — Око за око, зъб за зъб. Вероятно ще ти извадя и двете очи, после всичките зъби и ще си направя огърлица от тях. Може и вятърни звънчета. Много обичам вятърни звънчета, а ти, птиченце?

Преди да отговоря, той скочи към мен. Едва успях да избегна първия удар — тръбата мина на сантиметри от главата ми — и замахнах нагоре с меча. Усетих как върхът му се удря в нещо, а Сарен отскочи назад и вдигна ръка към лицето си.

Отстъпих, вдигнах оръжието и зачаках следващия му ход. Той свали ръка и погледна изненадан кръвта по пръстите си. Стичаше се към брадичката му, от една дълбока резка на грапавата му буза. Примигнах смаяна.

Аз… го бях ранила.

— Добра работа, пиленце — почти гордо кимна той. — Виждам, че си станала по-силна от последната ни среща насам. Май вече разбирам какво е видял Канин в теб. Добре тогава. — Той тръгна към мен. Усмивката му избледняваше и лудостта пак излизаше на повърхността. Дори гласът му се промени и стана тих и демоничен: — Няма да си играя повече с теб.

Този път изобщо не го видях. Зърнах смътно, че ме връхлита, после нещо ме халоса по главата и черепът ми сякаш се взриви. Рухнах зашеметена на земята и единствената ми свързана мисъл беше. Че трябва да удържа меча. Нещо пак ме удари, този път по гърба. Усетих, че се отделям от пода и светът се завърта диво, преди да се блъсна в стената и да се свлека на пода, но пръстите ми още стискаха катаната. Нямаше да я пусна. Макар че всичко пламтеше от болката и не знаех къде е горе и къде долу, нямаше да пусна меча си.

Чух стъпки и някой ме сграбчи за тила. Полетях нагоре, ръцете на Сарен ме обгърнаха изотзад и кокалестите му пръсти се сключиха около китката на ръката, с която държах катаната. Сухите му студени устни докоснаха бузата ми, а другата му ръка ме стисна за гърлото.

— Е, птиченце — прошепна той и зъбите му ме одраскаха, — какво е да умреш?

— Сарен! — отекна зад нас. Мъжки глас, ясен и невъзможен. Сарен се скова за миг, преди да се извърти заедно с мен към вратата.

На прага стоеше Зийк с насочен пистолет, а сините му очи блестяха от гняв.

— Няма да е този път! — изрева той и натисна спусъка.

Изстрелът отекна силно в стените и просветна в оранжево в мрака. Усетих как нещо профуча през косата ми. На сантиметри от лицето, и се заби във вампира зад мен. Сарен изрева, олюля се и от шията му шурна кръв.

Завъртях се, вдигнах меча и замахнах с всички сили. Сарен видя смъртоносното острие и вдигна ръка, за да го блокира, но този път не беше достатъчно бърз. Катаната се вряза в ръката му точно над лакътя, като посече плът, сухожилия и кости; предмишницата му отхвръкна сред дъжд от кръв и падна на земята на няколко метра от нас, а писъкът му разтърси стените.

Сарен стисна осакатената си ръка и хукна към вратата и към Зийк, който стоеше на прага й. Напрегнах се, но той бързо отскочи встрани и Сарен се блъсна в касата, спря за миг и се втренчи в човека, извил устни в грозна гримаса, пълна с болка и омраза. После излезе в коридора и остави касапницата зад себе си.

— Зийк!

Прекосих стаята като насън, без да се питам нито как е още жив, нито как се е озовал тук, нито как аз съм още жива. Прогоних тези мисли някъде дълбоко в ума си, за да се оправя с тях по-късно, пуснах меча и се хвърлих в прегръдките му.

Той ме притисна към себе си, дъхът му опари кожата ми. Усещах как сърцето му препуска в гърдите и колко напрегнати са мускулите под жилетката му. Почувствах, че се отпускам. Той беше жив. Как — не знаех, но беше жив.

— Али. — Той се отдръпна от мен и ме погледна със сините си очи. — Добре ли си? Къде е Канин?

Канин. Чакала!

— Там — кимнах към килията. Вече не можех да видя учителя си, но се надявах да е добре. — И Чакала — добавих, а Зийк се напрегна.

— И той ли е тук?

— Всичко е наред, всъщност не е помагал на Сарен. Той… пак е на наша страна. Струва ми се. — Отдръпнах се. Имаше толкова много въпроси, но се налагаше да почакат. — Върви да видиш как е Канин. — Посегнах да взема катаната. — Увери се, че е добре, аз ще се оправя с Чакала.

Той кимна, макар че погледът му отново стана студен, когато споменах омразния вампир. Тръгна към килията, а аз се отправих към другия край на стаята.

Отново потреперих, когато го видях набучен на ръждивата метална пръчка. Лицето му беше разкривено от болка и стискаше пръчката с две ръце, а когато вдигна глава към мен, по устата му имаше кървава пяна.

— Ако се… чудиш… нека ти кажа… че е много по-гадно… отколкото… изглежда.

Поклатих глава. Беше смъртно ранен и пак не млъкваше.

— Какво да направя? — попитах го аз.

Чакала изкриви лице.

— Отзад… в десния ъгъл — изхриптя той. — Охладител. Торби с кръв.

Открих охладителя, който беше пълен до половината. Сарен явно се беше запасил за известно време. Грабнах три и се върнах при ранения си брат, който вече едва издържаше, вкопчен в кола, забит в корема му. Вдигна глава и погледът му се спря жадно върху кръвта.

Спрях извън обхвата му, все още стиснала катаната в другата си ръка.

— Защо го направи? — попитах, когато той ме погледна смаяно. — Наистина ли искаше да преметнеш Сарен?

— Съжалявам, сестричке. Трудно мисля… в момента. Боли ме… корем.

— А, да… — присвих очи аз и продължих безмилостно. — Само че без моята помощ няма къде да отидеш, затова говори.

Той се озъби.

— Майната ти… — изпъшка Чакала и стисна зъби от болка. — Трябваше… да изглежда… истинско. Иначе Сарен… щеше да се усети. Трябваше да… те накарам да мислиш… че съм ви предал. Нямаше да се получи… без да ме мразиш.

Отпуснах се.

— Значи не си ни предал.

Той се изсмя задавено.

— Не бъди… толкова сигурна. Бих направил всичко… за лекарството. Ако Сарен… наистина имаше… лекарство… още щеше да си вързана… за леглото.

— Защо да ти помагам? — вдигнах катаната и доближих острието до гърлото му. — Откъде да знам дали няма да ни предадеш пак?

Чакала се опита да свие рамене.

— Ами… ще трябва… да рискуваш — изпъшка той и затвори очи, като отчаяно се опитваше да се задържи прав. — По дяволите! Или ми помогни… или ме убий! Но… реши нещо!

Стиснах зъби, свалих меча и ударих с него по металния кол. Вампирската ми сила и невероятно острото оръжие разрязаха ръждивото желязо на две и сега от корема на Чакала стърчаха само няколко сантиметра. Протегнах ръка, той я сграбчи и аз го издърпах. Брат ми изкрещя от болка, когато желязото се измъкна от корема му, и се стовари на четири крака пред килията — треперещ, но свободен.

Хвърлих торбите пред него и отстъпих назад. Знаех, че умира от глад и може да изгуби контрол.

— Трябва да отида при Канин. — Не знаех дали ме чува. — Стой тук, ще се върна след малко.

— Чакай.

Обърнах се. Чакала още беше на колене пред килията и притискаше с ръка корема си. Беше взел една торбичка, но златните му очи се взираха в мен.

— Няма… да забравя това — каза той и аз се втренчих изумена в него, зачудих се дали загубата на кръв не му е размътила главата. — Благодаря ти.

— А, няма нищо.

— Алисън.

Обърнах се. Зийк стоеше на няколко крачки от отворената килия на Канин. Гледаше ме тъжно и кимна да се приближа.

— Мисля, че трябва да дойдеш, веднага.

Прималя ми от ужас. Забързах натам, минах покрай Зийк и влязох в малката килия. Канин се беше свил в ъгъла под прозореца със сведена глава. Юмрукът, който стискаше вътрешностите ми, стегна хватката си, когато се приближих и коленичих до него.

— Канин?

Той вдигна глава, но като че ли самото движение беше свръх силите му. Прехапах устни. Черните рани бяха покрили лицето му; имаше и нови по врата, които пълзяха към гърдите и ръцете му. Тъмните очи блестяха от болка, макар че той се опита да заговори спокойно:

— Къде е… Сарен?

— Отиде си. Не мисля, че ще се върне. — Той кимна, затвори очи и облегна глава на стената. — Канин…?

— Мисля — каза той много бавно, — че съм в последния стадий на болестта. — Лицето му се напрегна. — Не съм имал главоболие от векове. Забравил бях колко е неприятно.

— Чакай тук — продължих аз и понечих да стана. — Ще огледам, може би Сарен е оставил информация за лекарство някъде из…

— Алисън — каза той немощно, когато ме погледна.

— Няма лекарство. Никога не е имало лекарство. Сарен не иска това да приключи, сама го чу.

— Все трябва да има нещо! — възразих аз. Не исках да приема истината — Сарен се беше измъкнал. Нямаше лекарство, нямаше надежда за Ню Ковингтън, за болните хора и вампири, за Канин. Очите ми запариха и аз примигнах гневно. — Няма да се откажа. По дяволите, Канин! Няма да умреш!

— Смърт. — Канин затвори пак очи. — Живял съм толкова дълго, вероятно прекалено дълго. Може би… вече съм изкупил греховете си. Сигурно вече мога да бъда опростен.

— Не! — извиках задавено. Горещи сълзи от гняв се стекоха по бузите ми. — Трябва да има начин. Стигнахме толкова далеч, победихме Сарен… Не можеш да умреш сега.

Смътно усещах, че Зийк стои на прага и ни гледа мрачно. Измъчените очи на Канин се извърнаха към него и иззад агонията му различих объркване.

— Йезекил, ти си жив. — Звучеше изненадан. — Ти… не си се поддал на болестта.

Точно така! Зийк е още жив.

Ахнах и се обърнах рязко, вкопчена в малката безумна надежда, в единствения лъч светлина в целия този мрак.

— Зийк, ти оцеля — прошепнах и той ме погледна. Приближих се до него, хванах го за ръцете и го издърпах към килията. — Ти оцеля. — Вгледах се напрегнато в лицето му. Беше бледо и малко изпито, но кожата беше суха, а лепкавата жега, която се излъчваше от него, вече я нямаше. — Преборил си се. Как?

— Не зная. — Зийк свъси чело. — След като си тръгнахте, сигурно съм припаднал за малко. Щом се събудих, се почувствах по-добре и дойдох да ви търся. Не знам как… — Той пак се намръщи и поклати глава. — Може би… е свързано с онова, което ми направиха в Едем.

Втренчих се в него с тревога.

— Какво са ти направили?

Той прекара ръка през косата си.

— Прекарах доста време с учените там, говорихме за проучването на Джеб. Нуждаеха се от обект за експериментите си, така че… се съгласих да бъда лабораторен плъх за известно време.

— Защо?

Той въздъхна.

— Реших, че е по-добре да съм аз, отколкото някой друг. Нали целта беше да се намери лекарство, така че… — Сви рамене. — Не се ужасявай толкова, Али. Обясняваха ми точно какво правят и винаги ми даваха възможност да се откажа. Нямаше да ме превърнат в Бесен.

— Откъде знаеш?!

— Някой трябваше да рискува — каза той твърдо. — Няма да твърдя, че понякога не се страхувах, но те имаха нужда от доброволец. Точно преди да тръгна да те търся, ми сложиха няколко „експериментални ваксини“, базирани на изследванията им дотогава. Не бяха сигурни, че ще помогнат срещу Бесните, но беше по-добре, отколкото да тръгна без никаква защита. Може би нямаше да помогне, но… — Той сви рамене. — Ето ме тук.

Да, ето го тук. В ума ми започна да се заражда идея, пълна с възможности и надежда.

— Зийк — казах аз и го хванах за ръката, — ако си оцелял, значи… значи може би лекарството… е в теб.

В кръвта ти.

Той леко се смръщи, но аз го затеглих от килията към главната зала. Зийк не се възпротиви и се остави да го заведа до леглото, където Сарен ме беше вързал, и до количката с металните инструменти. Без да обръщам внимание на остриетата, скалпелите и другите ужасии, аз взех една спринцовка и се върнах при Зийк, който ме гледаше с любопитство.

Спрях, вълнението ми се бореше с отчаяна надежда. Това бе последният ми шанс. Ако не се получеше…

Прогоних гази мисъл, вдигнах спринцовката и казах:

— Зийк, може би само ти можеш да помогнеш на Канин. Щом си оцелял след вируса на Сарен, значи в твоята кръв е ключът към лекарството, което ще спаси всички. Ако… ако искаш… да помогнеш на един вампир, да му дадеш от кръвта си…

— Не с нужно да ме питаш, Али. — Той се приближи и протегна ръка с дланта нагоре. — Канин е важен за теб и ми спаси живота. Ако това ще му помогне да се излекува, искам да опитаме.

Прищя ми се да го прегърна от благодарност, но нямаше време за това. Колебливо хванах китката му и се втренчих в гладката топла кожа. Бях видяла как Сарен ми взе кръв, но… как точно се правеше? Трябваше ли да забия иглата на някакво конкретно място, или просто мушкаш и дърпаш?

— Али, добре ли си?

— Аз… не знам точно как да го направя — признах объркана.

Той не се засмя. Посегна, взе внимателно спринцовката от ръката ми, завъртя иглата, стисна юмрука си, за да изскочат вените, и заби иглата под кожата си. — Често го правех в лабораторията — прошепна той, изопнал устни. Гледах смаяно, когато избута с палец буталото на спринцовката и тя бавно започна да се пълни с тъмночервена кръв. Гладът веднага се надигна и аз побързах да го потуша. — След няколко пъти му хващаш цаката.

Той издърпа иглата от кожата си и ми подаде спринцовката.

— Надявам се да стане — прошепна Зийк, а гърлото ми се сви от искрената загриженост в гласа му. Взех спринцовката и забързах към килията на Канин.

Той още седеше в ъгъла с кръстосани крака, сведена глава и отпуснати на коленете ръце. Клекнах до него и се вгледах в лицето му. Очите му бяха затворени и той не ги отвори, когато прошепнах името му. Тревогата ми нарасна, побутнах го по коляното.

— Канин.

— Чувам те, Алисън. — Не помръдна и не отвори очи, гласът му бе съвсем тих и напрегнат. Преглътнах с усилие и вдигнах спринцовката, макар че той нямаше да я види.

— Аз… ще ти инжектирам нещо. Кръв от Зийк. — Надявах се да не откаже, защото така или иначе щях да го направя. — Може да ти помогне, Канин. Може… да те спаси.

Той не отговори, само вдигна ръка и я обърна с дланта нагоре. Мълчаливо съгласие. Зачудих се дали наистина вярва, че ще му помогне, или просто смята, че вече нищо не може да му навреди. Нямаше значение. Наведох се и хванах китката му. Кожата беше студена, а ръката му — почерняла. Белеше се. От силно стиснатите му устни разбрах, че дори това движение му причинява болка. Спомних си какво беше направил Зийк и намерих една бледосиня вена. Без да му мисля повече, забих иглата и я плъзнах под кожата. Инжектирах бавно кръвта, после се изправих и се отдръпнах.

Тогава Зийк влезе в килията и застана до мен.

— Това беше — прошепнах аз и усетих, че внимателно хваща ръката ми. — Нищо друго не можем да направим. Дано подейства.

Той ме притегли към себе си и ме прегърна.

— Канин е силен — прошепна Зийк в косата ми. — Ако някой може да се пребори, това е той.

— Вие двамата осъзнавате ли, че ви чувам?

Досмеша ме и ми се доплака едновременно. Овладях се и оставих Зийк да ме изведе от килията, преплел пръсти в моите.

— Къде е Чакала? — попита той.

— Тук съм, мръвко.

Чакала се облягаше на стената до вратата със скръстени на гърдите ръце и ни гледаше. Ризата му бе подгизнала от кръв, особено на корема, но той изглеждаше добре. Зийк се скова и стисна по-силно пръстите ми, но не извади оръжие.

— Той ще оживее ли? — кимна Чакала към вратата и сгърбената фигура в ъгъла.

— Надявам се.

Чакала се отдели от стената и протегна дългите си ръце.

— Е, зората наближава — обяви той, сякаш между нас не се беше случило нищо, — а изкарахме доста противна нощ. Ако нямаме друга спешна работа, мисля да поспя. Стига да не възразявате, разбира се.

Говореше подигравателно и Зийк го изгледа кръвнишки.

— Очакваш да ти имаме доверие, след като ни заби нож в гърба?

— Това беше тактическа маневра, хлапе — ухили се Чакала. — Нямаше да победим Сарен, ако някой не бе предприел нещо подобно, не и докато двамата с Канин се препъвахте като пияни лунатици. Сарен трябваше да реши, че е победил. Питай гаджето си.

— Не го победихме съвсем — напомних му аз. — Още е някъде навън.

— И вероятно ти е много бесен — добави Чакала, — но не мисля, че ще се върне тази нощ. Заради раната трябва да се нахрани скоро, а хаосът, който вся навън, малко му пречи. Дори Сарен не може да се разхожда по светло, така че не се тревожи — и да се върне за липсващия си крайник, няма да е тая нощ.

Погледнах към бледата отсечена ръка, която лежеше в локва кръв на пода, и потреперих. Тъкмо когато ми се стори, че тя запълзя по пода с дългите си кокалести пръсти, Чакала се наведе и прошепна:

— Опитай да не си я представяш как пълзи към теб, докато спиш.

— Аз ще остана на пост — каза Зийк, преди да успея да изритам Чакала по пищяла. — Ако нещо влезе през тази врата, ще трябва да мине първо през мен. Добре съм, Али — добави той, защото го погледнах с тревога. — Върви да спиш. Тук съм, ще наглеждам и Канин.

Усещах наближаването на изгрева и знаех, че не мога да устоявам вечно на съня, ала се ужасявах какво ще заваря, когато се събудя.

— Аз ще остана при Канин — прошепнах и се върнах в стаята. Спрях на прага и присвих очи към Зийк и Чакала. — И не искам вечерта да намеря единия от вас мъртъв. Не го забравяйте.

— Никога, сестричке — ухили се Чакала. Зийк не каза нищо, само кимна. Отидох в килията при Канин и седнах в отсрещния ъгъл. Сложих меча до себе си и се облегнах на стената.

Няма да умреш, казах му мислено. Това ще те излекува. Трябва да те излекува.

Секундите се превърнаха в минути, а отвън слънцето започна възхода си по небето. Останах будна възможно най-дълго, като борех се е натежалите си клепачи. Неизбежно обаче изгубих битката и потънах в мрак.

ГЛАВА 21

— Ужасът ме връхлетя още щом отворих очи.

Нямах кошмари, нито видения, нищо в съня ми не подсказваше, че Канин е още жив. Събудих се свлечена до стената в усойната малка килия и веднага погледнах към ъгъла, където сутринта беше тъмното му сгърбено тяло.

Нямаше го.

— Не се паникьосвай, Алисън — чух тих, спокоен глас. Погледнах към вратата… Той стоеше на прага и ме гледаше. — Тук съм.

Заля ме облекчение, изправих се и забързах към него, за да огледам лицето му. Черните рани вече бяха по-малки и не така дълбоки. Виждах розова кожа по ръбовете им — започваха да зарастват.

— Стана! — прошепнах аз и Канин леко се усмихна.

— Явно ще поживея още малко.

— Али. — На вратата се появи Зийк, погледна към Канин, после към мен и се ухили. — Здрасти, вампирско момиче. — Той приближи и аз се облегнах върху него с облекчение. — Ти успя.

Канин ни гледаше, а тъмните му очи се задържаха преценяващо върху Зийк.

— Мисля — прошепна той с надежда и изумление, — че открихме нашето лекарство.

Взех още две проби от кръвта на Зийк, инжектирах си едната и дадох другата на Канин, в случай че нещо ни сполети по обратния път. Зийк ми предложи още, но не исках да го лишавам от много кръв, особено след като току-що се беше възстановил от вируса на Сарен. Чакала започна да роптае, че не инжектирам и него, но му казах, че ще получи кръв от Зийк само през трупа ми. Странно, по той не ми отвърна със заплаха и четиримата тръгнахме към фоайето и асансьорната шахта. После отново се озовахме в Покрайнините и потеглихме към Принца.

— Не казвайте на Салазар как сме намерили лекарството — предупреди ни Канин, когато се качихме на повърхността. Снегът беше спрял и в небето сияеше огромният сребрист диск на луната. — Ако попита, намерили сме кръвта в лабораторията. Разбере ли, че е от Йезекил, няма да му позволи да напусне града. Ясно ли е?

Докато говореше, гледаше към Чакала, но аз изстинах при мисълта, че Зийк може да бъде отведен във вампирската болница, където вероятно ще източат кръвта му до последната капка. Или ще го държат затворен завинаги, в случай че се появи още едно огнище на вируса.

— Не е нужно да ме гледаш така, старче — каза Чакала. — Не бих позволил да се случи нещо лошо на скъпия ни Йезекил.

Стори ми сериозен, което ме притесни. Видях, че и на Зийк не му хареса, но той не каза нищо, докато следвахме Канин през полето и внимавахме къде стъпваме. Нима Чакала бе започнал да уважава Зийк като човек и личност? Едва не изсумтях при тази мисъл. Може би кръвта му просто го приближаваше към лекарството, което търсеше. Към края на Беса.

Преди да се спуснем обратно в Долния град, пак се натъкнахме на малка група кървящи. Опитах се да не убия пито един — знаех, че ако стигнем при Салазар навреме, могат да бъдат спасени. Само че беше трудно, защото те нехаеха за болката и постоянно ни налитаха, така че се наложи да прережа няколко гърла, за да се защитя. Исках да им помогна, но нямаше да умра заради тях.

След няколко часа Канин ни поведе по някаква стълба, избута един капак и на хоризонта изникна сияещото трио на вампирските кули. Тръгнахме по средата на улицата, докато накрая срещнахме патрул, който веднага ни отведе в кулата. Така отново се озовахме в омразния асансьор, а накрая и при Принца.

Салазар ни прие в друг кабинет, вероятно защото още не бяха ремонтирали стария. Щом стигнахме, вратите се отвориха и се появи Лепката, придружен от охранителите си. Ококори се и зина от изненада, а после лицето му потъмня и той ме изгледа с ненавист. Издържах на погледа му, като се чудех дали ще ни спре и ще ми даде повод да забия юмрук в увисналото му чене. Той обаче отстъпи встрани, макар че усещах погледа му дори след като вратите се затвориха.

Канин влезе в кабинета без никакво обяснение и ние го последвахме. Принцът на Ню Ковингтън стоеше до прозореца и се взираше в града. Щом се обърна към нас, Канин спря и нещо просветна в сумрака, когато той го хвърли към Салазар. Другият Господар лесно го улови.

— Ето го твоето лекарство — каза Канин, а Принцът погледна спринцовката в ръката си и свъси вежди. — Сигурен съм, че можеш да синтезираш още за населението.

Принцът го погледна изпитателно, явно подреждаше мозайката. Канин беше смъртно болен, когато напуснахме Вътрешния град. Трябваше вече да е мъртъв или поне да се е превърнал в гниещ труп.

— И си сигурен, че това действа и при хора, и при вампири? — попита Салазар.

— Да — отвърна категорично Канин.

— Ами Сарен?

— Отиде си. — Той не даде повече обяснения. — Беше се скрил в старата болница във Втори сектор. Ако решиш да търсиш вируса, там е. А сега… — Канин присви очи и се втренчи в Принца. — Ние направихме каквото искаше, открихме лекарство за твоя град. Ще изпълниш ли твоята част от сделката? Ще ни оставиш ли да си идем?

Салазар не отговори веднага. Отиде до писалището, написа нещо на лист хартия, после натисна един бутон. След малко в стаята влезе пазач и забърза към него.

— Занеси това на доктор Емерсън в подземната болница — нареди Салазар и му подаде бележката и пълната с кръв спринцовка. — Кажи му, че е изключително важно да започне работа веднага, това е с приоритет пред всичките му проекти. Ако спринцовката някак се изгуби по пътя дотам, ще прекараш остатъка от краткия си живот в съжаления, че изобщо си се родил.

Пазачът пребледня, стисна здраво спринцовката и бележката, поклони се бързо и веднага излезе. Салазар изчака вратата да се затвори и се обърна към нас.

— Канин — рече той и го изгледа не особено дружелюбно. — Това няма да изкупи престъпленията ти. Нищо няма да изкупи вината ти. Би трябвало да те убия още сега, пред очите на дъщеря ти, за да осъзнае напълно дълбочината на твоето предателство.

Напрегнах се и ръката ми потрепна към оръжието.

Канин не помръдна и аз си наложих да се отпусна. Ако Салазар смяташе да ни измами отново, надявах се да се е подготвил за бой. Нямаше да стоя и да гледам как убива Канин. Касапницата, която Сарен устрои в предишния му кабинет, щеше да бъде нищо в сравнение с онова, което щях да сторя в този.

Принцът и Канин се взираха дълго един в друг, преди Салазар да се извърне с въздишка.

— Обаче — рече той, сякаш всяка дума го тровеше, — аз държа на думата си, а ти изпълни нареждането ми. Затова ще спазя нашата уговорка. Свободен си да си вървиш… щом се уверя, че лекарството действа.

— И кога ще стане това? — попита тихо Канин.

— Скоро. — Принцът направи неясен жест. — Утре вечер, ако имаме късмет. Дотогава ще останете тук като мои гости, питомците ми ще се грижат за вас. А сега моля да ме извините. — Принцът ни обърна гръб и тръгна към прозореца. — Трябва да въведа ред в града си.

— Е — започнах аз, когато излязохме от кабинета на Салазар и тръгнахме по дългия коридор. Озърнах се към Канин, Зийк и Чакала и свих рамене. — А сега какво?

Чакала извъртя очи и се отдели от нас.

— Сега ще си почина няколко часа, без да ви слушам как мрънкате: Ооо, не наранявай хората, ооо, трябва да спасим бежанците от хората къртици, ооо, Канин умира! — Той размаха отвратено ръце. — Направо да ти се догади! Отивам в бара, за да си оправя вкуса, вие правете каквото щете.

Бившият Крал на бандитите се обърна и пое надолу по коридора, а Канин се загледа след него и поклати глава.

— Канин, ами ти?

Той ми се усмихна уморено.

— Аз отивам в стаята си. Ще се възползвам от гостоприемството на Принца, по зад заключена врата.

— За да избегнеш другите вампири.

— Точно така. И ви съветвам да направите същото. Принцът може и да ни даде амнистия, но другите няма да се зарадват на връзката ви с мен. Най-добре да се спотайваме, докато дойде време да напуснем Ню Ковингтън.

Да напуснем Ню Ковингтън. Докато вървяхме към етажа със стаите за гости, аз се питах къде щяхме да идем. Досега не бях мислила за това. Исках само да намеря Канин, а после да оправя бъркотията със Сарен. Сега, когато всичко свърши, къде щяхме да отидем?

— Йезекил — каза Канин и ме изненада. Спряхме пред една врата, вероятно на стаята на Канин или Зийк. Зийк се обърна към вампира, а той тихо попита.

— Може ли да поговорим? Насаме.

Зийк примигна и леко се смръщи.

— Разбира се. Али? — погледна ме той. — Имаш ли нещо против?

Обърнах се засегната към Канин. Защо искаше да говори със Зийк, а не с мен? Да не би той да му беше „потомък“? Не бях ли го спасила именно аз?

— Защо? За мен ли ще говорите?

— Алисън — отвърна Канин, пак с онзи тон на раздразнен ментор, от който настръхвах.

— Добре де. — Отстъпих и ги изгледах кръвнишки. Бях обидена, наранена и ми се искаше да остана напук, но знаех, че няма смисъл да се инатя пред Канин. — Е, забавлявайте се с мъжки разговори. Аз ще съм в стаята си.

— Али! — извика Зийк, но аз се обърнах, тръгнах по коридора и спрях чак пред стаята ми.

Вътре една жена на средна възраст зареждаше хладилника с торбички с кръв от един охладител. Подскочи, когато влязох.

— О, извинете, мадам! — възкликна тя, грабна охладителя и бързо излезе от кухнята. — Зареждах хладилника по заповед на Принца, а ако оставите мръсни дрехи на пода, ще ги изпера и ще ви ги върна до утре вечер. В дрешника и в тоалетката до леглото има чисти дрехи.

— О… благодаря — отвърнах уморено и тя потръпна, докато отстъпваше към изхода, забила очи в пода. Така се живееше във вампирска кула. Обзалагах се, че лесно се свиква, ако нямаш нищо против да ти слугуват и да управляваш чрез страх.

— Господин Стивън каза да ви донеса тази книга — рече жената от прага, а аз се извърнах рязко и присвих очи. Тя посочи към нощното шкафче до леглото. — Каза да не я забравяте.

Тръгнах към шкафчето, а жената бързо затвори вратата. Книгата на мама лежеше под лампата — детска книжка, която ми беше чела безброй пъти. Защо Лепката я бе оставил тук? Той ме мразеше. Видях листче да стърчи от горния й край и го издърпах. Разпознах тънкия и извит почерк на Лепката.

Али,

Това е твое. Щях да я изгоря, но реших да ти я върна, защото ако не беше ти, нямаше да съм тук сега.

Стивън

Смачках бележката в юмрука си и я хвърлих на пода. Познавах достатъчно добре Лепката и бях сигурна, че не я е оставил като извинение или мил жест заради малкото ни недоразумение. Това беше просто още един удар в глупавата въображаема война, която си мислеше, че водим. Беше избран за личен помощник на Принца, защото можеше да чете. Защото аз го бях научила да чете. Както и да е. Нямаше да му позволя да съсипе спомена ми за мама. Скоро щях да се махна оттук и никога вече нямаше да го видя. Свалих си палтото, сгънах го и го сложих на тоалетката заедно с книгата, за да не я забравя. После съблякох мръсната разкъсана риза и джинсите и тръгнах към банята.

След един дълъг душ оставих мръсните си дрехи на пода, облякох тъмни панталони и риза от дрешника — всички тук ли се обличаха в черно? — и излях една торбичка студена кръв в чаша на плота. Сигурно вампирите в града някак я подгряваха — надали Принцът я пиеше студена всяка нощ — но нямах представа как го правят и се насилих да я изпия така. Този път не се страхувах, че е заразена. Кръвта на Зийк ме пазеше от вируса на Сарен.

Какво ли обсъждаха сега с Канин? Каква беше голямата тайна? Сигурно имаше причина Канин да не иска да чувам какво си говорят. Вероятно говореха за мен, може би той се опитваше да убеди Зийк колко е глупаво да бъде с вампир, след като бе решил, че съм твърде упорита и няма да го послушам.

По дяволите, трябваше да разбера. Нямаше причина да крият нещо от мен, особено след всичко, което преживяхме заедно, освен ако темата бях аз самата, а това засили решимостта ми да разбера. Канин нямаше да ми каже, но бях сигурна, че ще го измъкна от Зийк. Ако двамата още бяха в стаята, щеше да се наложи да ме пуснат вътре, защото нямаше да си тръгна.

Оставаха няколко часа до зазоряване. Допих студената кръв, станах, грабнах меча си от стола и тръгнах да търся Зийк.

В коридорите нямаше вампири, само един-двама човеци, които носеха парцали и препарати за чистене. Не срещнах никой друг, докато не наближих вратата, пред която се бяхме разделили със Зийк и Канин, и ми се стори, че някой да се прокрадва наблизо.

Лепката, като никога без пазачи. Спотайваше се в сенките и сякаш се чудеше дали да се приближи и да почука на вратата.

Подозрението ми се засили. Приближих се, но той ме забеляза, пребледня и хукна по коридора. Зави зад ъгъла и се скри от поглед. Зачудих се дали да не го догоня и да го принудя да говори, но той вероятно тичаше към Принца и пазачите си.

Отидох до вратата, почуках силно и се ослушах за познати гласове. Може би все още говореха — е, толкова по-зле, защото нямаше да си тръгна. Налагаше се да ми кажат какво става.

След няколко секунди Зийк отвори вратата, а в стаята нямаше и помен от Канин. В първия миг се разочаровах — исках да знам какво става.

Тогава осъзнах, че сме само двамата. Сами. И внезапно ми стана хубаво, че Канин го няма.

— Али. — Зийк изглеждаше изненадан, но не неприятно. Беше се изкъпал, ако се съдеше по мократа му руса коса и чистите дрехи. Изглеждаше добре в черно, ризата прилепваше красиво по гърдите и бицепсите му. Досега бойната жилетка беше скривала мускулите му. — Не очаквах да те видя тази нощ — продължи той и отстъпи да ме пусне в стаята. — Има ли нещо?

Поклатих глава и минах покрай него. Стаята приличаше на моята: единично легло, баня и малка кухня. На кръгла масичка имаше чиния с остатъци от истинска храна — зеленчуци, хляб и обелка от картоф. Бях смаяна. Явно Салазар се бе погрижил и за човека в нашата група.

— Не, нищо няма — казах аз и се обърнах към него. — Всъщност имам един въпрос.

Зийк се усмихна.

— Нека позная. — Заключи вратата и се извърна, леко развеселен и примирен. — Искаш да знаеш за какво си говорихме с Канин.

Свих рамене.

— Е? За какво си говорихте с Канин?

Зийк се приближи.

— А какво ще стане, ако отговоря, че не мога да ти кажа сега?

— Нищо особено — ухилих се и оставих меча на масата. — Ще трябва да го измъкна със сила.

Той изви вежди и очите му проблеснаха предизвикателно.

— Така значи, вампирско момиче? — Усмихна се и скръсти ръце. — Опитай.

— Добре, щом ме молиш.

Скочих към него. Той ме хвана през кръста, аз обгърнах врата му и го целунах яростно. Вече нямаше пречки, нямаше съмнения, Канин и Чакала не бяха наблизо да ни зяпат и да ни съдят. Бяхме само ние, а и двамата знаехме какво искаме. Плъзнах пръсти през мократа му коса и го притиснах към себе си. А той ме прегърна още по-силно. Устните му бяха топли. Усещах твърдите мускули под ризата и биенето на сърцето му. Гладът се надигна, макар че се бях нахранила само преди минути.

Ароматът и топлината му ме обгръщаха и опияняваха, а когато той се наведе да целуне шията ми, нашепвайки името ми, зъбите ми се издължиха, без да мога да ги спра. Исках го. Исках да почувствам топлината и живота му във вените си, да го вкуся отново, да пия от същността му, да укротя чудовището, което вилнееше в мен.

Сведох глава, притиснах устни към ямката на шията му и усетих топлината и пулсирането на живота точно под кожата. Толкова близо. Трябваше само да разтворя леко уста, да го захапя и топлината щеше да ме изпълни отново.

Ръцете му се стегнаха на кръста ми и през него премина тръпка, но преди да успея да се отдръпна, преди дори да се ужася от себе си, той нарочно изви глава назад и оголи гърлото си. Целият свят застина.

Осъзнах, че ми позволява. Позволяваше ми да го ухапя и да се нахраня от него. Дори сега, когато зъбите ми бяха толкова близо до шията му, а устните ми докосваха гърлото му, той беше спокоен. Чакаше. Очите ми запариха, щом осъзнах, че е приел напълно какво е да бъдеш с вампир. Всичко.

Зъбите ми се прибраха и аз целунах леко пулсиращата му шия… преди да посегна и да притегля лицето му към своето. Усетих изненадата му, щом устните ни се докоснаха. Беше очаквал да го ухапя, беше го приел. Аз обаче лека-полека откривах, че мога да бъда повече човек, когато съм с него. Той някак докосваше заровената дълбоко в чудовището малка човешка частица, тя също се стремеше към него.

Целувахме се още няколко минути, докато той не се отдръпна. Погледът му беше станал трескав. Гледах го, обичах сребристите обръчи около зениците му и начина. По който косата му падаше на челото.

— Ела с мен в Едем — прошепна Зийк, без да отделя очи от лицето ми.

Усмихнах се изтощено.

— Ще настояваш, докато се съглася, нали?

— Моля те — добави тихо той и ме прегърна още по-силно. — Кажи да. С Канин вече се разбрахме, той също идва. За това говорихме, просто не искаше неговото решение да ти повлияе. Но ти също идваш, нали? — Той пъхна ръце в косата ми и я прокара през пръстите си. — Аз не мога… няма да тръгна без теб, Али. Моля те. Ела с нас в Едем.

— Добре — въздъхнах, признавайки поражението си. — Разбира се, че ще дойда в Едем. Как няма да дойда, щом и двамата отивате там? — Ухилих се и добавих: — Идвам, Йезекил. Ще дойде с теб в Едем — да се надяваме, че твоите учени няма да ме затворят в клетка и да ме направят на игленик.

Зийк притисна устни до моите бързо и сладко.

— Няма — каза той, щом се отдръпна. — Обещавам. Вече знаят какво направи за мен и останалите. А Канин… — Сви рамене. — Сега разбирам какво имаше предвид ти. Той не е като другите вампири. — Погледна ме закачливо. — Разбирам откъде си го наследила.

— Не ме карай да те ухапя, проповеднико. — После се смръщих, защото си спомних нещо. — Чакай, ами Чакала?

— Чакала. — Очите му станаха сериозни. — Това беше другата причина с Капии да говорим насаме. Утре вечер напускаме града без знанието на Принца. Чакала няма да дойде с нас.

— Ще го оставим тук?

— Канин ясно показа, че не желае Чакала да пътува с нас. И че ако ни последва, ще го убие.

Примигнах от изненада.

— Това е малко крайно.

— Няма да го заведа в Едем, Али — каза Зийк мрачно. — Представи си Чакала близо до Кейлъб или Бетани.

Направих физиономия.

— Прав си.

— Поемам огромен риск, като водя теб и Канин — призна Зийк. — Да допуснат сам вампир е едно, но двама? — Поклати глава. — Ако заведа и Чакала, а той нарани някого, никога няма да си простя. Освен това властите в Едем вече няма да се доверят на никой вампир. Ще убият и теб, и Канин, вероятно и мен. Чакала ще ни изложи на риск. Не бива да идва с нас.

— А ако въпреки всичко ни проследи, като използва кръвната връзка?

— Тогава ще имам шанс да изпълня обещанието си — каза мрачно Зийк и за миг погледът му стана студен. — Но мисля, че Чакала е достатъчно умен да стои далече от нас, особено ако Канин го предупреди.

Кимнах. Не ми харесваше, и на Чакала нямаше да му хареса, но наистина не можехме да го вземем с нас. Зийк беше прав, кралят на бандитите беше твърде непредсказуем, за да му се доверим, особено след като лекарството беше в Едем. Доколкото го познавах, той щеше да го отмъкне и да избяга при първа възможност.

— Е — пак го прегърнах през врата, чувствах се странно палава. — Кога ще приведем този план в действие?

— Точно след залез. — Зийк притвори очи, когато докоснах с устни брадичката му. — Ще дойдем да те вземем, бъди готова.

— Може — усмихнах се лениво. — А може и да остана тук до вечерта.

Той си пое рязко дъх.

— Али. — Сърцето му блъскаше, сякаш беше бягал километри — бързо и трескаво. — Аз… искам те. Но… трябва да го направим както трябва. — Обхвана бузата ми с топлата си гладка ръка и ме погали с палец. — Тъкмо се открихме отново, не искам да направим нещо, за което ще съжаляваме. Ако останеш, не мисля, че ще мога… искам да кажа… — Той въздъхна и затвори очи. — Нямаш представа колко е трудно това за мен, но… може би сега не е подходящият момент. Не и във вампирска кула… когато те са наоколо. — Отвори очи и ме погледна умоляващо. — Разбираш ли… какво се опитвам да ти кажа?

Усмихнах се.

— Знаеш ли, че целият се изчерви?

— Али! — той издиша шумно, а аз се засмях и отстъпих назад.

— Добре. — Взех меча и добавих. — Ще се върна в стаята си. — Той изглеждаше едновременно облекчен и разочарован, но колкото и странно да беше, не бях разстроена. Канин беше жив, Зийк беше жив. Въпреки всичко наистина бяхме намерили лекарство за Ню Ковингтън. Утре тримата щяхме да тръгнем за Едем — със Зийк имахме време. Той нямаше да отиде никъде, нито пък аз.

Изпрати ме до вратата, аз я отключих и излязох в коридора.

— Лека нощ, Зийк.

Но когато се обърнах, той ме хвана за китката.

— Алисън, почакай.

Обърнах се. Изглеждаше объркан, сякаш се опитваше да намери подходящите думи. Цялата настръхнах и кръвта ми запя, когато вдигна очи към мен.

— Аз… Искам да кажа, че…

Някакво движение встрани го накара да извърне глава. Погледнах натам и пак видях Лепката, кой го ни гледаше мрачно иззад ъгъла.

Зийк ме пусна и влезе в стаята.

— Нищо — рече той и се усмихна, за да прогони смущението си. Макар че бях бясна на Лепката, задето ни прекъсна, настръхнах от погледа на Зийк. — Нищо важно. Е, важно е, но ще ти го кажа по-късно. Когато си тръгнем от Ню Ковингтън. Обещавам.

Вратата се затвори и аз реших да ида при Канин просто за да потвърди плана, но се сетих, че може да се натъкна на Чакала, Лепката или Принца, а не исках да ги виждам. Затова се върнах в стаята си, започнах да разглеждам книжката на мама и да превъртам разговора със Зийк в главата си, докато не го запомних наизуст.

Няколко пъти се изкуших да се върна при него, но накрая слънцето обагри хоризонта и взе решението вместо мен.

Когато се свих на огромното легло с дръпнати срещу светлината завеси, нещо продължаваше да дразни съзнанието ми. Нещо тъмно и зловещо ми пречеше да се отпусна дори на това място.

И тогава ме осени. Сарен. Сарен още дебнеше някъде в мрака. Къде ли беше сега? Дали беше напуснал Ню Ковингтън? Или се спотайваше наоколо и ни чакаше, жаден за отмъщение?

Тревожна мисъл, но аз я прогоних от ума си, когато сънят се спусна над мен. Дори да беше още в града, Сарен не можеше да влезе в кулата на Принца, не и без да вдигне всички на крак. Това беше най-сигурното място в цял Ню Ковингтън, безумецът не можеше да се справи с цяла армия. Тук бяхме в безопасност от откачени вампири и плановете им за отмъщение, а и Сарен доста щеше да се поизмъчи, ако се изправеше срещу мен, Зийк и Канин.

Нека само опита, помислих си, докато очите ми се затваряха и се плъзгах в мрака. Вече му бях извадила окото, бях му отсякла ръката, а Канин и Зийк бяха живи и здрави. Не се страхувах от Сарен.

Събудих се точно след залез, облякох старите си дрехи — намерих ги изпрани — и зачаках Канин и Зийк.

След няколко минути станах неспокойна. Защо ги нямаше още? Нима Принцът бе нарушил обещанието си и Канин пак беше в тъмницата, за да го измъчват и морят с глад? Нима Чакала бе разкрил плана ни да тръгнем без него и беше взел нещата в свои ръце? Опитах се да не си представям най-лошото, по минутите минаваха и тревогата и гневът ми нарастваха.

— По дяволите! — изпъшках накрая, след като бе минал почти половин час. — Няма да чакам тук. Ще ги намеря.

Уверих се, че съм взела всичко — меча и книгата на мама — отворих вратата и налетях на Канин.

— Канин! Къде беше? Тъкмо тръгвах да те търся…

Замълчах, щом видях изражението му.

— Ела с мен — каза той тихо и напрегнато и веднага тръгна по коридора. Аз се опитах да го настигна.

— Канин? Къде отиваме? Какво става? Къде са Зийк и Чакала? — Той не отговори и аз се затичах, за да не изоставам. — Ей, плашиш ме.

— Съжалявам — прошепна Канин и студен юмрук стисна вътрешностите ми. — Не мога да ти кажа повече. Ще видиш, когато стигнем.

Изтръпнала от ужас, аз го последвах в асансьора и гледах как цифрите се нижат надолу, докато стигнахме до подземието.

Принц Салазар се обърна към нас, щом влязохме в болницата. Тъмните му очи блестяха от гняв, но не към Канин, а към мен. Тогава видях Чакала, доктор Емерсън и няколко пазачи да стоят около едно легло в средата на помещението. На него лежеше висока слаба фигура, която не можех да видя добре. Чаршафите бяха подгизнали от кръв.

Не! Не, не може да е той! По дяволите, не може да е той!

— Намерили са го пред кулата рано тази сутрин — каза Салазар със задавен от гняв глас. — Донесохме го тук, но няма какво повече да се направи. Цяло чудо е, че е оцелял толкова дълго. Питаше за теб, дъще на Канин.

Не, изстенах тихо, неспособна да продумам. Но Салазар, лекарят и пазачите отстъпиха и аз видях кой лежи на леглото.

Изпълнените с болка очи на Лепката срещнаха погледа ми и се разшириха.

— Али? — прошепна той и облекчението ми, че не е Зийк, бързо се превърна в ужас, когато видях, че целият е в кръв — тя се просмукваше през костюма, а кожата му беше пребледняла като платно. Гледаше ме с болка и страх и обидата и гневът, които изпитвах към него, изчезнаха, щом вдигна бледата си окървавена ръка. — Али…

Пристъпих до него.

— Какво стана? — прошепнах и огледах отчаяна раните му. Вече го бях виждала — пробождане в корема, ужасно болезнено. Нямаше да изкара дълго. — Кой ти причини това?

— Съжалявам — прошепна той задавено. — Съжалявам, Али. Не знаех. Съжалявам.

— За какво съжаляваш? — попитах, а той потрепери и започна да кашля. Кръв шурна от устата му и потече по врата, а аз погледнах към Салазар. — Направи нещо! Нали имаш лекар? Защо стоите и гледате?

Принцът присви очи.

— Нямам навик да помагам на онези, които са ме предали — каза той и аз се втренчих объркана в него.

— Кой те е предал? Как?

— Али — прошепна пак Лепката и стисна ръката ми. — Сссарен… Беше Сарен. Върна се.

Кръвта ми се смрази.

— Сарен ли ти причини това? Как? Кога?

— Аз го… заведох там — продължи Лепката. — Аз го заведох при Сарен. Той ни чакаше. Обеща ми… да го отведе. Не знаех, че ще… ме намушка. Аз… съжалявам, Али.

Да го отведе?

— Кого? — прошепнах, но Лепката изпъшка, извъртя очи и ръката му се отпусна. — Лепка! — изревах аз и го хванах за яката. — Кого? Кого ще отведе Сарен? Кого си извел навън? Кого?

— Зийк — прошепна Лепката и светът се срути около мен. — Сега е при… Сарен.

— Кучи син! — изрева някой зад мен, вероятно Чакала, но аз вече не можех да разсъждавам. Само се взирах в това… нещо пред мен, в това изчадие, което навремето смятах за човек.

— Той каза… че ти знаеш… къде да ги намериш. — Едва го чувах. Сарен беше заловил Зийк. Зийк е бил е него цяла нощ. — Той каза… че ще бъдат някъде, където си оставила парче… от него.

Болницата. Сарен щеше да е в старата болница. Зийк също. Жив. Трябваше да е жив.

— Аз само… исках да те накарам да ме забележиш — продължи умолително изчадието. — Исках… да разбереш… че не съм безполезен. Че мога… да бъда силен, като теб. Исках да ме видиш. Да видиш… мен.

— Виждам те. Вече те виждам.

Отдръпнах се скована от леглото.

— Али…

— Върви по дяволите, Лепка — прошепнах аз и се извърнах.

Той издаде задавен звук и стисна ръката ми, но аз я издърпах. Канин ме спря до вратата. Погледнах през рамо. Тялото се беше отпуснало на възглавниците и воднистите сини очи се взираха невиждащо в тавана. Една бледа ръка висеше от леглото.

Не изпитвах нищо. Не разпознавах това същество като приятел, дори като познат. Той беше никой. Извърнах се, минах покрай Канин и излязох от стаята, където лежеше трупът на човек, когото някога познавах.

ГЛАВА 22

— Алисън! — прогърмя гласът на Канин точно преди да натисна бутона на асансьора. Много рядко повишаваше тон пред мен, но когато го направеше, заковавах на място. Обърнах се и видях, че приближава, лицето му беше безизразно.

— Не може да хукнеш сама — каза тихо той и застана до мен пред асансьора. — Ако изчакаш, с Чакала ще дойдем с теб.

— Да изчакам? — изръмжах, като се втренчих в цифрите, които просветваха над металните врати, сякаш за да ги подтикна да побързат. — Няма време да чакаме! Трябва да ги намерим веднага!

Асансьорът иззвъня и аз тръгнах напред, но Канин ме хвана за раменете и ме разтърси:

— Чуй ме. Трябва да ме изслушаш. Йезекил е при Сарен от часове. Сам. Той знае къде е Едем. Знае, че учените работят по лекарство, а Сарен иска тази информация. Алисън… — Канин стисна раменете ми. — Трябва да се подготвиш за най-лошото. Не позволявай това да те съсипе.

Разтърсих яростно глава.

— Не. Не, Зийк е там. И ще бъде добре.

— Говорим за Сарен — напомни ми Канин е изненадващо нежен глас. — Видя какво ми причини, видя на какво е способен. Твоят човек е силен, но… е само човек. А Сарен е най-добрият в мъченията. — Гласът му омекна още повече. — Такъв е нашият свят. Алисън. Той е изпълнен с болка, кръв и смърт и точно затова исках да се държиш настрани. Да не се привързваш. — Пусна ме и се изправи, но тъмните му очи не се откъсваха от мен. — Каквото и да намерим там — добави той тихо, — каквото и да видиш или чуеш, трябва да си готова, защото ще бъде по-лошо, отколкото можеш да си представиш. Разбираш ли?

— Да — изсъсках аз и в очите ми запариха сълзи. Защото Канин беше прав, както винаги. Беше прав за Сарен, беше прав и за най-важното правило на вампирите, но вече бе твърде късно. Бях се привързала. И не знаех какво ще правя, ако Зийк умре.

— Е — прошепна Чакала, който се присъедини към нас. — Безсмислено е да натяквам: „Нали ти казах?“ Трябваше да откъсна главата на кльощавото копеле, когато имах възможност. Значи се връщаме в Покрайнините, така ли? — Той изстена и ме изгледа почти жално. — Добре. Да вървим да видим останало ли е нещо за спасяване.

Около болницата беше спокойно, когато тръгнахме през полето — нямаше нито кървящи, нито тълпи заразени хора. Нищо. Сняг се сипеше и снежинките покриваха бързо следите по земята — нашите и на Сарен. Нямаше кръв, нямаше и следи от борба на входа към болницата и в порутеното фоайе. Не знаех дали това е добър знак, но още хранех надежди.

Когато отворихме вратата към последната стая, всичко се промени.

Миризмата на кръвта на Зийк беше навсякъде, удари ме в лицето още щом вратата се отвори. Стомахът ми се преобърна и краката ми се подкосиха, но се насилих да вляза и се огледах с ужас. Къде беше той? Дали Сарен го беше заключил в някоя килия? Дали беше увесил тялото му на кука? Къде…?

И тогава видях.

Масата, на която ме беше вързал предната нощ, леглото с каишите и дебелите кожени окови, се намираха в центъра на стаята, под светлините на един прожектор. Беше покрито с кръв, също като инструментите на количката до него, а подът наоколо червенееше. Нямаше тяло. Каишите висяха и на леглото имаше само странен плосък правоъгълник. Нещо просветваше на светлината — малко, лъскаво и смътно познато.

Тръгнах изтръпнала към леглото и се вгледах в него. Това беше от онези странни преносими компютри от времето преди чумата, но не той привлече вниманието ми, а онова, което лежеше върху него.

Сребърното кръстче на Зийк, покрито с кръв.

Взех го замаяна, без да осъзнавам напълно какво означава. Беше негово, миришеше на него, напомняше ми за него. Висеше на шията му, когато го видях за последно. Тогава Зийк беше жив и здрав, усмихваше се и ме целуваше.

Ръката ми се раздвижи сама и вдигна капака на компютъра. Чу се тихо изщракване и слаб звук.

— Здрасти, птиченце — понесе се глухият призрачен глас на Сарен от малкото говорителче под екрана. — Камерата се е повредила, затова ще трябва да се задоволим само със звук. Жалко. Наистина исках да ти покажа какво ще направя, но може би една песен струва повече от хиляди картини, нали? Покажи й какво имам предвид, Йезекил. Попей ни.

От компютъра се разнесе ужасен сковаващ писък, който ме накара да стисна кръстчето толкова силно, че то се заби в дланта ми. Едва не затворих компютъра, но си наложих да не помръдвам и слушах агонията на Зийк, докато писъкът най-сетне затихна и последва измъчено дишане.

— Трябва да си много горда, пиленце — продължи Сарен от компютъра, жестоко и бездушно. — Той се държи забележително добре. По-добре, отколкото очаквах от човек, но подозирам, че стигна предела си. Ще ми се да си тук в последните му мигове, за да осъзнаеш колко много губиш. Така е честно — все пак ми отсече ръката. Един мъж може да е много привързан към ръката си. Е, да продължаваме, а? — Чу се слаб метален звън, сякаш Сарен взимаше нещо. — Йезекил — пропя той, гласът му звучеше по-далечен, явно заобикаляше леглото. — Вече те попитах, но сега сигурно ще си по-склонен да разговаряш с мен, нали? Как оцеля след вируса? Къде намери лекарство?

— Не… знам.

Прехапах устна толкова силно, че усетих вкуса на кръв. Зийк говореше задавено, през стиснати зъби. Миризмата му ме обграждаше и се процеждаше в ума ми, виждах го вързан за леглото, с блеснали от болка очи, докато Сарен се навежда над него с нещо, което просветва под прожектора.

— Не знаеш? — повтори Сарен със саркастична изненада. — Чакала ме остави с впечатлението, че си на прага на смъртта. Сигурен ли си, че не си спомняш?

Чакала изруга зад мен, но преди да осъзная какво значи това, още един писък се понесе от машината. Сковах се и кръвта ми се превърна в лед. Зачаках да спре — не спираше. Няколко дълги минути не секваше, понякога утихваше до задавени стенания, после отново се издигаше до пронизителните висоти на агонията. Усетих смътно, че Канин стои до мен със затворени очи, сякаш си спомняше своята собствена болка. След малко всичко се стопи до съкрушителен звук — стенанията на човек, който иска да умре.

Господи, Зийк. По лицето ми се стичаха сълзи; стисках здраво кръстчето и от дланта ми капеше кръв. Моля те, кажи му. Просто му дай каквото иска.

Накрая, най-сетне, писъкът спря. Вече се чуваше само накъсаното дишане на Зийк.

— Е, Йезекил — прошепна Сарен е ужасяващо спокойствие. — За последен път. Къде намери лекарството? Ако ме излъжеш, ще продължим цяла нощ. И следващата. И по-следващата. Разполагам с цялата вечност.

Зийк си пое пресекливо дъх и прошепна с глас, в който се усещаше безкрайна болка и поражение:

— В Едем. Лекарството… е в Едем.

— Ахххх — изпъшка Сарен. — Значи имаме напредък. Е, малки мой принце, приближаваме се до финала. Още един въпрос и ще прекратя мъките ти, ще получиш своята награда. Искаш ли? Искаш ли болката да спре?

Зийк се изкашля мъчително и прошепна задавено:

— Просто… ме убий. Приключвай вече.

— Скоро, малки принце, скоро. Само още един въпрос.

— Нещо издрънча — Сарен беше оставил инструмента. Виждах го как се навежда над Зийк и приближава лице до неговото, докато шепне бавно: Къде е Едем?

Зийк си пое рязко дъх и не продума. Сарен изчака малко, после се изсмя.

— О, Йезекил. Справяше се толкова добре, не спирай сега. — Зийк не каза нищо и гласът на Сарен стана грозен и ужасяващ: — Три секунди, малко човече. Три секунди, преди да те накарам да съжаляваш, че си се родил. Преди болката, която изпита дотук, да ти се стори като приятен, полузабравен сън пред онова, което ще ти направя. Добре си помисли. Едно.

— Алисън — каза тихо Канин. — Изключи компютъра. Не искаш да чуеш това.

— Две.

Посегнах към компютъра, но поклатих глава и стиснах здраво кръстчето на Зийк.

— Дължа му го, трябва да го запомня.

— Три.

Приготвих се за най-лошото.

Но беше дори по-лошо. Много, много по-лошо.

Този път продължи сякаш цяла вечност. Писъците на Зийк започнаха да пресекват просто защото гърлото му вече беше твърде разранено, за да продължи. Исках да затворя очи и да запуша уши. Изкушавах се да затръшна капака и виковете, стенанията и писъците да спрат да се забиват в ума ми и да се отпечатват в съзнанието ми. Не го направих. Стоях там, кървавите сълзи се стичаха по лицето ми и бурята от мъка ме шибаше като ураган — неукротима и безкрайна. Гърлото ме заболя, но не можех да спра да треперя, докато момчето, което обичах повече от всичко, пищеше, кървеше и молеше за смъртта си, без да мога да му помогна.

Когато спря, бях изтощена и изтръпнала. Съзнавах единствено думите, които идваха от компютъра — равния безмилостен глас на Сарен. И Зийк, който се задъхваше и давеше в кръв.

— Това не е краят, малко човече. О, не, само ти припомням, че можеш да спреш болката. Но за мен няма значение. Имаме много време, а аз едва започвам.

— Спри! — изпъшка Зийк. — За Бога, спри! — Започна да плаче, задъхваше се и продължи с прекършен глас: — Ще ти кажа. Господ ще ми прости… Ще ти кажа. Само… спри.

Едва не припаднах от благодарност, че ще свърши. Гласът на Сарен прозвуча отново, изпълнен с триумф:

— Къде е?

— На един остров — прошепна Зийк. — Едем… е на един остров в езерото Мъри.

— Лъжеш, малко човече — изсъска Сарен и Зийк издаде задавен звук от страх. — Кажи ми къде е всъщност или ще повторим всичко отначало.

— Не! Моля те, не мога да ти кажа друго, защото наистина е там. О, Господи… — Чух самоненавистта в гласа му и абсолютното му отчаяние. — Предадох всички! Убий ме вече, остави ме да умра…

Бях сигурна, че Сарен се усмихна.

— Да, малко човече. Скоро вече няма да усещаш нищо, само сладка забрава. Но преди да те изпратя във вечната нощ, не искаш ли да се сбогуваш? Мисля, че приятелите ти ще дойдат скоро. Малкото птиче вероятно ще иска да чуе гласа ти още веднъж, за последно. Искаш ли да й кажеш нещо, преди да пожелаем „Лека нощ“?

— Али — изпъшка Зийк, звучеше ужасен. Исках да посегна към него, да хвана ръката му и да не го пускам никога повече, но него го нямаше, разбира се. Това бе само ехо от последните му думи. — Съжалявам — прошепна той и чух сълзите в гласа му. — Съжалявам. Не бях достатъчно силен. Не можах… — Пое си пресекливо дъх и заговори с мрачно отчаяние: — Трябва да го спреш. Спри го, за да не стигне до Едем. Той иска да… ааааааа… — Гласът му се разтвори в поредния писък, когато Сарен заби нещо остро в плътта му. Не очаквах това и потреперих.

— Стига, стига — рече тихо лудият, когато писъкът заглъхна. — Да не разваляме изненадата. Искаш ли да добавиш нещо, преди да те убия, малки принце?

— Алисън — изпъшка Зийк немощно. — Не съжалявам за… нищо… между нас. Ще ми се само… да имахме повече време… за да видиш Едем. Трябваше да ти кажа по-рано… — Той замълча, пое си дъх, но продължи тихо и уверено: — Али, обичам те.

Не, Зийк. Отпуснах глава на ръцете си и усетих как кръстчето му се притиска в кожата ми. Заридах — за себе си, за Зийк, за този глупав извратен свят, в който се бяхме родили. За изгубените възможности и неизречените думи, за надеждата, която ми изглеждаше така светла и сигурна, а бе толкова лесно стъпкана.

— Грижи се за всички в Едем — прошепна Зийк, докато треперех и се опитвах да спра сълзите си. — Кажи им… че съжалявам, че не можах да се върна. Но… скоро ще ида при баща си. Кажи на Кейлъб и Бетани да не плачат. Ще… се видим отново някой ден. А тогава… ще е завинаги.

— Великолепно — обади се Сарен. — Много трогателно. Прекрасен реквием. Но е време за сбогуване, малки принце. Готов ли си?

Зийк отвърна спокойно. Без страх.

— Готов съм.

— Тогава нека те освободя от тази смъртна обвивка и да те пратя нежно към вечната нощ.

Не чух точния миг в който Сарен сложи край на живота на Зийк. Знам само, че дишането му, което отначало беше накъсано, секна, сякаш вече не можеше да поема въздух. Последва продължително, мъчително бавно издишане, когато последният дъх напусна дробовете му и измъчените хрипове затихнаха.

— Лека нощ, сладки принце — пропя Сарен с кадифен шепот.

Записът прекъсна.

ЕПИЛОГ

Стоях в края на пустото шосе и се взирах към Външната стена на Ню Ковингтън, а снегът шибаше косата и дрехите ми. Оттук едва виждах далечните вампирски кули в мрака, а те просветваха немощно в бурята и изглеждаха малки и незначителни на фона на огромната пустош. Пътят се извиваше към старите предградия, където се спотайваха Бесни. После изчезваше зад един завой, почти покрит от снега, но това нямаше значение. Знаех накъде да вървим.

Вятърът се засили, задърпа палтото ми и зашиба лицето ми с ледени късчета. Не го усещах. Бях скована, и отвътре, и отвън. Сякаш нещо бе бръкнало в мен и бе угасило и последната искра надежда и топлина, за която отчаяно се бях вкопчила. Не бях плакала, откакто онази вечер излязохме от лабораторията, минахме през пустите тунели и излязохме до смъртоносната зона, най-сетне извън Ню Ковингтън. Сълзите, също като чувствата, спомените и надеждите ми, бяха погълнати от мрака и вече не изпитвах нищо.

Стъпки изхрущяха в снега. Канин се приближи и застана до мен — тиха, неподвижна сянка. Не бяхме говорили след лабораторията. Веднага след смъртта на Зийк аз паднах на колене, стиснала кръста, и дълго крещях и удрях пода с юмруци. Двамата вампири излязоха и ме оставиха сама. Обзе ме лудост, извадих катаната и потроших всичко — разбих стъклата, разкъсах леглата, порех, сечах и пищях от гняв.

Когато всичко свърши, застанах насред погрома, разтреперана от омраза. Исках да убивам. Чудовището се надигна в мен, прегърна болката ми и я насочи към отмъщението. Ние сме такива, прошепна то и облекчи отчаянието, което заплашваше да ме прекърши. — Ние сме вампири. Не сме хора, нямаме нужда от човешки чувства, не се привързваме към човешки същества. Ти знаеше това от самото начало.

Знаех го. Али от Покрайнините го знаеше още преди да бъде Превърната. Тя се опита да ме предупреди да стоя настрани и да пазя сърцето си.

Научих си урока. Аз бях чудовище и никога вече нямаше да го забравя.

— Ти беше прав — казах на Канин, докато се взирахме в Ню Ковингтън, мястото, където се родих, умрях и се лиших от всичко човешко. Гласът ми беше равен и студен, непознат дори за мен. — Ние сме чудовища. Хората са просто храна. Бях глупачка, че се борих толкова дълго.

Канин помълча за миг. После каза много тихо:

— Мислиш ли, че така ще почетеш паметта му?

— Какво искаш от мен? — извърнах се с присвити очи към Господаря вампир. — Ти ми казваше да не се привързвам.

— Така е — съгласи се Канин, без да среща погледа ми. — Но ти казвах и че сама ще решиш в какво чудовище искаш да се превърнеш. А онази нощ в тъмницата, в лагера на бежанците и когато се изправи пред Сарен… ти ми даде нещо, което не бях изпитвал от много време. Даде ми надежда.

Втренчих се в него. Той още не ме поглеждаше, взираше се в мрака, към Ню Ковингтън.

— Онези от нас, които са живели много дълго, често се покваряват — прошепна той. — Трудно е да задържиш онова, което ни прави хора. По-лесно е да го оставиш да си иде и да се превърнеш в демона, за който всички те мислят. Смятах, че вече нищо не може да ме изненада, но ти успяваше на всяка крачка. — Канин замълча и продължи тихо, почти колебливо: — Не мога да ти казвам как да живееш, но… ще бъде жалко, ако се превърнеш в поредното чудовище. Ако изоставиш всичко, за което се бори досега.

— Не мога — прошепнах аз и поклатих глава. — Не мога да го направя, Канин. Не мога да мина отново през това. Твърде трудно е да изгубиш някого така, да чуеш как… — Гърлото ми се сви, но мракът, чудовището, се надигна студено и безстрастно, за да ме защити. — Няма да го направя отново — повторих спокойно. — И ако трябва да бъда чудовище, за да оцелея, тогава ще стана онова, което всички очакват. Не ми пука за Едем, за учените и за проклетото им лекарство. Точно сега искам само да намеря Сарен и да го накарам да си плати.

Канин не отговори. Стояхме в тишина и гледахме града. След минута Чакала се приближи от мрака между две къщи.

— Е, имам добра и лоша новина — обяви той. — Добрата е, че джипът още е там, където го оставихме, и успях да го подкарам.

— А лошата? — попитах аз.

— Свили са ми плюшените зарчета[1].

Извъртях очи и Канин тръгна напред.

— Хайде — нареди той, без да се обръща. — Сарен се движи бързо и има голяма преднина. Не бива да губим време, ако искаме да стигнем в Едем преди него.

Вдигнах ръка към шията си и докоснах малкото сребърно кръстче под ризата. Зийк, помислих си, като още усещах аромата му по верижката. Ще отмъстя за теб, кълна се. Сарен ще моли за милост, преди да приключа; ще се погрижа да си спомни името ти, докато умира. Но вече никога, никога няма да се сближа с друг. Ти беше последният. Надявам се, че си щастлив, където и да си. И ако ме виждаш сега… съжалявам, че се превърнах в това.

Канин се обърна и ме изчака в края на сенките. Чакала ме гледаше, очите му сияеха нечовешки жълти в мрака. Чудовища в нощта, също като мен.

Такава съм, помислих си и тръгнах към тях. Тук ми е мястото — в мрака. Ние сме вампири. И винаги ще бъдем такива.

Бурята се засили, снегът се сипеше обилно по шосето и ние тримата — аз, създателят ми и кръвният ми брат — обърнахме стария джип на североизток и потеглихме с рев към Едем.

Те идват.

Една кокалеста фигура се облягаше на стария микробус, а насеченото й от белези лице се усмихваше.

Вече бяха на път. Поеха по дирята му, следваха го към далечния човешки град, който щеше да доведе до спасението на целия свят. Ново начало. Ново начало за всичко. Скоро.

Усещаше решимостта им да го спрат, гнева и омразата им. Особено… нейната. О, нейният гняв беше великолепен. Посегна към гладкото чуканче на лявата си ръка и го погали. Преди бе смятал Канин за достоен противник, но момичето, яростното, неуморно и свирепо малко птиче бе дори по-прекрасно.

— Тя идва — прошепна той и на опустошеното му лице се появи усмивка. — Нямам търпение да видя лицето й, когато пак ни открие. Велика песен ще бъде. — Изкикоти се и се озърна към вътрешността на микробуса, където лежеше тъмна фигура. — Не си ли съгласен… Йезекил?

[1] „Fuzzy dice“ (англ.). — Вид висулка за предното стъкло на автомобил; на жаргон — тестиси. — Б.пр. ↑

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Част първа. Ловец

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Част II. Пленница

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Част трета. Зной

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Епилог

Заслуги