ДЖ. Р. УОРД

СБЪДНАТА ЛЮБОВ

Част 11 от „Братството на черния кинжал“

Превод от английски: Вера Паунова, 2014

chitanka.info

Посветена на двама ви.

С риск да прозвучи неуместно лековато — крайно време беше и никой не го заслужава повече от вас двамата.

БЛАГОДАРНОСТИ

С огромна благодарност към читателите на „Братството на черния кинжал“ и поздрав към Съкилийничките!

Страшно съм задължена за цялата подкрепа и напътствия на: Стивън Акселрод, Кара Уелш, Клеър Зайън и Лесли Гелбман. Благодаря също така и на всички в „НАЛ“ — тези книги наистина са плод на колективни усилия.

Благодаря на всичките ни модератори за всичко, което правите, продиктувано от доброто ви сърце!

С обич към отбор „Уод“ — вие си знаете кои сте. Това просто не можеше да се случи без вас.

Нищо от това не би било възможно без: любящия ми съпруг, който ме съветва, грижи се за мен и ми дава идеи; прекрасната ми майка, която ме е дарила с толкова обич, че никога не бих могла да й се отплатя; семейството ми и скъпите ми приятели.

О, и на по-добрата половина от Райтър Дог, разбира се.

РЕЧНИК НА ТЕРМИНИТЕ

аструкс нотрум — Личен телохранител, който се назначава с указ от краля.

атендантки — Избраници, служещи като лични помощнички на Скрайб Върджин.

Братството на черния кинжал — Отлично тренирани вампири воини, които защитават вида си от Обществото на лесърите. В резултат на селекция в рамките на расата братята притежават огромна физическа и психическа устойчивост, както и способността за бързо оздравяване. Повечето от тях не са кръвни братя, приемат се официално в Братството по предложение на членовете му. Агресивни, самоуверени и потайни по природа, те съществуват отделно от цивилните вампири и рядко контактуват с представители на другите класи, освен когато трябва да се хранят. За тях се разказват легенди и са на особена почит в света на вампирите. Може да бъдат убити само при много тежко нараняване, например ако получат огнестрелна рана или бъдат прободени в сърцето.

вампир — Вид, различен от хомо сапиенс. Вампирите трябва да пият кръвта на противоположния пол, за да живеят. Човешката кръв им помага да оцелеят, но силата им скоро се изчерпва. След преобразяването си, което настъпва към двайсет и петата им година, те не могат да излизат на слънчева светлина и трябва редовно да пият кръв. Вампирите не могат да „превръщат“ човешки същества във вампири чрез ухапване или преливане на кръв, но могат да създадат поколение при връзка с човек, което се случва рядко. Вампирите притежават способността да се дематериализират по желание, но трябва да са спокойни и концентрирани и не трябва да носят нищо тежко със себе си. Могат да изтриват спомените на хората, докато са в краткотрайната им памет. Някои вампири са в състояние да четат мисли. Продължителността на живота им е повече от хиляда години, понякога живеят дори по-дълго.

глимера — Основното ядро на аристокрацията, което може да се сравни, грубо и само донякъде, с английското кралско семейство.

Гробницата — Свещената гробница на Братството на черния кинжал. Използва се като място за ритуали и хранилище за керамичните урни на лесърите. Ритуалите включват въвеждане в Братството, погребения и дисциплинарни наказания на братята. Никой не може да влиза в нея, освен членовете на Братството, Скрайб Върджин и кандидатите за членство на Братството.

двуборство — Конфликт между двама мъжки вампири, които се съревновават за правото да бъдат избрани за съпруг.

доген — Член на класата на прислужниците в света на вампирите. Догените имат стари, консервативни традиции в обслужването на по-високопоставените от тях и спазват строг етикет по отношение на облеклото и поведението си. Могат да излизат през деня, но остаряват сравнително бързо. Продължителността на живота им е около петстотин години.

Дънд — Ад.

екзиле дубле — Лошият или прокълнатият близнак; този, който е роден втори.

ерос — Избраници, обучени в изкуството на любовта.

Избраници — Жени вампири, обучени да служат на Скрайб Върджин. Представителки на аристокрацията, въпреки че са се отдали по-скоро на духовен, отколкото на светски живот. Почти не общуват с мъжете вампири, но могат да се отдават на воините по нареждане на Скрайб Върджин, за да се размножава кастата им. Имат способността да предсказват бъдещето. В миналото са задоволявали нуждите от кръв на членовете на Братството, но братята са изоставили тази практика.

изолация — Статут, налаган от краля на жена вампир, в резултат на молба до него, отправена от семейството на въпросната жена вампир. Поставя я под попечителство и тя трябва да се подчинява безпрекословно на своя попечител, който обикновено е най-възрастният мъж в семейството. В този случай, нейният попечител има законното право да определя всички аспекти на живота й и да ограничи контактите й със света — всички или само някои от тях.

крих — Знак в Древния език, символизиращ достойна смърт.

кръвен роб — Вампир от мъжки или женски пол, принуден да задоволява нуждите от кръв на друг вампир. Практиката да се държат кръвни роби почти е изчезнала, макар и да не е обявена за незаконна.

леаж — Уважително обръщение на сексуално подчинена личност към нейния или неговия доминант.

ленихан — Митичен звяр, прочут със сексуалната си мощ. В съвременния жаргон се използва за мъж с необикновен размер и сексуална издръжливост.

лесър — Човек без душа, който преследва и унищожава вампирите, член на Обществото на лесърите. За да бъде убит, лесърът трябва да бъде прободен в гърдите, иначе е безсмъртен. Лесърите не се хранят, не пият нищо и са импотентни. След време косата, кожата и ирисите им губят пигментацията си, докато станат руси, без капка цвят на лицето и с бледи очи. Излъчват миризма на бебешка пудра. След като бъдат въведени в Обществото от Омега, всеки от тях получава керамична урна, в която е поставено сърцето му, след като е било извадено.

лийдайър — Могъща и влиятелна личност.

лийлан — Гальовна, ласкава дума, която може да се преведе като „любим“, „любима“.

лис — Инструмент за мъчения.

люлен — Подарък, дар.

мамен — Майка. Използва се едновременно като съществително нарицателно и като обръщение, показващо обич и привързаност.

мис — Прикриване на местности или предмети; създаване на илюзорно поле.

нала (ж.р.) или налум (м.р.) — Дума, която показва силни чувства. Означава „любима“ или „любим“.

Небитието — Царство, където времето не съществува. Там мъртвите отново се събират с близките си и преминават във вечността.

Обществото на лесърите — Орден на убийци, създаден от Омега за унищожаване на расата на вампирите.

Омега — Зло мистично същество, чиято цел е унищожението на вампирите поради ненавистта му към Скрайб Върджин. Живее в свят извън времето и притежава огромна власт, но не и съзидателна сила.

период на нужда — Период, през който жената вампир е фертилна и който обикновено продължава два дни. През този период жената изпитва силно сексуално желание. Той настъпва около пет години след преобразяването на жената и след това се повтаря през десет години. Всички мъжки вампири реагират, ако са край жена вампир в период на нужда. Този период може да бъде опасен, конкуриращите се мъже влизат в конфликт и се бият помежду си, особено ако жената няма партньор.

пирокант — Понятие за обозначаване на слабото място на вампира, неговата ахилесова пета. Тази слабост може да бъде вътрешна, например пристрастяване, или външна, например обичан човек.

попечител — Настойник на непълнолетен индивид. Има различни степени попечители, като най-мощните са назначените за такива на жени вампири в изолация.

преобразяване — Критичен момент в живота на вампирите, когато влизат в зрелост. От този момент нататък те трябва да пият кръв от противоположния пол, за да живеят, и не могат да понасят слънчевата светлина. Обикновено настъпва към средата на двайсетте години на индивида. Някои вампири не оцеляват след преобразяването, особено мъжките. Преди преобразяването си вампирите са физически слаби, в сексуално отношение са неактивни и неотзивчиви и не могат да се дематериализират.

претранс — Вампир от времето преди неговото преобразяване.

принцепс — Най-високото стъпало на вампирската аристокрация, по-висши по ранг са само членовете на Първото семейство и Избраниците на Скрайб Върджин. Титлата се получава по рождение, тя не се дава.

Първото семейство — Кралят и кралицата на вампирите, както и техните деца, ако имат такива.

райт — Ритуал, чрез който се удовлетворява нечия накърнена чест. Ако извършването му бъде прието от двете страни, оскърбеният избира оръжието и нанася удар на оскърбителя, който го приема, без да се защитава.

разплата — Акт на смъртно отмъщение, извършвано обикновено от мъжки вампир заради своята възлюбена.

ралман — Спасител.

симпат — Един от подвидовете във вампирската раса, който се характеризира със способността и желанието да манипулира чувствата на другите (с цел обмен на енергия). През различни исторически периоди те са били подлагани на неправди и гонения, а в определени такива дори са били подложени на изтребление от страна на вампирите. Вече са почти на изчезване.

Скрайб Върджин — Мистична сила, тя е съветник на краля, пази архивите на вампирите и раздава привилегии. Съществува в свят извън времето и притежава огромна власт. Била е способна на един-единствен съзидателен акт, който е използвала, за да създаде вампирите.

тали — Дума, която показва добри и нежни чувства и може свободно да се преведе като „мила“ или „скъпа“.

трейнър — Дума, която се използва между двама мъже. Може да се преведе свободно като „многообичан приятел“.

уокър — Индивид, върнал се в царството на живите от Небитието. Към тях се отнасят с огромно уважение, почитани са заради мъките, които са преживели.

уорд — Еквивалент на кръстник или кръстница на определен индивид.

хелрен — Вампир от мъжки пол, бракосъчетан с жена вампир. Мъжете вампири могат да имат брак с повече от една жена.

хислоп — Термин, обозначаващ моментна грешка, в резултат на която настъпва повреда или отнемане на моторизирано превозно средство; например забравяне на ключовете в колата, паркирана пред дома, довело до това, тя да бъде открадната от неизвестни извършители, би могло да се нарече хислоп.

шелан — Вампир от женски пол, бракосъчетана с мъжки. Женските вампири обикновено имат само по един партньор, защото мъжките вампири строго охраняват своята територия.

ПРОЛОГ

Куин, син на Лохстронг, влезе в къщата на семейството си през величествения главен вход. В мига, в който прекрачи прага, миризмата на мястото изпълни ноздрите му. Почистващ препарат с дъх на лимон. Восъчни свещи. Свежи цветя от градината, които догенът сменяше всеки ден. Парфюм — на майка му. Одеколон — на баща му и брат му. Канелена дъвка — на сестра му.

Ако компанията „Глейд“ някога създадеше такъв ароматизатор за въздух, той би се наричал нещо от рода на „Моравата на старото богатство“ или „Изгрев над тлъста банкова сметка“.

Или пък вечният шлагер — „Ние чисто и просто ви превъзхождаме“.

Откъм трапезарията долетяха далечни гласове, гласните — овални като шлифовани брилянти, провлачените съгласни — гладки и дълги като сатенени панделки.

— О, Лили, изглежда много вкусно, благодаря ти — каза майка му на прислужницата. — Но е твърде много за мен. И не сипвай толкова на Соланж. Започнала е да напълнява.

А, да — вечните диети на майка му, натрапени на следващото поколение — от жените от глимерата се очакваше едва ли не да станат невидими, щом застанат в профил — всяка щръкнала ключица, изпита буза и кокалеста ръка се възприемаха като извратен почетен медал.

Сякаш да приличаш на ръжен, бе в състояние да те направи по-добър човек.

И да не дава Скрайб Върджин дъщеря ти да има здрав вид.

— А, да, благодаря ти, Лилит — рече баща му с равен глас. — Допълнително за мен, ако обичаш.

Куин затвори очи и се опита да склони тялото си да пристъпи напред. Първо единия крак, после другия. Не беше чак толкова трудно.

Чисто новите му кецове на „Ед Харди“[1] показаха среден пръст на това предложение. Разбира се, в много отношения да влезе в тази трапезария беше, като да се появи в центъра на вражески лагер.

Остави спортния си сак да тупне на земята. Няколкото дни в дома на Блей, най-добрият му приятел, му се бяха отразили добре, почивка от задушаващата атмосфера на тази къща. За съжаление, да се прибере, бе толкова гадно, че почти обезсмисляше, че изобщо се бе махнал за известно време.

О, това беше направо нелепо! Не можеше просто да стои тук като някакъв неодушевен предмет.

Обърна се към стената и се приведе към античното огледало с човешки ръст, което висеше точно до вратата. Толкова удобно. И напълно отговарящо на нуждата на аристокрацията да изглежда добре. По този начин посетителите можеха да си оправят прическата и тоалета, докато икономът поемаше палтата и шапките им.

Лицето на младия претранс, което се взря в него от огледалото, беше изтъкано от приятни черти, волева брадичка и устни, които (принуден бе да признае) още отсега изглеждаха така, сякаш когато той пораснеше още малко, щяха да са в състояние да нанесат сериозни поражения при допир с гола кожа. А може и само да си мечтаеше да е така. Прическата му беше в стил Влад Цепеш с щръкналите право нагоре кичури. Вратът му беше опасан с верига за колело… и то не купена от някой моден магазин, а доскоро задвижвала колелото му с дванайсет скорости.

С две думи — приличаше на крадец, който бе проникнал в къщата с взлом и се канеше да я претършува за сребро, бижута и преносими електронни уреди.

Иронията идваше от това, че всичките тези готик простотии не бяха истинският трън в очите на семейството му, когато ставаше въпрос за външния му вид. Всъщност той можеше да се съблече чисто гол, да увеси лампа от задника си и да обиколи първия етаж тичешком, трошейки с бейзболна бухалка всеки предмет на изкуството и антика, покрай които минеше, и пак не би могъл да вбеси родителите си толкова, колкото ги подлудяваше истинският проблем.

Ставаше въпрос за очите му.

Едното синьо. Другото зелено.

Опа! Ама че излагация от негова страна.

Глимерата не харесваше дефектите. Нито по порцелановите си съдове, нито в розовите си градини. Нито върху тапетите, килимите и кухненските си плотове. Нито по коприната на бельото си, вълната на пуловерите или шифона на роклите си.

И за нищо на света — у децата си.

Сестра му беше приемлива… е, с изключение на „дребния проблем с теглото“, който всъщност не съществуваше, и лекото фъфлене, което преобразяването й не беше излекувало… а, да — и факта, че беше наследила характера на майка им. А това нищо не можеше да оправи. Брат му, от друга страна, беше същинска шибана звезда — физически съвършеният първороден син, готов да продължи рода, като се възпроизведе в един изключително изискан акт, без помен от стенания и пот, и с участието на жена, избрана за него от семейството му.

По дяволите, приемателката на спермата на брат му вече беше подбрана и той щеше да се обвърже с нея веднага щом преминеше през преобразяването си.

— Как се чувстваш, синко? — попита баща му колебливо.

— Уморен, сър — отвърна плътен глас. — Ала това ще помогне.

Ледени тръпки замаршируваха по гърба на Куин. Това изобщо не звучеше като брат му. Гласът беше твърде басов. Твърде мъжествен. Твърде…

Майчице, беше преминал през преобразяването си!

Сега вече кецовете на Куин решиха да го послушат и го понесоха напред, докато вече можеше да надзърне в трапезарията. Баща му бе на мястото си начело на масата — съвсем в реда на нещата. Майка му бе на мястото си в другия край на масата, срещу летящата врата на кухнята — също както си му беше редът. Сестра му седеше с гръб към вратата и само дето не ближеше златния бордюр на чинията си от глад. Отново — както винаги.

Обаче мъжът, обърнат с гръб към Куин, не беше част от обичайния ред.

Лукас беше два пъти по-едър, отколкото бе, когато един доген дойде при Куин и му каза да си събере нещата и да отиде у Блей.

Е, това обясняваше ваканцийката. Куин беше предположил, че баща му най-сетне е омекнал и е отстъпил на молбата, отправена му от Куин преди седмици. Нищо такова — просто бе искал да разкара Куин от къщата, защото беше ударил часът за трансформацията на златното момче на семейството.

Дали брат му беше оправил мадамата? И коя бяха използвали за кръв…

Баща му, който никога не си беше падал по демонстрациите на чувства, се пресегна и неловко потупа Лукас по ръката.

— Толкова се гордеем с теб. Изглеждаш… съвършено.

— Така е — обади се майката на Куин. — Просто съвършено. Брат ти не изглежда ли съвършено, Соланж?

— Да, наистина. Съвършено.

— Имам нещо за теб — каза Лохстронг и като бръкна във вътрешния джоб на спортното си сако, извади черна кадифена кутия с размерите на бейзболна топка.

Майката на Куин се просълзи и докосна лекичко с кърпичка очите си.

— Това е за теб, скъпи синко.

Кутията се плъзна по покривката от бяла дамаска; масивните ръце на брат му трепереха, когато я пое и повдигна капака.

Дори от фоайето Куин зърна блясъка на злато.

Всички около масата притихнаха; очевидно занемял, брат му се взираше в пръстена с печат, докато майка му непрекъснато попиваше очите си и дори баща му като че се просълзи. Сестра му пък тайничко задигна една питка от кошничката с хляб.

— Благодаря, сър — каза Лукас и сложи пръстена на показалеца си.

— Става ти, нали? — попита Лохстронг.

— Да, сър. Съвсем по мярка.

— Значи, носим един и същи размер.

Естествено, че беше така.

В този миг баща им извърна поглед, сякаш се надяваше, че движението на очите му ще прогони мъглата, спуснала се над тях заради сълзите.

И залови Куин да се спотайва пред трапезарията.

По лицето му пробяга емоция. Не от типа „здрасти, как си“ или „а, чудесно — другият ми син се прибра“. А по-скоро както когато вървиш през тревата и забележиш купчинка кучешки лайна прекалено късно, за да предотвратиш стъпването в тях.

След това баща му продължи да гледа към останалата част от семейството, без да обръща никакво внимание на Куин.

Очевидно последното, което Лохстронг искаше, бе този исторически момент да бъде провален… и вероятно именно затова не направи жеста, който предпазваше от уроки. Обикновено всички в къщата го правеха, щом видеха Куин. Не и тази вечер. Татенцето не искаше другите да знаят.

Куин се върна при спортния си сак, метна го на рамо и пое към стаята си по главното стълбище. По принцип майка му предпочиташе той да използва стълбището за прислугата, но това би означавало да се натрапи на задушевната атмосфера на семейна обич, която се бе възцарила в трапезарията.

Стаята му беше възможно най-далеч от тези на другите, в най-дясната част на коридора. Куин често се чудеше защо просто не направеха решителната стъпка и не го настаняха при догените… но в такъв случай прислугата сигурно щеше да напусне.

След като затвори вратата след себе си, Куин пусна багажа си на голия под и приседна на леглото. Докато се взираше в единствения сак, който имаше, си помисли, че няма да е зле да изпере нещата си скоро, тъй като вътре имаше мокър бански костюм.

Прислужничките отказваха да докосват дрехите му… сякаш злото в него беше полепнало по тъканта на дънките и тениските му. Хубавото бе, че понеже никога не го канеха на официални събития, всичките му дрехи бяха такива, че не се нуждаеха от гладене…

Даде си сметка, че плаче, едва когато сведе поглед към кецовете си и видя, че върху връзките се мъдрят няколко капки вода.

Куин никога нямаше да получи пръстен.

О, по дяволите… това болеше.

Тъкмо разтъркваше лице с длани, когато телефонът му иззвъня. Извади го от джоба на рокерското си яке и примига няколко пъти, докато очите му се фокусират върху екрана.

Натисна бутона за разговор, но не каза нищо.

— Току-що научих — рече Блей от другата страна на линията. — Как си?

Куин отвори уста, за да изрече един от отговорите, които умът му редеше: „На шибаното седмо небе съм.“ „Поне не съм «дебел» като сестра ми.“ „Не, не знам дали брат ми се е чукал.“

Вместо това обаче каза:

— Разкараха ме от къщата. Не са искали да урочасам преобразяването. И очевидно е подействало, защото той като че ли е преминал през него без проблем.

Блей изруга тихичко.

— А и освен това вече носи неговия пръстен. Баща ми му даде… пръстена си.

Пръстенът с печат, върху който беше изобразен семейният герб, символът, който всички мъжки вампири от добър произход носеха като свидетелство за достойнството на потеклото си.

— Видях как Лукас си го слага — продължи Куин с чувството, че взема остър нож и го прокарва от вътрешната страна на ръката си. — Пасна му съвършено. Изглеждаше страхотно. Е, да де… знаеш… как би могло да не е така…

И тогава се разрева.

С глас.

Ужасната истина бе, че под цялата тази фасада, с която уж показваше среден пръст на всички, той искаше семейството му да го обича. Колкото и превзета да беше сестра му, какъвто и зубър да беше брат му, колкото и резервирани да бяха родителите му, той виждаше обичта между тях четиримата. Усещаше я. Тя ги свързваше, невидима нишка, която се проточваше от едно сърце до друго, естественият начин, по който се грижеха един за друг, независимо дали ставаше дума за ежедневни дреболии, или за истински драми на живот и смърт. И единственото по-силно от тази връзка… бе чувството да бъдеш изолиран от нея.

Всеки шибан ден от живота си.

Гласът на Блей си проправи път през хлипането му.

— Аз винаги съм насреща. И толкова съжалявам… Винаги можеш да разчиташ на мен… Само недей да правиш нещо глупаво, окей? Нека дойда…

Типично за Блей — да знае, че в главата му се въртят мисли за неща, които включваха примка, направена от въже и провесена от някоя по-здравичка греда.

Всъщност свободната му ръка вече се бе спуснала към импровизирания колан, който си бе направил от парче здрав, усукан найлон… тъй като родителите му не му даваха кой знае колко пари за дрехи, а истинският колан, който притежаваше, се бе скъсал преди години.

Свали го от кръста си и погледна към затворената врата на банята. Единственото, което трябваше да стори, бе да го завърже за душа, висящ от тавана — тръбите бяха прокарани в доброто старо време, когато нещата ги правеха достатъчно здрави, та да издържат солидни тежести. Дори имаше стол, върху който да се покачи и да изрита изпод себе си.

— Трябва да затварям…

— Куин? Само да си ми затворил… само да си посмял да ми затвориш…

— Слушай, човече, трябва да вървя…

— Идвам веднага. — Разнесе се шумолене, сякаш Блей се обличаше. — Куин! Не затваряй телефона… Куин…!

[1] Американска марка, създадена от Дон Ед Харди, започнал кариерата си и прочул се с татуировките си. — Б.пр. ↑

1

Наши дни

— Ей на т’ва му се вика суперяко негърско возило!

Джонси погледна към идиота, приклекнал до него на автобусната спирка. Двамата стояха сврени в тази плексигласова клетка за хамстери от три часа. Най-малко. Макар че заради коментари като този имаше чувството, че са минали дни. И че съдът би ги сметнал за смекчаващи вината обстоятелства, ако се стигнеше до убийство.

— Нали си наясно, че си бял? — изтъкна Джонси.

— К’во рече?

Какви ти дни — сякаш чакаше на спирката от поне три години.

— От европеидната раса. В смисъл че през лятото ти трябва шибан лосион против слънце. В смисъл че не си като мен…

— Все тая, човече. Само погледни тая кола…

— В смисъл че защо трябва да говориш, все едно си от гетото? Държиш се като глупак, брат ми.

В този момент единственото, което искаше, бе нощта да свърши. Беше студено, валеше сняг и нямаше как да не се чуди с какво бе заслужил този Ванила Айс[1].

Всъщност обмисляше да зареже всичко това. Изкарваше добри пари като дилър в Колдуел; вече от два месеца беше на свобода, след като бе излежал убийствата, които беше извършил като непълнолетен, и последното, което му трябваше, бе да си прекарва времето с някакъв бял боклук, който смяташе, че може да мине за свой човек с помощта на малко жаргон.

Освен това го изнервяше и тузарският квартал, в който се намираха. Джонси изобщо не би се учудил, ако имаше официална наредба, че е забранено да си навън след десет часа вечерта.

Защо, по дяволите, се беше съгласил на това?

— Ще. Погледнеш. Ли. Този. Прекрасен. Автомобил.

Само за да накара типа да си затвори устата, Джонси обърна глава и я подаде изпод навеса. В очите му влезе сняг и той изруга. Шибаният Северен Ню Йорк през зимата. Достатъчно студен, за да направи топките ти на кубчета лед…

Я виж ти!

В другия край на неголям паркинг, спряна точно пред лъскав денонощен супермаркет, без дори следа от графити по нея, наистина стоеше адски готина количка. Хамърът бе чисто черен, стъклата бяха напълно затъмнени, никъде не се виждаше хром — нито по гумите, нито около прозорците, нито дори по решетката. Освен това беше от солидните модели и ако се съдеше по външния му вид, със солиден двигател.

Точно онзи тип автомобил, който можеше да се види по улиците, откъдето идваше той — возилото на някой топнаркодилър. Само че това място беше далеч от центъра на града, така че трябва да бе на някой бял задник, който се опитваше да демонстрира колко му е голям.

Ванила Айс вдигна раницата си и метна една от презрамките й през рамо.

— Ще ида да го проверя.

— Автобусът ще дойде скоро. — Джонси погледна часовника и си позволи да си помечтае мъничко. — Пет, може би десет минути.

— Хайде де…

— Чао, задник такъв.

— Да не те е страх? — Кучият син вдигна ръце, сякаш беше уплашен. — Бррр, ама че страшно.

Джонси извади пистолета си и навря дулото му в мутрата на тъпия задник.

— Изобщо не ми е проблем да те пречукам тук и сега. Правил съм го преди. И пак бих го направил. Тъй че престани и си направи услуга, затвори си шибаната уста.

Когато срещна погледа на белия тип, на Джонси му беше все тая какъв ще бъде изходът. Изобщо не му пукаше дали ще застреля кучия син, или не.

— Добре, добре, добре! — Приказливецът отстъпи назад и се махна от автобусната спирка.

Слава. Богу.

Джонси прибра пищова си, скръсти ръце и се загледа натам, откъдето щеше да дойде автобусът… сякаш това щеше да помогне.

Шибан идиот.

Отново погледна часовника си. Това беше — ако първият автобус, който пристигнеше, се връщаше обратно в центъра, той просто щеше да се качи на него и майната му на всичко.

Намести раницата, която му бяха казали да вземе, и усети очертанията на керамичната урна в нея. Раницата я разбираше. Ако щеше да пренася някаква стока от тузарския квартал в гетото, това си беше съвсем в реда на нещата. Обаче керамичната урна? За какво, по дяволите, му е притрябвала на човек?

Освен ако стоката не беше в насипно състояние?

Фактът, че беше избран не от кого да е, а от самия Си Райдър за тази работа, беше адски готин. Поне докато не срещна Бялото момче и убедеността, че е специален, поизгуби част от силата си. Инструкциите на шефа бяха повече от ясни — да се срещне с типа на спирката на Четвърта улица. Да вземе последния автобус, отиващ в предградията, и да чака. Да се прехвърли на селската линия, когато автобусите отново започнат да се движат призори. Да слезе на спирката Уорън Каунти. И после да трамбова един километър до някаква си ферма.

Си Райдър щеше да ги чака там заедно с още няколко типове, за да свършат работата. А след това? Джонси щеше да стане част от новата гангстерска банда, която щеше да управлява търговията с наркотици в Колдуел.

Това му харесваше. Пък и трябваше да отдаде дължимото на Си Райдър — копелето нямаше грешка, имаше влияние в квартала, добри връзки.

Обаче ако останалите бяха като Ванила…

Рев на двигател го накара да предположи, че нещо — каквото и да е то! — от Колдуелската компания за обществен транспорт най-сетне се е появило. Изправи се на крака…

— Не е истина! — ахна той.

Хамърът със затъмнените стъкла беше спрял точно пред автобусната спирка и когато единият прозорец се смъкна надолу, разкри Бялото момче, настанило се зад волана като някакъв шибан маниак и надуло „Сайпръс Хил“[2] до дупка.

— Качвай се! Хайде! Качвай се!

— Какви ги вършиш, по дяволите? — заекна Джонси, докато заобикаляше джипа на бегом и се мяташе на седалката до шофьора.

Мамка му — задникът май все пак не беше пълен идиот, не и след номер като този. Натисна педала за газта, двигателят изрева, грайферите на гумите зариха в наслоения сняг и ги изстреляха напред с осемдесет километра в час.

Джонси се вкопчи в първото, което му попадна, докато профучаваха на червено през кръстовището, а после минаха през бордюра и прекосиха паркинга на един супермаркет. Докато изхвърчаваха от другия край, музиката заглушаваше пиукането на колата, понеже никой от тях не си беше сложил предпазния колан.

Широка усмивка се разля по лицето на Джонси.

— Само така, копеле! Само така, ти ненормално, бледолико копеле…!

* * *

— Мисля, че това е Джъстин Бийбър. — Застанал пред рафт с чипсове, Куин вдигна поглед към високоговорителя, вграден в плочите на тавана. — Аха. Прав съм… колкото и да ми е неприятно, че го знам.

— Откъде го знаеш? — попита на езика на знаците Джон Матю, който стоеше до него.

— Шибаното копеленце е навсякъде. — И за да илюстрира твърдението си, Куин махна към изложените наблизо картички, върху които се мъдреше и малкото, арогантно, обречено на петнайсет минути слава келешче. — Кълна се, това копеленце е доказателство за наближаващото идване на Антихриста.

— Той може би вече е тук.

— Това би обяснило Майли Сайръс.

— Ужасно си прав.

Джон отново се зае със задачата да си избере снаксове, а Куин обходи с поглед магазина. В четири сутринта мястото беше напълно заредено и съвършено празно… ако не се брояха те двамата и типът на касата, който четеше „Нешънъл Енкуайърър“ и ядеше „Сникърс“.

Никакви лесъри. Никаква банда копелета.

Нищо, по което да стреля.

Ако не се брояха картичките с Бийбър.

— Ти какво искаш? — попита Джон на езика на знаците.

Куин сви рамене и продължи да се оглежда наоколо. Като аструкс нотрум на Джон той отговаряше за това, нощ след нощ Джон да се прибира в имението на Братството цял и невредим и го правеше успешно вече повече от година…

Господи, Блей му липсваше.

Той тръсна глава и посегна наслуки. Когато отдръпна ръката си, се оказа, че е грабнал чипс със сметана и лук.

Докато се взираше в логото на „Лейс“ и сниманото отблизо парченце чипс, единственото, за което бе в състояние да мисли, бе как тримата с Джон и Блей си прекарваха времето в къщата на родителите на Блей, играеха видеоигри, наливаха се с бира и си мечтаеха как животът им след преобразяването ще бъде по-добър и по-вълнуващ.

За съжаление, единственото, което се бе променило към по-добро, беше размерът и силата на телата им. Макар че това може и да бе само неговата гледна точка. В крайна сметка Джон беше щастливо обвързан. А Блей беше с…

Мамка му, не бе в състояние да изрече името на братовчед си дори наум.

— Всичко наред ли е, Джей мен? — попита дрезгаво.

Джон Матю взе пакет „Доритос“ с натурален вкус и кимна.

— А сега — пиенето.

Докато отиваха навътре в магазина, Куин си мечтаеше да бяха в сърцето на Колдуел и да се бият в тесните улички, било с единия, било с другия от двамата им врагове. Твърде много бездействаха по време на тези дежурства в предградията, което означаваше твърде много мислене за…

Той отново се прекъсна.

Все тая. Освен това мразеше да има каквото и да било общо с глимерата… и чувствата бяха взаимни. За съжаление, членовете на аристокрацията постепенно се завръщаха в Колдуел, което означаваше, че Рот беше залян от обаждания за забелязани убийци. Сякаш неживите на Омега си нямаха друга работа, освен да дебнат около оголели овошки и замръзнали басейни.

Все пак кралят нямаше как да каже на контетата да си го начукат. Не и откакто Кор и шайката копелета бяха изстреляли куршум в кралското гърло.

Изменници. Шибаняци. С малко повечко късмет Вишъс щеше да докаже извън всякакво съмнение откъде беше дошъл онзи изстрел и тогава можеха да изкормят тези войници, да набучат главите им на кол и да подпалят труповете им.

Както и да открият кой точно в Съвета заговорничеше с новия враг.

Да, сега братята трябваше да се правят на услужливи… така че веднъж седмично всеки от отрядите идваше тук, в квартала, където той беше отраснал, чукаше по вратите и проверяваше под леглата. В подобни на музеи къщи, от които по гърба му плъзваха ледени тръпки, каквито и най-непрогледният, изоставен подлез в центъра на града не можеше да предизвика.

Потупване по рамото го накара да завърти глава.

— Какво?

— И аз щях да те попитам същото.

— Ъ?

— Спря тук. И просто си се втренчил в… е, сещаш се.

Куин се намръщи и погледна щанда пред себе си. И напълно изгуби нишката на мисълта си… както и по-голямата част от кръвта в главата си.

— Ъ… да… ами… — Мамка му, някой да не беше надул отоплението? — Хм.

Шишета с биберони. Мляко за бебета. Бебешки лигавничета, влажни кърпички и клечки за уши. Биберони залъгалки. Някакво приспособление…

Господи — помпичка за кърма.

Куин се завъртя на сто и осемдесет градуса толкова бързо, че се озова очи в очи с двуметрова купчина памперси, залитна обратно назад в царството на бибероните и накрая се блъсна в щанда с продукти против подсичане, каквото и да означаваше това, който го катапултира извън бебешкото въздушно пространство.

Бебе. Бебе. Бебе…

А, добре. Успя да се добере до касата.

Бръкна в джоба на рокерското си яке, извади портфейла си и посегна назад за храната на Джон.

— Дай ми нещата си.

Докато Джон Матю се мъчеше да възрази, оформяйки думите с устни, тъй като ръцете му бяха заети, Куин издърпа газираната напитка и пакета „Доритос“, които пречеха на общуването.

— Ето. Докато той ни обслужва, можеш да ми се накрещиш едно хубаво.

И я виж ти — ръцете на Джон изписаха най-подробно защо той трябва да плати.

— Той глух ли е? — попита типът зад касата шепнешком. Сякаш човек, който използва езика на знаците, е някакъв ненормалник.

— Не. Сляп.

— Ясно.

Мъжът продължи да ги зяпа и на Куин му се прииска да му фрасне един.

— Ще ни обслужиш ли, или не?

— Ъ… да. Хей, ти имаш татуировка на лицето. — Господин Наблюдателен действаше толкова бавно, сякаш баркодовете на пакетчетата се съпротивляваха да минат през лазерния четец. — Знаеше ли?

Без майтап?

— Откъде да знам?

— И ти ли си сляп?

При този тип изобщо нямаше да използва заглушител. Ама изобщо.

— Да.

— А, значи, затова очите ти са едни такива странни.

— Аха. Позна.

Куин извади една двайсетачка и не остана да чака ресто — изкушението да извърши убийство беше мъъъничко по-силно, отколкото беше безопасно. Кимайки на Джон, който също вземаше мярка за ковчег на типа зад касата, Куин се насочи към изхода.

— Ами рестото? — извика мъжът след него.

— Освен това съм и глух. Не мога да те чуя.

Мъжът още повече повиши глас:

— Тогава да го задържа, а?

— Защо не — извика Куин през рамо.

Този тип беше тотален идиот. Наистина.

Докато отиваше към изхода, Куин си помисли, че бе същинско чудо как хора като този изобщо успяваха да преживеят и един ден. Да не говорим, че копелето дори бе съумяло да си нахлузи панталоните и даже се справяше с касата в магазина.

Чудесата направо нямаха край.

Навън го посрещна свиреп студ — вятърът рошеше косата му, в носа му влизаха снежинки…

Куин спря.

Погледна наляво. Погледна надясно.

— Какво, по… Къде ми е хамърът?

С периферното си зрение видя, че ръцете на Джон започнаха да описват различни знаци, сякаш и той се чудеше същото. А после посочиха към наскоро падналия сняг… и дълбоките следи от четири масивни гуми, които описваха голям кръг и излизаха от паркинга.

— Мамицата му мръсна! — процеди Куин.

А мислеше, че господин Наблюдателен е тъпанарят!

[1] Първият комерсиално успешен бял рапър. — Б.пр. ↑

[2] Американска хип-хоп група. — Б.пр. ↑

2

В имението на Братството Блейлок седеше на ръба на леглото; голото му тяло беше зачервено, капчици пот блещукаха по гърдите и раменете му. Пенисът му почиваше изтощен, а тазът му беше направо разнебитен от най-различни тласъци и търкания. Освен това почти не му беше останал дъх, плътта му се нуждаеше от малко повече кислород, отколкото дробовете му бяха в състояние да й осигурят.

Така че, естествено, той посегна към пакета „Дънхил Редс“, който държеше на нощното шкафче.

Шумовете от любовника му, къпещ се в банята, както и тръпчивото ухание на ръчно изработен сапун му бяха до болка познати.

Нима беше минала почти година?

Блей извади една цигара и взе ретро запалката на „Ван Клиф и Арпелс“, която Сакс му беше подарил за рождения ден. Беше изработена от злато и украсена с характерните за фирмата рубини, прекрасна вещ от четирийсетте години на миналия век, която винаги радваше окото… и си вършеше работата.

В мига, в който пламъчето подскочи нагоре, душът в банята спря.

Блей се приведе към огънчето, вдиша и отново затвори капачето на запалката. Както винаги, във въздуха остана едва доловим сладък дъх на газ и се смеси с дима, който той издиша…

Куин ненавиждаше пушенето.

Никога не го бе одобрявал.

Което, с оглед на всички скандални неща, които му бяха навик, си беше направо обидно.

Секс с безброй непознати в тоалетните на нощни клубове. Тройки с мъже и жени. Пиърсинги. Татуировки по най-различни части на тялото.

И същият този тип не „одобряваше“ пушенето. Сякаш то беше отблъскващ навик, с който никой с всичкия си не би си губил времето.

Откъм банята се разнесе бръмченето на сешоара, който двамата със Сакс деляха, и Блей съвсем ясно си представи как русата коса, която само преди няколко минути бе сграбчил и дръпнал назад с всичка сила, сега се развява под струята на изкуствения вятър, улавяйки светлината, която караше светлите кичури да греят.

Сакстън беше красив с гладката си кожа, със слабо, стегнато тяло и съвършен вкус.

Господи, какви дрехи само имаше в гардероба си! Невероятни. Все едно Великият Гетсби[1] беше слязъл от страниците на книгата, отскочил бе до Пето Авеню[2] и бе опразнил цели магазини за висша мода.

Куин не беше такъв. Той носеше тениски и войнишки или кожени дрехи и все още притежаваше рокерското яке, което имаше от преобразяването си. Никакви обувки на „Ферагамо“ или „Бали“, за него — „Ню Рокс“[3] с подметки с размерите на гуми на камион. Коса? Сресана… ако извадеше малко повече късмет. Одеколон? Барут и оргазми.

Къде ти — през всичките години, откакто го познаваше (а то си беше от рождение), Блей никога не го бе виждал да носи костюм. Човек не можеше да не се запита дали Куин изобщо знаеше, че е възможно да притежаваш смокинг, а не просто да го вземаш под наем.

Ако Сакстън беше съвършеният аристократ, Куин си беше чиста проба гангстер…

— Ето. Тръскай пепелта тук.

Блей вдигна рязко глава. Сакстън беше гол, със съвършено оформена коса и ухаещ на „Куул Уотър“ на „Давидоф“… и му подаваше солидния пепелник на „Бакара“[4], който му беше купил като подарък за лятното слънцестоене. Той също беше от четирийсетте години на миналия век и тежеше колкото топка за боулинг.

Блей се подчини и като пое пепелника, го закрепи върху дланта си.

— На работа ли отиваш?

Сякаш не беше очевидно.

— Да.

Сакстън се обърна, показвайки страхотни задни части, докато отиваше към дрешника. Строго погледнато, той би трябвало да живее в съседство на Блей, в една от свободните стаи за гости, ала с течение на времето дрехите му се бяха пренесли тук.

Той нямаше нищо против пушенето. Дори понякога изпушваше една с Блей, след някоя особено енергична… размяна, така да се каже.

— Как върви? — попита Блей при следващото изпускане на дима. — Секретната ти задача.

— Доста добре. Почти приключих.

— Това означава ли, че най-сетне ще можеш да ми кажеш за какво става дума?

— Много скоро ще научиш.

Докато откъм дрешника се носеше шумолене на риза, Блей завъртя цигарата си и се загледа в горящото крайче. Сакстън работеше върху някаква свръхсекретна задача за краля от есента насам и не беше споделил нищичко за нея дори в леглото… което вероятно беше и една от причините Рот да го направи свой личен адвокат. Сакстън притежаваше дискретността на банков трезор.

Куин, от друга страна, изобщо не бе в състояние да пази тайна. Партита изненада, клюки, неудобни лични подробности като например дали си се чукал с евтина курва в…

— Блей?

— Извинявай, какво?

Сакстън излезе от дрешника напълно облечен в костюм от туид на „Ралф Лорен“.

— Казах, че ще се видим на Последното хранене.

— О! Толкова ли е късно?

— Да.

Явно бяха пропуснали първото подреждане на масата, увлечени в сексуалните си подвизи… както правеха, откакто…

Господи. Дори не бе в състояние да мисли за онова, което се бе случило само преди една седмица. Не можеше даже наум да си признае какво изпитва по отношение на единственото нещо, за което никога не се бе тревожил, че би могло да се случи… и то пред очите му.

А си беше мислил, че да бъде отхвърлен от Куин боли!

Да гледа как на Куин му се ражда дете…

Мамка му, май нямаше да е зле да отговори на любовника си, а?

— Да, абсолютно. Ще се видим там.

След миг колебание Сакстън се приближи и го целуна по устните.

— Тази нощ не си дежурен, нали?

Блей кимна, държейки цигарата си настрани, така че да не прогори дупка в красивите дрехи на Сакстън.

— Мислех да прочета „Ню Йоркър“ и може би да започна „От терасата“[5].

Сакстън се усмихна, видимо оценявайки притегателната сила и на двете.

— Как ти завиждам. Когато приключа, ще си взема няколко нощи почивка и ще релаксирам.

— Бихме могли да отидем някъде.

— Да.

Напрегнатото изражение, пробягало по прекрасното лице, беше мимолетно и тъжно. Защото Сакстън знаеше, че няма да отидат никъде.

И нямаше предвид само на почивка в петзвезден хотел.

— Пази се — каза той и прокара опакото на ръката си по бузата на Блей.

Блей потърка лице в ръката му.

— Ти също.

Миг по-късно вратата се отвори и затвори… и Блейлок остана сам. Седнал на разхвърляното легло в тишината, която сякаш го смазваше от всички страни, той изпуши цигарата си до филтър, смачка угарката в пепелника и запали нова.

Затвори очи и опита да си спомни как звучаха стоновете на Сакстън или как изглеждаше гърбът му, извит в дъга, или пък усещането от допира на кожата му.

Ала не успя.

И именно в това се коренеше проблемът, нали така?

* * *

— Нека да видя дали съм те разбрал правилно — проточи Ви от другата страна на линията. — Изгубил си си хамъра.

На Куин му се прииска да строши някоя по-дебеличка витрина с глава.

— Аха. Изгубих го. Така че може ли да…

— Как точно се губи превозно средство, тежащо три тона и половина?

— Това не е важно…

— Всъщност е, ако искаш да проверя джипиеса и да ти кажа къде можеш да намериш шибаното нещо… което е и причината да се обадиш, нали? Или е, защото смяташ, че изповедта, без никакви подробности, е полезна за душата или нещо такова?

Куин стисна телефона с всичка сила.

— Оставихключоветевътре.

— Моля? Нещо не те разбрах.

Да бе, да.

— Оставих ключовете вътре.

— Много глупава постъпка, синко.

Не думай.

— Е, можеш ли да ми помогнеш…

— Сега ти пращам линка по имейла. И още нещо. Когато си върнеш колата…

— Да?

— Провери дали крадците са придърпали седалката напред. За да им е по-удобно, нали разбираш? Защото по всяка вероятност изобщо не са бързали, при положение че ключовете са били у тях. — Дрънкането на Вишъс беше като ритник в топките. — Слушай, трябва да затварям. Нуждая се и от двете си ръце, за да се хвана за корема, докато се заливам от смях за твоя сметка. До после.

Връзката прекъсна и на Куин му трябваше секунда, за да овладее желанието да хвърли телефона си.

Да, защото да изгуби и него определено щеше да помогне.

Вместо това влезе в електронната си поща, чудейки се колко време щеше да мине, докато престанат да си правят майтап с него заради случилото се, и в този миг получи информация за шибаната си кола.

— Насочва се на запад. — Той завъртя телефона, така че Джон да може да види. — Да вървим.

Докато се дематериализираше, Куин смътно си даде сметка, че силата на гнева му не беше пропорционална на проблема: докато молекулите му се разпръсваха, той беше като запален фитил, готов да докосне купчина динамит… и не ставаше въпрос само за това, че беше такъв тъпанар, нито пък заради колата или за това, че изглеждаше като идиот в очите на един от мъжете, които най-много уважаваше в Братството.

Имаше още толкова много причини.

Прие форма на един селски път и провери телефона си, а когато Джон също се появи, преизчисли координатите и те продължиха на запад, приближавайки се все повече, проверявайки посоката… докато Куин не се материализира насред ивицата заледен асфалт, върху която се намираше шибаният му хамър.

На около стотина метра от колата.

Който и да беше кучият син зад волана, той караше със сто километра в час в снега право към един завой. Ама че…

Е, да го нарече идиот, беше съвсем в стила „присмял се хърбел на щърбел“, така типичен за тази нощ.

— Нека да прострелям гумите — обади се Джон на езика на знаците, сякаш знаеше, че пистолет в ръката на Куин не беше най-добрата идея.

Преди обаче Джон да успее да извади оръжието си, Куин се дематериализира… право върху предния капак на джипа.

Заби се с лицето напред в предното стъкло, тласкан от вятъра с такава сила, че само дето не се размаза върху него като насекомо. А после нещата станаха наистина интересни. Благодарение на светлината от таблото успя да види изумените лица на двамата типове на предната седалка… а после блестящата му идея се превърна във втората невероятна издънка за тази вечер.

Вместо да натисне спирачките, шофьорът завъртя волана, сякаш по някакъв начин би могъл да избегне онова, което вече се беше приземило върху капака на хамъра. Рязкото движение запрати Куин настрани и той полетя във въздуха, изпаднал в безтегловност, опитвайки се да се извърти, за да види какво се случва с колата му.

Което беше истински късмет за него.

Тъй като хамърите не бяха създадени за аеродинамика и лекота на удрянето на спирачки, законите на физиката се вкопчиха в целия този тежък метал и го преобърнаха, при което (и въпреки снега) метал се срещна с асфалт и нощта беше процепена от пронизителен писък…

Гръмотевичният сблъсък на джипа с някакъв солиден предмет с размерите на къща сложи край на оглушителния звук. Куин обаче не обърна особено внимание на катастрофата, защото самият той се приземи също толкова впечатляващо; рамото и хълбокът му се удариха в павирания път и тялото му се плъзна по заснежената настилка като шейна…

ПРАС!

Неговата инерция беше спряна също толкова внезапно, колкото и тази на джипа, когато нещо твърдо го удари по главата…

Последва впечатляващо светлинно шоу, сякаш някой беше запалил фойерверк току пред лицето му и досущ като в някое анимационно филмче пред очите му припламнаха мънички звезди, докато по най-различни места на тялото му избухваше болка.

Оттласквайки се от това, което бе най-близо до него (и сам не бе сигурен дали е земята, дърво или пък онзи шишко с червените дрехи, Дядо Коледа), той се претърколи по гръб. Отпусна се безсилно, при което студът обгърна главата му и притъпи всякакви усещания.

Имаше намерение да се изправи. Да провери хамъра. Да хвърли един хубав бой на онзи, който се бе възползвал от моментната му тъпота. Ала всъщност мозъкът му само си играеше игрички, докато в същото време тялото му беше поело контрол и над волана, и над педала за газта и нямаше намерение да ходи където и да било.

Докато лежеше възможно най-неподвижно, а дъхът му излизаше на неравни бели облачета, времето затече по-бавно и се промени. За миг не беше сигурен какво го беше докарало до това състояние. Катастрофата, която беше предизвикал?

Или… бранителите на честта?

Дали това, че се беше проснал по гръб на асфалта, бе спомен от миналото му, или нещо, което се случваше в действителност?

Добрата новина бе, че опитите да разбере кое е действително и кое — не, дадоха на мозъка му нещо, с което да се занимава. Лошата бе, че спомените от нощта, в която семейството му се бе отрекло от него, бяха по-болезнени от всичко, което изпитваше в момента.

Господи, толкова ясно виждаше всяка подробност. Догенът, който му донесе официалните документи и изиска кръв за пречистващия ритуал. Самият той, когато метна спортния си сак на рамо и излезе от къщата за последен път. Пътят, проточил се пред него, тъмен и пуст…

Този път, даде си сметка той. Същият този път, на който беше паднал… Или на който лежеше в момента. Когато си тръгна от дома на родителите си, беше възнамерявал да поеме на запад, където, както бе чул, имало банда отритнати задници, също като него. Вместо това се бяха появили четирима мъже с качулки и го бяха пребили до смърт… буквално. Беше стигнал досами дверите на Небитието и там бе видял бъдеще, в което не бе повярвал… докато то не се случи. Случваше се. В момента. С Лейла.

О, я виж ти — Джон му говореше.

Пред очите му ръцете на Джон изписваха знак след знак и Куин възнамеряваше да му отговори…

— Това действителност ли е? — измънка той.

За миг Джон изглеждаше напълно шашнат.

Трябва да беше действително, помисли си Куин. Защото бранителите на честта му се бяха нахвърлили през лятото, а въздухът, който вдишваше сега, беше студен.

— Добре ли си? — оформиха устните на Джон заедно с пръстите му.

Куин подпря ръка в покритата със сняг земя и се оттласна с всичка сила. Когато не помръдна на повече от три-четири сантиметра, остави този факт да говори сам за себе си… и припадна.

[1] Герой от едноименния роман на Ф. Скот Фицджералд; млад милионер, водещ луксозен живот през двайсетте години на двайсети век. — Б.пр. ↑

[2] Улица в Манхатън, една от най-скъпите в света, на която има бутици на най-престижните световни марки. — Б.пр. ↑

[3] Испанска марка за готик/рокерско облекло и обувки. — Б.пр. ↑

[4] Френска компания за кристални изделия, датираща от осемнайсети век. — Б.пр. ↑

[5] Американски филм с Пол Нюман. — Б.пр. ↑

3

Звукът от кокаин, който някой смъркаше през болнав нос, го накара да стисне ножа още по-здраво.

Копеле. Шибано копеле.

Правило номер едно на всеки успешен дилър бе, че самият той не се друса. Наркоманите, които финансират бизнеса му, се друсат. Съдружниците, над които иска да има влияние, се друсат. Дребните риби, които вършат работата на улицата, се друсат.

Висшето ръководство не се друса. Никога.

Логиката беше желязна, направо фундаментална. Все едно да отидеш в казино, което се простира върху площ от две хиляди квадратни метра, с безплатна ресторантска храна, достатъчна да изхрани малка държава, и където всичко беше позлатено… и да се чудиш, че си изгубил всичките си пари. Ако да се друсаш беше толкова страхотна идея, защо тогава хората редовно хвърляха топа заради дрогата, проваляха живота си и отиваха в затвора заради нея?

Тъп задник.

Мъжът натисна бравата и бутна вратата. Естествено, тя не беше заключена и когато влезе в мизерната стая, го блъсна смрад на бебешка пудра, от която сигурно щеше да му прилошее… ако не беше свикнал и самият той да вони така.

Гадната миризма беше единственото, което не харесваше в промяната. Всичко друго — силата, дълголетието, свободата — беше супер. Обаче проклетата миризма!

Колкото и одеколон да използваше, не успяваше да се отърве от нея.

А, да — липсваше му и да може да прави секс.

Като се изключеше това, Обществото на лесърите беше билетът му към пълното господство.

Смъркането спря и главният лесър вдигна глава от списанието „Пийпъл“, върху което беше направил линийките кокаин. Под останките от дрогата някакъв тип, на име Чанинг Тейтъм, се взираше в камерата и буквално излъчваше сексапил.

— Здрасти. Какво правиш тук?

Докато малките, изцъклени от дрогата очи на „боса“, се мъчеха да се фокусират, той изглеждаше така, сякаш току-що беше направил свирка на донът с пудра захар.

— Имам нещо за теб.

— Донесъл си ми още? Господи, как се досети? Останали са ми само около шейсетина грама и…

Конърс, наричан още Си Райдър, беше бърз като светкавица — направи три крачки напред, протегна ръка и описа голям кръг с ножа… кръг, който завърши в слепоочието на главния лесър. Стоманеното острие потъна дълбоко, проряза меката кост и проникна в надрусаното сиво вещество.

Главният лесър бе разтърсен от конвулсии, може би заради нараняването… ала по-вероятно бе да се дължеше на огромните количества адреналин, които надбъбречните му жлези изпомпаха в кръвта му и които определено не се смесваха добре с кокаина. Копелето се свлече от стола и рухна на земята, при което ножът излезе от черепа му и остана в ръката на Конърс, изцапан с черна кръв.

Конърс срещна шокирания поглед на вече бившия си шеф и се почувства страхотно заради повишението си. Омега лично беше дошъл при него и му беше предложил позицията — без съмнение осъзнал, също като всички останали, че един некадърен скейтър не би трябвало да отговаря за нищо по-мащабно от игра на покер. Е, да, типът се беше оказал полезен в увеличаването на редиците им. Ала количество и качество бяха две различни неща и не беше необходима особена прозорливост, за да се види, че Обществото на лесърите беше залято от разюздани хлапаци, които страдаха от синдрома на дефицит на вниманието.

Трудно бе да се постигне каквото и да било с такива войници… освен ако не ги командваше някой истински професионалист.

Поради което Омега беше задвижил този план.

— З-з-защо?

— Уволнен си, задник.

Последната част от принудителното пенсиониране дойде под формата на още едно движение с ножа, което обаче завърши право в центъра на гърдите. С едно пук! и мъничко облаче дим на стария режим беше сложен край.

И Конърс стана новият шеф.

Всевластието го накара да се усмихне за миг… а после погледът му обходи стаята. По някаква причина в главата му изникна онази реклама за ароматизатор на въздуха, в която здравата оплескват едно помещение, напръскват го с освежителя като полудели и довеждат „обикновени хора, не актьори“, за да подушат наоколо.

Човече, ако не се брояха остатъците от храна (каквито нямаше, защото лесърите не се нуждаеха от такава), всичко съвпадаше: мухълът по тавана, разнебитените мебели, капещата чешма… и най-вече гадостите, които съпътстваха пристрастеността към няколко вида наркотици — спринцовки, лъжици и дори самоделна „лаборатория“ за метамфетамин, направена от двулитрова бутилка от спрайт в ъгъла.

Това не беше седалище на власт. Това беше най-обикновено свърталище на наркомани.

Конърс се наведе и измъкна телефона на малкото копеленце. Екранът беше пукнат, а на гърба имаше лепкаво петно. Нямаше парола за защита и когато прослуша съобщенията, беше пълно с цял куп подмазвачески поздравления за церемонията по въвеждането, която щеше да се състои тази нощ.

Ала главният лесър не знаеше за нея. Тя не беше за него.

Но Конърс нямаше да им потърси сметка. Тези подмазващи се копелета просто се опитваха да останат живи и биха близали задника на всекиго, за да продължат да дишат — той очакваше да бъде залят от съвсем същия списък и дори искаше това да се случи. Шпионите имаха своето предназначение.

А толкова неща трябваше да се свършат.

От онова, което беше научил по време на собствения си (за щастие, съвсем кратък) период на близане на задник, на Обществото на лесърите не му бяха останали кой знае какви ресурси, що се отнасяше до оръжия, амуниции и недвижима собственост. Не разполагаха и с никакъв кеш, защото всичко, което си набавяха с помощта на дребни кражби, се бе изпарило през носа или във вените на малкото копеленце. Нямаше списък с новопостъпилите лесъри, никаква организация на редиците, никаква подготовка.

Много неща трябваше да бъдат съградени наново възможно най-скоро…

Студено течение нахлу в стаята и Конърс се обърна. Омега се беше появил от нищото; белите му одежди грееха ярко и черната сянка под тях приличаше на оптична илюзия.

Отвращението, заляло Конърс, беше нещо, с което той знаеше, че ще му се наложи да свикне. Омега винаги поддържаше специална връзка с главния си лесър… което навярно беше причината те да не се задържат дълго, както се говореше.

Разбира се, като се имаше предвид какви ги избираше…

— Погрижих се за него — рече Конърс и кимна към петното от изгорено на пода.

— Знам. — Гласът на Омега се проточи през зловонния смразяващ въздух.

Отвън силен порив на вятъра се блъсна в прозореца и през дупката в един от первазите нахлуха няколко снежинки и проблясвайки, кацнаха на пода — заради присъствието на господаря, в стаята беше достатъчно студено, та те да не се разтопят.

— Той се завърна у дома. — Омега се приближи, сякаш тласкан от течение, и по нищо не личеше, че има крака, с които се движи. — И аз съм много доволен.

Конърс си заповяда да не мърда. Нямаше спасение, нямаше къде да избяга… просто трябваше да издържи онова, което предстоеше да се случи.

Поне се беше подготвил за него.

— Имам няколко нови попълнения за вас.

Омега спря.

— Така ли?

— Нещо като лепта.

Или по-скоро нещо като ограничаване на това, което му предстоеше. Скоро щеше да му се наложи да си тръгне и много внимателно беше планирал тези две събития да се случат почти по едно и също време. В края на краищата Омега харесваше своите забавления, но още повече обичаше Обществото си и предназначението му да унищожава вампири.

— Удовлетворяваш ме извънмерно — прошепна Омега, приближавайки се още повече. — Вярвам, че ще се сработим просто чудесно… господин К.

4

През целия си живот Избраницата Лейла не бе изпитвала каквато и да била физическа несгода. Родена в Светилището на Скрайб Върджин и отгледана в неземния покой, царящ там, тя никога не бе познала нито глад, нито треска, нито болка. Ни горещина, ни студ, никаква контузия, сътресение или спазъм. Тялото й, досущ като всичко друго в най-свещеното място на майката на расата им, винаги се намираше в едно и също безметежно състояние, съвършен екземпляр, функциониращ перфектно…

— О, господи! — преглътна тя мъчително, докато скачаше от леглото и се втурваше към банята.

Босите й крака се подхлъзнаха върху мрамора, когато се хвърли на колене, вдигна седалката и като се наведе, се озова очи в очи със зейналата паст на тоалетната чиния.

— Просто… го… направи — изохка тя, докато вълните на прилошаването връхлитаха тялото й така, че чак пръстите на краката й се сгърчиха под нея, сякаш се мъчеха да се заловят за пода. — Моля те… в името на Скрайб Върджин…

Ако просто можеше да изпразни съдържанието на стомаха си, мъчението без съмнение щеше да я отпусне…

Тя напъха показалеца и средния си пръст толкова навътре в гърлото си, че се задави… но това бе всичко, което успя да постигне. Диафрагмата й не се подчини, мазното развалено месо в стомаха й не се изля навън… не че тя беше яла нещо такова… или каквото и да било от… колко време беше минало? Дни.

Навярно именно тук се коренеше проблемът.

Лейла обви ръка около хълбоците си и облегна потното си чело на коравия хладен ръб на тоалетната чиния, опитвайки се да диша повърхностно… защото усещането от въздуха, движещ се нагоре-надолу в гърлото й, още повече влошаваше безрезултатните пориви за повръщане.

Само преди няколко дена, когато се намираше в периода си на нужда, тялото й беше поело контрола, потребността от секс бе достатъчно силна, за да изличи всяка мисъл и чувство. Това всевластие обаче бързо бе отминало, също както и болката от безмилостния секс, и кожата и костите й отново бяха отстъпили командването на ума й.

Ала ето че този баланс отново бе на път да бъде нарушен.

Тя се предаде и се настани внимателно, облягайки рамене на благословено хладната мраморна стена.

Като се имаше предвид колко зле се чувстваше, единственото заключение, което можеше да си извади, бе, че губи бебето. Никога не бе виждала някой в Светилището да преживява нещо подобно… нима тази болест беше нещо нормално на земята?

Затвори очи, като си мечтаеше да има с кого да поговори за тези неща. Но малцина знаеха за състоянието й… И за момента това трябваше да си остане така — повечето дори не подозираха, че е минала през периода си на нужда, нито пък че някой се е погрижил за нея. Фертилният период на Есен беше настъпил пръв, в резултат на което Братството се беше разпръснало възможно най-далеч, тъй като никой не искаше да рискува да бъде изложен на тези хормони… И с основание, както Лейла се беше убедила от първа ръка. Когато останалите се бяха върнали по стаите, в които живееха, собственият й период на нужда беше отминал и всякакви хормонални следи, които все още се долавяха във въздуха, бяха отдадени на затихващия период на Есен.

Ала усамотението, което тези две стаи й предлагаха, нямаше да трае дълго, ако бременността й продължеше. Първо, положението щеше да бъде усетено от другите, особено от мъжете, които бяха особено чувствителни към подобни неща.

А и след известно време щеше да започне да й личи.

Само че възможно ли беше бебето да оцелее, при положение че тя се чувстваше толкова зле?

Смътно усещане за някакво стягане се загнезди в долната част на корема й, сякаш тазът й беше притиснат в невидимо менгеме и тя опита да се съсредоточи върху нещо друго, каквото и да било, само не и върху физическото си състояние.

В съзнанието й изникнаха очи с цвета на нощното небе. Пронизващи очи, които гледаха от окървавено и разкривено лице… красиво дори в грозотата си.

Е, добре. Това не помагаше.

Кор, лидерът на шайката копелета. Изменил на краля, преследван вампир, враг на Братството и на всички почтени вампири. Свиреп воин, син на жена от аристокрацията, която не го искала заради лицето му, и неизвестен баща, който никога не предявил бащинските си претенции. Нежелан товар, прехвърлян между домове и сиропиталища, докато не се озовал в тренировъчния лагер на Блъдлетър в Древната страна. Безмилостен боец, който получил най-добрата тренировка, изострила до съвършенство уменията му. Когато съзрял напълно, започнал да сее смърт, докато обикалял страната заедно с група елитни бойци, които първо се подчинявали на самия Блъдлетър, а след това на Кор… и на никой друг.

Тук потокът от информация за него в библиотеката на Светилището секваше, тъй като никоя от Избраниците вече не обновяваше каквото и да било. Ала за остатъка Лейла можеше да се досети и сама — Братството вярваше, че опитът за покушението на Рот през есента е дело на Кор, а освен това бе чула, че в редиците на глимерата имало изменници, които заговорничели с него.

Кор. Брутален предател без съвест, лоялност и принципи, освен този да служи на собствения си интерес.

И все пак, когато бе погледнала в очите му, докато го хранеше, без да знае, че е враг… за първи път се беше почувствала като жена, напълно и изцяло.

Защото той я гледаше не с агресия, а с…

— Престани! — каза тя на глас. — Веднага престани!

Сякаш беше дете, опитващо се да влезе в долапа или нещо такова.

Заповядвайки си да се изправи, тя уви робата около себе и реши да излезе от стаята и да отиде в кухнята. Нуждаеше се от промяна в обстановката… както и от храна — ако не за друго, то за да даде на стомаха си нещо, което да изхвърли навън.

Преди да излезе, не погледна в огледалото, за да се увери, че всичко с косата и лицето й е наред. Не се засуети за това, как й стои робата. Не изгуби нито миг в колебание кои от всичките си еднакви сандали да обуе.

Толкова много време беше пропиляла в миналото заради дребните подробности на облеклото си.

Колко по-полезно би й било, ако вместо това беше учила или беше овладяла някаква професия. Ала това не беше сред заниманията, позволени на една Избраница.

Когато излезе в коридора, пое дълбоко дъх, стегна се и се отправи по посока към кабинета на краля…

Напред по коридора, Блейлок, син на Рок, изникна от стаята си. Веждите му бяха свъсени, тялото му — облечено в кожа от шията до подметките на огромните му ботуши. Докато крачеше по коридора, той проверяваше оръжията си едно по едно — изваждаше ги от ножниците и отново ги прибираше, закопчавайки ги здраво.

Лейла се закова на място.

Когато най-сетне я съзря, той стори същото, а очите му станаха хладни и резервирани.

С наситеночервена коса и прекрасни сапфиреносини очи, чистокръвният аристократ може и да беше воин на Братството, но не беше недодялан грубиян. Независимо как прекарваше нощите си на бойното поле, в имението неизменно си оставаше възпитан, интелигентен джентълмен с изискано държание и съвършена школовка.

Ето защо изобщо не беше изненадващо, че колкото и да бързаше, той се наведе лекичко в кръста, поздравявайки я формално, преди да продължи енергично към голямото стълбище.

Докато той слизаше към фоайето, Лейла сякаш чу Куин да казва: „Влюбен съм в другиго…“.

Тя отново прибягна до най-новото си хоби да ругае под носа си. Нещата между тези двама воини бяха толкова тъжни, а и нейната бременност с нищо нямаше да помогне.

Ала жребият беше хвърлен.

И те всички трябваше да живеят с последствията.

* * *

Докато слизаше по стълбите, Блей имаше чувството, че го преследват… което беше нелепо. Никой, който представляваше заплаха, не вървеше зад него. Нямаше сериен убиец с маска на Джейсън, нито извратено копеле с отвратителен коледен пуловер и ножове вместо пръсти, нито пък клоун убиец[1]…

Само една вероятно бременна Избраница, която случайно беше прекарала поне дванайсет часа, чукайки бившия му най-добър приятел.

Никакъв проблем.

Или поне не би трябвало да има такъв. Само че всеки път щом я видеше, имаше чувството, че са го фраснали в корема. Което си беше истинска лудост. Тя не беше сторила нищо лошо. Нито пък Куин.

Само че, господи, ако наистина беше бременна…

Докато прекосяваше фоайето на бегом, Блей избута всички тези щастливи мисли на заден план. Нямаше време за психотерапевтични сеанси, дори и да ги водеше със самия себе си — когато Вишъс те повикаше през свободната ти нощ и ти кажеше след пет минути да си в бойно облекло пред вратата, то не беше, защото нещата вървяха добре.

Никакви подробности не бяха съобщени по време на телефонния разговор; никакви подробности не бяха и поискани. На Блей му беше отнело само секунда да прати съобщение на Сакстън, след което беше навлякъл кожените дрехи и оръжията, готов за всичко.

Всъщност това си имаше и положителните страни. Да прекара нощта, четейки в стаята си, се бе оказало същинско мъчение и макар да не искаше никой да се намира в затруднено положение, това поне му даваше нещо за правене. Изскочи от вестибюла и…

… се натъкна на камиона за пътна помощ на Братството.

Той нарочно беше изтипосан така, че да изглежда съвсем като пътната помощ на човеците, с трите А[2], изписани с червена боя, както и измисленото име „Пътна помощ Мърфи“. Измислен телефон. Измисленото мото: „Винаги сме до вас“.

Пълни глупости. Освен, разбира се, ако „вас“ не беше някой от Братството.

Блей скочи на мястото до шофьора и установи, че зад волана седи не Ви, а Тор.

— Вишъс ще дойде ли?

— Само аз и ти сме, хлапе — той още работи върху балистиката на онзи куршум.

Братът натисна газта, дизеловият двигател изрева, фаровете описаха голям кръг около фонтана в средата на двора и покрай редицата коли, паркирани една до друга.

Блей тъкмо проверяваше колите и пресмяташе наум коя липсва, когато Тор каза:

— Куин и Джон са.

Блей затвори очи за миг.

— Какво е станало?

— Не знам много. Джон се обадил на Ви за спешна помощ. — Братът го погледна. — Двамата с теб сме единствените на разположение.

Блей посегна към дръжката на вратата, готов да я отвори и да се дематериализира оттам.

— Къде са…

— Успокой се, синко. Знаеш правилата. Никой от нас не може да е навън сам, така че задникът ти трябва да си остане върху седалката, иначе ще наруша собствения си шибан протокол.

Блей стовари юмрук във вратата, достатъчно силно, та болката да проясни главата му поне мъничко. Шибаната шайка копелета, която спъваше всяко тяхно движение… а това, че правилото беше разумно, само още повече го вбесяваше. Кор и момчетата му бяха доказали, че са потайни, агресивни и не притежават капчица морал — точно типът враг, на когото не би искал да се натъкнеш сам-самичък.

Обаче — я, стига!

Взе телефона си с намерението да изпрати съобщение на Джон… но спря, защото не искаше да отвлича вниманието им с молбата си за повече информация.

— Няма ли някой, който може да им се притече на помощ бързо?

— Ви се обади на другите. В града се води тежка битка и никой не може да я напусне.

— По дяволите.

— Ще карам възможно най-бързо, синко.

Блей кимна само защото не искаше да изглежда груб.

— Къде са и колко ще ни отнеме да стигнем?

— Петнайсет до двайсет минути. Отвъд предградията.

Мамка му.

Докато се взираше през прозореца, загледан в снега, прелитащ навън, той си каза, че щом Джон е могъл да изпрати съобщение по телефона си, значи, бяха живи, пък и нали, за бога, беше поискал камион за теглене, а не линейка. Като нищо проблемът можеше да е просто спукана гума или строшено предно стъкло, а истерясването му определено нямаше да скъси дистанцията, да уталожи драмата, ако имаше такава, или да промени изхода.

— Извинявай, ако се държа като задник — измърмори той, докато Тор излизаше на магистралата с голяма скорост.

— Няма защо да се извиняваш, задето се тревожиш за момчетата.

Човече, Тор беше железен.

В този наистина късен час по магистралата „Нортуей“ нямаше никакви коли, само един-два камиона, които хвърчаха с бясна скорост. Самите те не се задържаха много дълго върху четирилентовия път. След около осем мили свиха в една отбивка, далеч на север от центъра на Колдуел, към предградия, пълни с имения, а не обикновени ферми, и скъпи мерцедеси вместо мазди.

— Какво, по дяволите, правят тук? — попита Блей.

— Проучват онези обаждания.

— За лесъри?

— Аха.

Блей поклати глава, докато минаваха покрай каменни зидове с височината и масивността на американски футболисти и порти с изящни решетки от ковано желязо, затворени за всякакви външни лица.

Изведнъж си пое дълбоко дъх и се отпусна. Аристократите, които се завръщаха в града, бяха наплашени и навсякъде им се привиждаха лесъри… което съвсем не означаваше, че убийците изскачат иззад статуите в градините им или пък се спотайват в мазетата им.

Не се беше случил инцидент на живот и смърт. Просто технически проблем.

Блей потърка лице и здравата наруга вътрешния си паникбутон.

Поне докато не излязоха от предградието и не откриха катастрофата.

Свърнаха зад един завой и пред очите им изникнаха два стопа, греещи с червена светлина край пътя… далеч встрани и надолу с главата.

Технически проблем друг път!

Блей изскочи от камиона, още преди Тор да беше вдигнал крак, за да натисне спирачката, и се дематериализира точно до хамъра.

— О, Исусе, не! — простена той при вида на пукнатините с формата на слънчеви лъчи, каквито можеха да бъдат оставени единствено от удара на две глави в стъклото.

Препъвайки се през снега, той отиде до вратата на шофьора; сладникавата миризма на бензин пареше в носа му, пушекът, излизащ от двигателя, го караше да примигва.

Пронизително изсвирване, долетяло някъде отляво, проряза нощта. Блей се обърна, обходи с поглед заснежения пейзаж… и видя две масивни фигури на около двайсетина метра от него, притиснати до дънера на едно дърво, почти толкова голямо, колкото и това, на което се беше нанизал хамърът.

Пробивайки си път през преспите, Блей се втурна натам и коленичи. Куин се беше проснал на земята, дългите му силни крака бяха изпънати, горната част на тялото му почиваше в скута на Джон.

Просто си лежеше там и се взираше в Блей с разноцветните си очи, без да говори или да помръдва.

— Парализиран ли е? — попита Блей, поглеждайки към Джон.

— Не, доколкото ми е известно — сухо отвърна Куин.

— Мисля, че има сътресение на мозъка — каза Джон на езика на знаците.

— Нямам…

— Изхвърча от капака на колата и се блъсна в това дърво…

— Почти се разминах с дървото…

— И оттогава се налага да го държа да не става.

— Което адски ме вбесява.

— Как я караме, момчета? — попита Тор, приближавайки се до тях, а заледеният сняг хрущеше под тежките му ботуши. — Някой ранен ли е?

Куин се освободи от хватката на Джон и скочи на крака.

— Не, всички са съвсем…

В този момент изгуби равновесие и тялото му се олюля толкова силно, че Тор трябваше да го улови.

— Иди да чакаш в камиона — мрачно каза Тор.

— Я си го н…

Тор го придърпа напред, така че лицата им се озоваха на сантиметри едно от друго.

— Извинявай, синко, какво каза? Защото съм сигурен, че не се опита да ме напсуваш, нали така?

Окей. Блей знаеше от първа ръка, че не бяха много нещата на този свят, пред които Куин отстъпваше; ала брат, когото той уважаваше и който бе повече от готов да довърши онова, което дървото беше започнало, определено беше едно от тях.

Куин погледна към съсипания си джип.

— Съжалявам. Кофти нощ. Беше моментно замайване. Сега съм добре.

И в типичен за него стил, той се освободи от Тор и се отправи към димящата купчина метал, която доскоро представляваше автомобил, сякаш беше прогонил нараняванията си единствено със силата на волята си.

Оставяйки всички други да му дишат прахта.

Блей се изправи и си заповяда да насочи вниманието си към Джон.

— Какво стана?

Слава на бога за езика на знаците — така поне имаше нещо, което да гледа, а пък и Джон не пришпорваше разказа си. Когато той най-сетне свърши, Блей не бе в състояние да стори нищо друго, освен да се взира безмълвно в приятеля си. Обаче я стига — едва ли някой би си измислил нещо такова.

Не и за някого, когото харесва.

Тормент се разсмя.

— С други думи — хислоп.

— Не съм сигурен, че знам какво е това — подхвърли Блей.

Тор сви рамене и последва Куин в снега, махвайки с ръка към потрошената кола.

— Това там е определение за хислоп… започнал, когато момчето ти оставило ключовете в колата.

Той не е моето момче, помисли си Блей. — Никога не е бил. И никога няма да бъде.

И фактът, че това болеше повече от каквото и да било сътресение, бе нещо (както толкова много други неща), което той премълчаваше.

Държейки се встрани и извън светлината на фаровете, Блей наблюдаваше как Куин коленичи до вратата на шофьора и изруга тихо.

— Ама че бъркотия.

Тор стори същото откъм мястото до шофьора.

— О, я виж каква двойка си имаме тук.

— Мисля, че се мъртви.

— Сериозно? И как стигна до това заключение? Фактът, че не се движат или че на този тип тук не му е останало никакво лице?

Куин се изправи и плъзна поглед по шасито.

— Трябва да го обърнем и да го изтеглим на буксир.

— А аз си мислех, че сме дошли да си направим барбекю — рече Тор. — Джон! Блей! Елате тук.

Четиримата застанаха рамо до рамо между гумите и забиха пети в снега; четири чифта ръце уловиха металните панели; четири тела се приведоха в готовност; четири чифта рамене се напрегнаха.

Един-единствен глас, този на Тор, преброи:

— На три. Едно. Две. Три…

Хамърът бездруго не беше изкарал най-леката вечер и този опит да го вдигнат на крака го накара да изстене толкова силно, че една сова от другата страна на пътя излетя подплашена, а две сърни побягнаха между дърветата.

Разбира се, джипът не беше единственият, който ругаеше. Всички псуваха като хамали под огромния товар, докато се мъчеха да разкъсат хватката, с която земното притегляне стискаше купчината стомана. Само че законите на физиката се налагаха и докато тялото на Блей се напрягаше, а мускулите му се обтягаха до краен предел, той обърна глава и промени хватката си…

Намираше се до Куин. Точно до него.

Очите на Куин бяха вперени право напред, кучешките му зъби — оголени от дръпнатите назад устни, лицето му — придобило свирепо изражение от физическото усилие…

Почти по същия начин изглеждаше по време на оргазъм.

На това му се викаше шибана неуместност. А най-лошото бе, че този факт изобщо не попречи на мислите му да продължат в същата посока.

Проблемът бе, че Блей знаеше от първа ръка какъв ефект имаха оргазмите върху Куин… макар и не защото беше един от хилядите им получатели. О, не. Не по този начин. Не дай си боже типът, който би го сложил на всичко, което диша, да прави секс с Блей.

Да, защото този изтънчен сексуален вкус, довел до това, Куин да оправи всичко в Колдуел между двайсет и двайсет и осем години, беше изключил Блей от потенциалните кандидати за чукане.

— Започва… да помръдва — процеди Тор. — Минете под джипа!

Блей и Куин реагираха незабавно — разтвориха пръсти, приклекнаха, подпъхнаха рамене под ръба на покрива. Обърнати с лице един към друг, погледите им се срещнаха, докато дъхът накъсано излизаше от устните им, а бедрата им се напрягаха, телата им — вкопчени в битка със студения корав метал… който беше и хлъзгав благодарение на снега.

Обединената им сила преобърна положението… буквално. Центърът на тежестта се премести върху насрещните гуми и четиритонният хамър започна да се помества, да става все по-лек и по-лек.

Защо, по дяволите, Куин го гледаше по този начин? Очите му, едното синьо, а другото зелено, бяха приковани в тези на Блей… и не помръдваха.

Може би беше просто съсредоточеност… сякаш цялото му внимание беше приковано в няколкото сантиметра пред лицето му и по някаква случайност Блей просто се намираше насреща му.

Трябва да беше това…

— По-полека, момчета! — извика Тор. — Или ще прекатурим шибаното нещо на другата страна!

Блей поохлаби натиска и за миг се възцари безтегловност, в която за частица от секундата се случи невъзможното — един четиритонен джип се закрепи на две гуми. В същото време онова, което му се беше сторило мъчително, изведнъж стана… вълнуващо.

А Куин продължаваше да се взира в него.

Хамърът се приземи на четирите си гуми, пружинирайки лекичко, а Блей се намръщи и се извърна. Когато отново погледна назад… очите на Куин бяха приковани на същото място, както и преди малко.

Блей се приведе към него и изсъска:

— Какво?

Преди да последва какъвто и да било отговор, Тор се приближи и отвори страничната врата на джипа. Мирис на прясна кръв изпълни въздуха.

— Човече, дори и да не е напълно съсипан, не съм сигурен, че ще си го искаш обратно. Да го изчистиш както трябва, ще е направо убийствено.

Куин не отговори, сякаш напълно забравил, че джипът му се беше превърнал в звездата на своя собствена реклама за автомобилни застраховки. Просто си стоеше там и се взираше в Блей.

Може би копелето просто беше получило мозъчен удар, ей така, както си стоеше?

— Какъв ти е проблемът? — не издържа Блей.

— Ще докарам камиона — каза Тор и се отправи натам. — Да оставим телата където са си. Ще се отървем от тях на път към къщи.

Междувременно Блей усети, че Джон ги гледа учудено… нещо, за което Куин, естествено, изобщо не го беше грижа.

Блей изруга и разреши проблема, като изтича до камиона и закрачи редом с него, докато Тор го доближаваше на заден ход до сплескания преден капак на хамъра. След това посегна към лебедката, освободи куката и започна да развива въжето.

Имаше чувството, че знае какво се върти в главата на Куин, и ако беше прав, Куин щеше да стори най-добре да си затваря устата и да стои надалече.

Той не искаше да го чуе.

[1] Става въпрос за герои съответно от филмите на ужасите „Петък 13-и“, „Кошмар на Елм Стрийт“ и „То“. — Б.пр. ↑

[2] „Американска автомобилна асоциация“ (ААА) — организация, която предлага на своите членове различни услуги, включително и пътна помощ. — Б.пр. ↑

5

Куин стоеше, брулен от пронизващия вятър и гледаше как Блей закачва хамъра. Сняг засипваше ботушите му и постепенно закри стоманените им връхчета, и когато Куин погледна за миг надолу, през ума му мина смътната мисъл, че ако останеше достатъчно дълго там, където беше, снегът щеше да го покрие целия, от глава до пети.

Ама че странна мисъл.

Ревът на двигателя на камиона го накара да вдигне глава и очите му се преместиха върху макарата, която бе започнала да дърпа пострадалата му кола от заледената земя.

Блей бе този, който управляваше лебедката — застанал отстрани, внимателно следеше и контролираше скоростта, така че никоя от механичните части на хамъра да не бъде подложена на прекомерно напрежение.

Толкова внимателен. Толкова овладян.

Опитвайки се да си придаде нехаен вид, Куин отиде при Тор и се престори, че и той просто следи как върви тегленето. Ала не беше така. В действителност той имаше очи само за Блей.

Винаги всичко беше само заради Блей.

В опит да си придаде още по-небрежен вид, той скръсти ръце на гърдите си… но беше принуден да ги свали миг по-късно, когато натъртеното му рамо възнегодува.

— Научих си урока — рече Куин просто за да каже нещо.

Тор измърмори в отговор, но проклет да беше, ако чу какво. И проклет да беше, ако виждаше друго, освен Блей. Нито за миг. Нито дори за секунда, дори за частица от секундата.

Докато се взираше през вихрещия се сняг, Куин се чудеше как някой, за когото знаеш всичко, който живее през няколко стаи от теб, който се храни и работи заедно с теб и спи по същото време, както и ти… можеше да се превърне в непознат.

Но разбира се, както обикновено, тук ставаше въпрос за емоционалната дистанция, а не за живеенето под един покрив и общите занимания.

Работата беше там, че на Куин му се искаше да се изяснят. Но за съжаление (и за разлика от развратния си братовчед, Сакстън Копелето), него изобщо не го биваше в приказките, а сложната бъркотия в гърдите му допълнително влошаваше тази склонност към немота.

След едно последно завъртане на ръчката, хамърът най-сетне се озова върху платформата на камиона и Блей се зае да опаше верига около шасито.

— Добре, вие тримата откарайте тази купчина боклук обратно в имението — каза Тор, докато от небето отново започна да се сипе сняг.

Блей се вкамени и го погледна.

— Движим се по двойки. Така че трябва да си тръгна с теб.

Беше повече от готов да се измете от това място.

— Случайно да си видял какво имаме тук? Негодна за нищо купчина боклук с двама мъртви човеци вътре. Мислиш ли, че това е ситуация, към която можем да подходим несериозно?

— Те ще се оправят — промърмори Блей под носа си. — Джон и Куин страшно ги бива.

— А с теб ще станат още по-силни. Аз просто ще се дематериализирам в имението.

Блей не каза нищо, но направо можеше да се види как вътрешно показва един гигантски среден пръст. Ала той не беше предназначен за Тор.

Куин знаеше точно за кого беше.

След това нещата потръгнаха бързо. Джипът беше стабилно застопорен, Тор си тръгна, а Джон скочи зад волана на камиона. Междувременно Куин мина от другата страна, отвори вратата откъм мястото до шофьора и зачака встрани.

Както би направил един джентълмен, предполагаше той.

Блей се приближи, проправяйки си път през снега с дълги крачки, а лицето му беше досущ като пейзажа наоколо — студено, затворено, негостоприемно.

— След теб — измърмори той, изваждайки пакет цигари и елегантна златна запалка.

Куин му отвърна с мимолетно кимване, след което се покатери вътре, плъзвайки се по седалката, докато рамото му не докосна това на Джон.

Блей се качи последен, затръшна вратата и като открехна прозореца, пъхна запалената си цигара през отвора, за да сведе миризмата до минимум.

В продължение на около пет мили единственият звук, който се чуваше, беше този, издаван от камиона.

Седнал между онези, които някога бяха двамата му най-добри приятели, Куин се взираше през предното стъкло и броеше секундите между маховете на чистачките… три, две… едно… нагоре, надолу. И отново — три, две… едно… нагоре, надолу.

Във въздуха почти нямаше достатъчно сняг, за да си струва усилието…

— Съжалявам — избъбри той.

Мълчание. Нарушавано единствено от ръмженето на двигателя отпред и подрънкването на веригата отзад, когато минеха през някоя неравност на пътя.

Куин хвърли поглед настрани и я виж ти — Блей изглеждаше така, сякаш дъвче метал.

— На мен ли говориш? — дрезгаво попита той.

— Да. На теб.

— Няма за какво да се извиняваш. — Блей угаси остатъка от цигарата си в пепелника на таблото. И запали нова. — Ще престанеш ли да ме зяпаш, ако обичаш.

— Аз просто… — Куин прокара пръсти през косата си и я подръпна. — Аз не… аз… не знам какво да кажа за Лейла.

Блей рязко обърна глава.

— Какво правиш с живота си, няма нищо общо с мен…

— Това не е вярно — тихичко възрази Куин. — Аз…

— Не е вярно ли?

— Блей, чуй ме. Лейла и аз…

— Как ти хрумна, че искам да чуя и една дума за вас двамата?

— Просто си помислих, че може би се нуждаеш… и аз не знам, да ти дам някакво обяснение или нещо такова.

В продължение на един дълъг миг Блей просто се взираше в него.

— И защо според теб бих искал каквото и да било „обяснение“?

— Защото… мислех си, че може да… те разстрои. Или нещо такова.

— И защо?

Куин не можеше да повярва, че Блей иска от него да го изрече на глас. Още по-малко пък в присъствието на друг, пък бил той и Джон.

— Е, знаеш защо.

Блей се приведе към него и горната му устна се повдигна лекичко, разкривайки кучешките му зъби.

— Искам да сме наясно за едно. Братовчед ти ми дава онова, от което се нуждая. По цял ден. Всеки ден. Ти и аз? — Той размаха цигарата си между тях двамата. — Ние работим заедно. Това е всичко. Така че преди да решиш, че „се нуждая“ да знам нещо, искам да направиш услуга и на двама ни. Първо си задай въпроса: „Ако работех в «Макдоналдс» и правех бургери, щях ли да казвам това на този, който пържи картофите?“. Ако отговорът е „не“, най-добре си затваряй устата.

Куин отново насочи вниманието си към предното стъкло. И си помисли дали да не го строши с глава.

— Джон, спри.

Джон го погледна. И поклати глава.

— Джон, спри шибания камион. Или аз ще го направя вместо теб.

Куин смътно си даваше сметка, че гърдите му се повдигат и спускат учестено и че ръцете му са свити в юмруци.

— Спри шибания камион! — изрева той, удряйки таблото с такава сила, че капака на единия от вентилационните отвори полетя във въздуха.

Камионът отби от пътя и спирачките изскърцаха, докато скоростта намаляваше. Ала Куин вече го нямаше. Дематериализирайки се, той избяга през процепа на прозореца заедно с раздразнено издишания от Блей облак цигарен дим.

Почти незабавно Куин прие форма встрани от пътя, неспособен да остане в молекулното си състояние, тъй като емоциите му бушуваха прекалено силно. Поставяйки единия си крак пред другия, той си запроправя път през снега, а нуждата да се движи задушаваше всичко друго, включително и пронизващата болка в кокалчетата и на двете му ръце.

Някъде в подсъзнанието му се прокрадна мисъл за този участък от пътя, ала в ума му цареше прекалено голяма врява, за да успее да се вслуша в каквито и да било подробности.

Нямаше представа къде отива.

Човече, ама че студено беше.

* * *

Седнал в камиона, Блей бе насочил цялото си внимание към запаления край на цигарата, чиято оранжева светлинка подскачаше нагоре-надолу като светулка.

Май ръката му трепереше.

Изсвирването, разнесло се до него, бе начинът на Джон да привлече вниманието му, но той го игнорира. В резултат на което получи удар по рамото.

— Пътят, по който върви, е много кофти — каза Джон на езика на знаците.

— Майтапиш ли се? — промърмори Блей. — Правиш си шибана шега? Винаги е искал конвенционално обвързване, а ето че сега е направил бебе на една Избраница… мен ако питаш, пътят, по който е тръгнал, е чудесен…

— Не, това място тук. — Джон посочи асфалта. — Този път.

Блей премести поглед към прозореца само защото беше прекалено уморен, за да спори. Пред камиона лъчите на фаровете осветяваха всичко — ослепително белия снежен пейзаж, фигурата, която крачеше покрай пътя като сянка.

Червени капчици бележеха дирята на стъпките му.

Ръцете на Куин кървяха от удара по таблото…

Изведнъж Блей се намръщи. Поизправи се на мястото си.

Като парченца от пъзел, които си идваха на мястото, несвързаните детайли за това, къде се намират — извивката на пътя, дърветата, каменната стена край тях — се напаснаха и довършиха картината.

— Мамка му! — Блей блъсна глава в облегалката зад себе си. Затвори очи за миг, копнеейки да имаше друг изход от положението — каквото и да било, само не и той да отиде навън.

Обаче не му хрумна абсолютно нищичко.

Отвори вратата и студът нахлу в топлата кабина. Не каза нищо на Джон. Нямаше причина да го прави. Да тръгне в снега след някого, не се нуждаеше от обяснение.

Пое си дълбоко дъх и закрачи през натрупания сняг. Пътят беше изринат по-рано, но то беше много по-рано.

Което означаваше, че няма време за губене.

В тази богаташка част на града, където данъчната ставка беше с размерите на ширналите се морави, нямаше никакво съмнение, че един от онези общински снегорини с размерите на къща ще се появи точно преди да съмне.

Нямаха нужда от свидетели хора. Особено пък с двата окървавени трупа в хамъра.

— Куин — дрезгаво каза Блей. — Куин, спри.

Не извика. Нямаше сила. Това… нещо между тях, каквото и да беше то, много отдавна бе станало изтощително… и тази крайпътна конфронтация бе просто още един епизод, за който нямаше сили.

— Куин. Сериозно ти говоря.

Този път Куин поне позабави крачка. А и с малко повечко късмет можеше да се окаже, че е прекалено вбесен, за да се усети къде се намира.

Само че колко вероятно беше това, помисли си Блей, оглеждайки се наоколо. Та бранителите на честта си бяха свършили работата в следващата половин миля… а Куин едва не бе умрял от побоя.

Господи, Блей съвсем ясно си спомняше как и през онази нощ се приближаваше и как други фарове осветяваха тъмна фигура, кървяща на земята.

Той се отърси от спомена и опита още веднъж.

— Куин.

Куин спря; тежките му обувки се застопориха тежко в снега и не продължиха напред. Но и не обърна глава.

Блей даде знак на Джон да угаси фаровете и след миг единственото, което светеше, бе мекото оранжево сияние на габаритите.

Куин сложи ръце на кръста си и погледна към небето, отметнал глава назад, а дъхът му образуваше бяло облаче над него.

— Върни се и се качи в камиона! — Блей дръпна от цигарата и изпусна дима. — Трябва да продължим.

— Знам колко много означава Сакстън за теб — дрезгаво каза Куин. — Разбирам го. Наистина.

— Добре — насили се да отвърне Блей.

— Предполагам, че… да го чуеш изречено на глас, все още е шок.

Блей се намръщи в мрака.

— Не разбирам.

— Знам, че не разбираш. И вината е моя. Всичко това… аз съм виновен. — Куин хвърли поглед през рамо; силното му сурово лице беше мрачно. — Просто не искам да си мислиш, че съм влюбен в нея. Това е всичко.

Блей понечи да дръпне от цигарата си, ала в дробовете му не беше останал достатъчно въздух.

— Аз… съжалявам… не разбирам… защо…

Е, на това му се казваше красноречив отговор.

— Не съм влюбен в нея. Тя не е влюбена в мен. Не спим заедно.

Блей се изсмя рязко.

— Как ли пък не.

— Напълно съм сериозен. Помогнах й през периода й на нужда, защото искам дете, както и тя. Всичко започна и свърши там.

Блей затвори очи, почувствал как раната в гърдите му отново зейва.

— Куин, я стига. Бил си с нея през цялата отминала година. Виждал съм ви… всички са ви виждали…

— Отнех девствеността й преди четири нощи. Никой не е бил с нея преди това, включително и аз.

О, да, това беше образ, който определено искаше в главата си.

— Не съм влюбен в нея. Тя не е влюбена в мен. Не спим заедно.

Блей повече не бе в състояние да стои неподвижно, затова закрачи напред-назад, а снегът скърцаше под тежките му ботуши. А после сякаш от нищото, в съзнанието му прозвуча гласът на Църковната дама от „Сатърдей Найт Лайв“[1]: „Ама че спееееециално.“

— Не съм с никого — продължи Куин.

Блей отново се изсмя остро.

— Имаш предвид, че нямаш връзка? Естествено, че нямаш. Но не очаквай да ти повярвам, че прекарваш свободното си време, като бродираш кърпички и подреждаш подправките по азбучен ред заедно с онази жена.

— Не съм правил секс от близо година.

Това накара Блей да занемее. Мамка му, къде се беше дянал целият въздух в тази част на Вселената?

— Глупости — възрази най-сетне той с хриплив глас. — Бил си с Лейла… преди четири нощи. Сам го каза.

В последвалата тишина ужасната истина отново надигна отблъскващата си глава и болката беше толкова силна, че Блей повече не можеше да крие онова, което така усърдно се опитваше да погребе през последните няколко дни.

— Наистина си бил с нея. Гледах как полилеят от тавана под стаята ти се клатеше напред-назад.

Сега беше ред на Куин да затвори очи, сякаш искаше да забрави.

— Беше с цел.

— Слушай… — Блей поклати глава. — Не ми е съвсем ясно защо ми казваш всичко това. Наистина мислех онова, което ти казах, че не се нуждая от никакво обяснение за това, какво правиш с живота си. Двамата с теб… отраснахме заедно и това е всичко. Да, тогава споделяхме много неща и винаги можехме да разчитаме един на друг. Ала дрехите, които носехме тогава, вече не ни стават и същото важи и за връзката между нас. Тя вече не се вмества в живота ни. Вече… не си пасваме. И слушай, нямах намерение да се държа като задник в камиона, но мисля, че трябва да разбереш едно. Двамата с теб имаме общо минало. Това е всичко. Всичко… което ще имаме някога.

Куин извърна поглед и сенките отново скриха лицето му.

Блей се насили да продължи да говори.

— Знам, че това… това с Лейла… означава много за теб. Или поне така предполагам… как би могло да е иначе, щом тя е бременна. А що се отнася до мен? Искрено желая най-доброто и на двама ви. Ала не ми дължиш никакви обяснения… и което е още по-важно — аз не ги искам. Надраснах детските си увлечения… а именно това изпитвах към теб. Тогава това беше просто увлечение, Куин. Така че, моля те, грижи се за своята жена и недей да се тревожиш, че ще си прережа вените, защото си намерил някого, когото да обичаш. Също както и аз.

— Казах ти. Не съм влюбен в нея.

Само почакай — помисли си Блей. — И това ще се случи.

Това бе толкова типично за Куин. Той беше невероятен в битка. И лоялен до безумие. Умен. И невъобразимо сексуален. И още стотици хиляди други неща, в които нямаше равен, принуден бе да признае Блей. Ала имаше един сериозен дефект и той не беше цветът на очите му.

Не можеше да се оправя с чувства.

Ама никак.

Куин открай време бягаше от всичко по-дълбоко… без дори физически да помръдва. Можеше да си стои пред теб, да кима и да говори, но когато чувствата станеха прекалено силни за него, той просто се махаше от собствената си кожа. Изнасяше се. А ако се опиташ да го принудиш да се изправи срещу тях?

Е, това беше невъзможно. Никой не можеше да принуди Куин да направи каквото и да било.

О, да, определено имаше цял куп основателни причини да е такъв, какъвто бе. Семейството му, което се бе отнасяло с него като към проклятие. Презрението на глимерата. Това, че през целия си живот се бе чувствал без корени. Ала каквито и да бяха причините, резултатът беше, че Куин бягаше от всичко, което беше прекалено сложно или изискваше нещо от него.

Навярно единственото, което би могло да промени това, бе едно дете.

Така че независимо какво казваше сега, нямаше никакво съмнение, че е влюбен в Лейла, но след като беше преминал през периода й на нужда заедно с нея и сега очакваше резултатите, беше започнал да си губи ума от тревога и се отдръпваше от нея.

Поради което стоеше тук, край този път, и дрънкаше глупости, които нямаха никакъв смисъл.

— Желая и на двама ви всичко най-хубаво — повтори Блей, а сърцето му биеше като чук в гърдите. — Най-искрено. И наистина се надявам нещата между вас да се получат.

В напрегнатата тишина Блей се измъкна от дупката, в която отново беше паднал; изпълзя до повърхността, далеч от болезнената агония, която изгаряше душата му.

— А сега може ли да се върнем в камиона и да си довършим работата? — попита той безизразно.

За миг Куин вдигна ръце към лицето си. След това вирна глава, напъха окървавените си кокалчета в джобовете на кожените си панталони и се отправи към камиона.

— Да. Да вървим.

[1] Американско комедийно шоу. — Б.пр. ↑

6

— О, господи, ще свърша… ще свърша…

На юг оттам, в сърцето на Колдуел, на паркинга зад „Желязната маска“ Трез Латимър се зарадва да го чуе, макар и да не се учуди. Ала не беше нужно да го научава и целият щат.

Докато ту влизаше, ту излизаше в отдаващата му се с охота жена под него, той й затвори устата, като я целуна бурно; езикът му нахлу в горещата й уста и прекъсна всякакви ненужни коментари.

Колата, в която се намираха, беше тясна и миришеше на парфюма й — сладникав, остър и евтин… мамка му, следващия път щеше да си избере доброволка за секс с джип или още по-добре — с мерцедес S550 с достатъчно място отзад.

Очевидно бе, че този нисан не беше създаден, за да побере един близо сто и трийсет килограмов тип, чукащ като за световно полугола стоматологична сестра. Или пък беше асистентка в адвокатска кантора?

Не си спомняше.

А и имаше по-наложителни проблеми, за които да се тревожи. Измести се рязко, за да прекрати целувката, тъй като колкото повече се приближаваше неговият оргазъм, толкова повече кучешките му зъби се издължаваха… а не искаше да я одраска неволно — вкусът на прясна кръв щеше да събуди в него едно друго, още по-опасно желание, а не беше сигурен доколко добра идея бе да пие от нея.

Всъщност можеше да забрави за това.

Идеята беше направо лоша. И не защото тя беше обикновена човешка жена.

Някой ги наблюдаваше.

Трез вдигна глава и погледна през задния прозорец.

Като сянка зрението му беше три-четири пъти по-остро от това на обикновените вампири и сега с лекота прониза мрака. О, да, някой определено ги зяпаше, застанал отляво на служебния вход. Време бе да приключва с това тук.

Той начаса пое контрол, пъхна ръка между телата им, откри клитора й и започна да го потърква, докато продължаваше да прониква в нея, карайки я да свърши толкова мощно, че главата й се отметна рязко назад и се удари във вратата.

За него обаче нямаше оргазъм.

Ала все тая. Това, че някой се мотаеше наоколо, превръщаше нехайното, мимолетно забавление в нещо друго, което означаваше, че трябваше да сложи край възможно най-бързо.

Благодарение на многобройните си контакти той имаше цял куп врагове. А на всичкото отгоре имаше и… усложнения… които си бяха само негови.

— О, мили боже…

Ако съдеше по експлозивния начин, по който дъхът излизаше от гърдите й, мощните конвулсии на тялото й и пулсациите, които обгръщаха пениса му, стоматологичната сестра/юридическата сътрудничка/ветеринарната помощничка си изкарваше невероятно. Той обаче в съзнанието си вече бе приключил с цялата тази глупост и му се искаше да слезе от колата, за да се насочи към…

Беше жена. Да, който и да ги наблюдаваше, определено беше от женски пол…

Трез се намръщи, осъзнал изведнъж коя е тя.

Мамка му.

От друга страна — поне не беше лесър. Нито пък симпат. Нито наркодилър, за когото да трябва да се погрижи. Или пък конкуриращ го сводник със свое собствено мнение. Или вампир, който трябваше да бъде поставен на мястото си. Или Ай Ем, брат му…

Нищо подобно. Просто една безобидна жена. Колко жалко, че не можеше да се върне обратно към блажените си игрички, но настроението вече бе съсипано.

Стоматологичната сестра/юридическата сътрудничка/ветеринарната помощничка/фризьорката дишаше така, сякаш се опитваше да вдигне пиано.

— Това беше… невероятно… просто…

Трез излезе от нея и прибра пениса си в панталоните. Съществуваше голяма вероятност след около половин час топките му да придобият яркосин цвят, ала щеше да се оправя с това, когато му дойдеше времето.

— Ти си невероятен. Ти си най-невероятният…

Трез остави пороят от глупави думи да го залее.

— Ти също, сладурче.

Целуна я, за да изглежда, сякаш го е грижа… а и донякъде наистина беше така. Тези човешки жени, които използваше, имаха значение за него дотолкова, доколкото бяха живи същества, заслужаващи уважение и добро отношение поради простичкия факт, че в гърдите им биеше сърце. За мъничко те му позволяваха да използва телата им, а понякога и вените им и той оценяваше този дар, който винаги му бе отдаван доброволно и понякога — повече от веднъж.

И именно това последното беше проблемът, който стоеше ей там.

Трез вдигна ципа си и внимателно извъртя масивното си тяло, така че да не смачка десетминутната си партньорка или пък да си разбие главата в покрива на колата.

Само че сладурчето като че ли нямаше никакво желание да помръдне. Просто си лежеше там като възглавница, метната върху седалката; краката й — все така разтворени, сърцевината й — все така готова, гърдите й все така разголени и отказващи да се подчиняват на земното притегляне, като два пъпеша, залепени за гръдния й кош.

Имплантите трябва да бяха под мускулите, заключи Трез.

— Какво ще кажеш да се облечеш? — предложи той, придърпвайки двете половинки на дантеленото й бюстие.

— Беше направо фантастичен…

Тя беше като желе (е, с изключение на коравите като камък изкуствени гърди) — мека и податлива, но не и улесняваща го, докато той я пооправи, изправи я да седне и приглади изкуствено удължената й коса.

— Беше готино, сладурче — тихо каза той и наистина го мислеше.

— Ще те видя ли отново?

— Може би. — Трез й се усмихна със стиснати устни, така че кучешките му зъби да не се виждат. — Навъртам се наоколо.

Тя измърка като котка и му издиктува телефонния си номер, който той не си направи труда да запомни.

Тъжната истина бе, че такива жени като нея с лопата да ги ринеш — в този няколкомилионен град сигурно имаше поне няколкостотин хиляди двайсет и няколко годишни парчета със стегнати задничета, които си търсеха забавления и лесно разтваряха краката. Всъщност те бяха като еднакви, поради което Трез не можеше да се задържи само при една. С толкова много общи неща помежду им, той постоянно имаше нужда от нови попълнения, за да не изгуби интерес.

Минута и половина по-късно вече беше излязъл от колата, без да си направи труда да изтрие спомените й. Като сянка той имаше на свое разположение цял куп трикове за проникване в мозъците, но от години вече не си губеше времето с това. Не си струваше усилието… пък и от време на време му харесваше да повтори нещо.

Бързо погледна към часовника си.

По дяволите — и така щеше да пристигне у Ай Ем със закъснение, но очевидно трябваше да се погрижи за проблема, тропащ на задната му врата, преди да приключи за тази нощ.

Когато се приближи и спря пред жената, тя вирна брадичка и сложи ръка на хълбока си. Точно тази еднодневка имаше руса, изкуствено удължена коса и очевидно предпочиташе късите панталонки пред полите — изглеждаше нелепо в студа с пухкавото си розово яке и голите си крака.

Малко като „Снежна топка“[1], набучена на две клечки за зъби.

— Забавляваме се, а? — попита тя.

Очевидно се опитваше да изглежда овладяна, но начинът, по който токчето на обувката й потропваше, издаваше, че е възбудена и разгорещена… и то не по хубавия начин.

— Здрасти, сладурче. — Той наричаше всички така. — Добре ли си изкарваш тази нощ?

— Не.

— Е, много жалко. Слушай, ще се видим по-…

Жената направи огромната грешка да го сграбчи за ръката, докато той минаваше покрай нея; ноктите й се забиха в копринената му риза и потънаха в кожата.

Трез рязко обърна глава и очите му припламнаха. Но поне успя да се овладее, преди да е оголил зъби.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш? — каза тя, привеждайки се към него.

— Трез! — извика някой.

Изведнъж гласът на шефката на охраната му достигна до съзнанието му. За щастие. По природа сенките бяха миролюбиви… стига да не бъдеха нападнати.

Докато Хекс се приближаваше тичешком, сякаш знаеше, че убийството не е сто процента изключено, той отскубна ръка, при което го жегнаха пет убождания там, където ноктите на жената се бяха впили в кожата му. Заключвайки яростта си, той сведе поглед към лицето й.

— Сега си върви у дома.

— Дължиш ми обяснение…

Трез поклати глава.

— Аз не съм ти гадже, малката.

— Точно така, гаджето ми знае как да се отнася към една жена!

— Тогава си върви вкъщи при него — мрачно каза Трез.

— А ти какво, ще чукаш различно момиче всяка нощ?

— Аха. А в неделя понякога и две. — Мамка му. Защо не беше заличил спомените на тази? Кога беше с нея? Преди две нощи? Три? Вече беше твърде късно. — Върви си у дома при твоя мъж.

— Повдига ми се от теб. Ти мръсно, шибано…

Когато Хекс пристъпи между тях двамата и заговори с нисък глас на истеричната жена, Трез беше повече от доволен за подкреплението… защото мадамата в нисана реши да избере точно този момент, за да обърне автомобила си на паркинга и да се приближи.

Докато минаваше покрай тях, тя свали прозореца широко усмихната, сякаш страшно й харесваше да бъде „другата жена“.

— До скоро, любовнико.

Което отприщи порой от сълзи: малката с розовото яке, гаджето и проблема с привързването избухна в рев, достоен за сцена на гробището.

И разбира се, Ай Ем се появи точно в този момент.

Забелязал присъствието на брат си, Трез затвори очи.

Страхотно. Направо шибаният връх.

[1] Американски десерт, представляващ шоколадово кексче с пълнеж и глазура от розов маршмелоу и кокосови стърготини. — Б.пр. ↑

7

На около десетина пресечки от бързо скапващата се нощ на Трез, Кор бършеше острието на косата си с парче велур, меко като агнешко ухо.

От другата страна на уличката Троу говореше тихо по телефона си. Беше зает с това, откакто третият от лесърите, които бяха открили в техния квадрант на града, беше изпратен обратно при Омега.

Кор не беше в настроение за никакви забавяния, дължащи се на телефонни разговори или каквото и да било друго. Останалите копелета от шайката му бяха нейде в града, търсейки членове на една от двете им вражески групи (а защо не и на двете)… и той би предпочел също да е зает с това.

Ала биологичните нужди вземаха превес. Мамка му.

Троу приключи разговора, затвори телефона и го погледна със сериозно лице.

— Съгласна е.

— Колко мило от нейна страна. — Кор пъхна косата в ножницата й и прибра велурения парцал. — Само че мен повече ме вълнува въпросът дали е способна, а не дали е съгласна.

— Способна е.

— И откъде сме сигурни?

Троу се прокашля и извърна очи.

— Миналата нощ отидох при нея и лично се уверих.

Кор се усмихна студено. Значи, това беше обяснението за отсъствието му… и то обяснение, което го изпълни с облекчение. Беше се страхувал, че войникът е…

— И как се представи тя?

— Задоволително.

— Опита ли всичките й прелести?

Благородният воин, който някога беше член на глимерата, ала сега му служеше, се прокашля.

— Аз… ъъъ… да…

— И как бяха? — Когато не последва отговор, Кор направи няколко крачки през мръсния сняг и се приближи до своя заместник-командир. — Как беше тя, Троу? Влажна и готова?

Червенината по съвършено красивото лице на воина се усили.

— Беше приемлива.

— Колко пъти я има?

— Няколко.

— И в различни пози, надявам се? — Когато единственият отговор, който получи, бе сковано кимване, Кор най-сетне се смили над него. — Е, значи, добросъвестно си изпълнил дълга си към своите другари по оръжие. Сигурен съм, че останалите също ще поискат да вкусят както от вената, така и от женствеността й.

В неловката тишина, която се възцари за миг, Кор за нищо на света не би признал, че е притиснал своя подчинен за подробности не защото искаше да го подразни… а защото се радваше, че Троу беше преспал с жената. Искаше дистанция между войника и онова, което се бе случило през есента. Искаше цели години, безчет жени и реки от кръвта на други жени…

— Ала има едно условие — каза Троу.

Кор присви устни. Тъй като въпросната жена все още не го беше видяла, не можеше да става въпрос за повече пари… пък и засега все още не се нуждаеше от кръв. Благодарение на…

— И то е?

— Трябва да стане в нейното жилище. Още утре, веднага щом се спусне нощта.

— Аха! — Кор се усмихна студено. — Значи, става въпрос за клопка.

— Братството не знае кой е направил запитването.

— Ти си уточнил, че става дума за шестима мъже, нали?

— Не съм използвал имената ни.

— Няма значение. — Кор обходи уличката с поглед, а сетивата му бяха изострени в търсене на лесъри или братя. — Аз не подценявам докъде се простира ръката на краля. Ти също не бива да го правиш.

И наистина, амбицията му ги беше изправила срещу достоен враг. Опитът му за покушение на Рот през есента беше неприкритото му обявяване на война и точно както бе очаквал, то имаше напълно предвидими последици — Братството откри бърлогата им, проникна в нея и си тръгна с оръжието, изпратило куршум в гърлото на Слепия крал.

Несъмнено търсеха доказателство.

Въпросът обаче беше — за какво? Все още не знаеше дали кралят е жив, или мъртъв, а доколкото разбираше, същото важеше и за Съвета. Всъщност глимерата дори не беше научила, че е извършено покушение върху краля.

Беше ли оцелял Рот? Или беше умрял и сега Братството беше прекалено заето, опитвайки се да запълни мястото му? Древният закон беше съвсем ясен по отношение на правилата за наследяване… при положение че кралят имаше потомство, каквото той нямаше. Така че би го наследил най-близкият му родственик… стига да имаше такъв.

Кор искаше да знае, ала не разпитваше. Единственото, което можеше да стори, бе да чака, докато не се разчуеше… а дотогава той и войниците му продължаваха да изтребват лесъри, а той — да разширява зоната си на влияние сред глимерата. Поне тези две неща вървяха добре — всяка вечер пронизваха лесъри и ги изпращаха обратно при Омега. А контактът му в Съвета, онзи с меките китки, не особено почитаемият Елан, син на Ларекс, се оказа страшно наивен и податлив на влияние — две страшно полезни качества у един „инструмент“ за еднократна употреба.

Само че Кор започваше да се уморява от този информационен вакуум. И наистина, срещата, която Троу беше уредил с жената вампир, беше необходима, ала пълна с опасности. Жена, готова да продаде вените и тялото си на многобройни вампири, несъмнено беше способна да продаде и информация… и макар Троу да беше запазил имената им в тайна, беше споменал техния брой. Братството най-вероятно вече се бе досетило (напълно правилно), че никой от шайката копелета не е обвързан и че рано или късно, в тази нова земя, те ще се нуждаят от онова, от което бяха имали повече от достатъчно в Древната страна.

Навярно тази жена беше примамка, заложена от краля и личната му охрана.

Е, утре щяха да разберат. Засади се поставяха лесно, а едва ли имаше по-уязвим момент от този, в който един гладен вампир се намира върху гърлото и между краката на една жена. Ала не можеше повече да се отлага. Войниците му бяха готови да се бият, но лицата им бяха изпити, очите — хлътнали, кожата — опъната твърде силно върху скулите им. Човешката кръв, този жалък заместител, не им осигуряваше достатъчно сила, а копелетата му вече твърде дълго се хранеха с нея. В Древната страна имаше достатъчно жени, които да им служат, когато се наложи. Ала откакто бяха дошли в Новия свят, им се налагаше да карат с каквото им попадне.

Ако това беше клопка, той беше готов да се бие с братята. Но разбира се, самият той беше получил точно каквото му трябваше…

Прескъпа Скрайб Върджин, не можеше да мисли за това.

Прокашля се, защото от болката в гърдите му беше трудно да преглътне.

— Кажи на жената, че при спускането на нощта е твърде рано. Вместо това ще я навестим в полунощ. И се погрижи да уредиш хранене от човеци веднага щом падне нощта. Ако Братята са там, така ще можем да се изправим срещу тях сравнително подкрепени.

Троу повдигна вежди, сякаш беше впечатлен от мисленето на Кор.

— Слушам. Ще сторя точно това.

Кор кимна и извърна поглед.

В последвалата тишина събитията от есента се настаниха между тях, смразявайки още повече ледения декемврийски въздух.

Онази свещена Избраница винаги беше с тях.

— Зората бързо приближава — каза Троу със съвършеното си произношение. — Време е да вървим.

Кор погледна на изток. Лекото просветляване, което предшестваше изгрева, все още не се бе появило, ала Троу беше прав. Много скоро смъртоносните лъчи на слънцето щяха да се посипят от небето и нямаше никакво значение колко слаби са сега, когато зимното слънцестоене току-що бе отминало.

— Призови воините от бойното поле — рече Кор. — Срещнете се в базата.

Троу написа съобщение, което Кор не би могъл да прочете. А после прибра телефона и се намръщи.

— Ти няма ли да се прибереш?

— Върви.

Последва дълга пауза. А след това войникът попита тихо:

— Къде ще отидеш?

В този момент Кор си помисли за всеки от своите воини. Зайфър, сексуалният завоевател. Балтазар, крадецът. Сайфън, убиецът. И онзи другият, който нямаше име, но имаше твърде много грехове, за да бъдат преброени. Поради което го наричаха Грях.

А после се замисли за справедливия, лоялен Троу, втория в командването след него.

Произлизащ от добро семейство, в чиито вени течеше безукорна кръв.

Красивият, миловиден Троу.

— Върви — каза му той.

— Ами ти?

— Върви.

Троу се поколеба; нощта, в която Кор едва не бе умрял, се върна в мислите и на двамата. И как би могло да е иначе?

— Както желаеш.

И Троу се дематериализира, оставяйки Кор сам срещу вятъра. Когато се увери, че наистина е сам, Кор също позволи молекулите му да бъдат понесени от студените пориви на вятъра, насочвайки се на север, към една засипана от сняг поляна. Възвърна формата си и спря в основата на невисокия хълм, загледан в красивото дърво, което се издигаше гордо и величествено на върха му.

Мислеше за меката извивка на гърдите на една жена, изящните й ключици, прелестната бледа шия…

Докато вятърът брулеше врата му, той затвори очи и пристъпи напред, притеглен от мястото, където беше срещнал своя пирокант.

Къде беше неговата Избраница?

Беше ли все още жива? Или Братството я бе погубило заради милосърдния, щедър дар, който неумишлено бе направила на врага на своя крал?

Кор знаеше, че щеше да умре без кръвта й. Тежко ранен по време на покушението над живота на Рот, той бе на крачка от смъртта, когато Троу го бе изнесъл от бойното поле и бе повикал Избраницата. А после останалото се бе разиграло именно тук.

Троу беше уредил всичко. И по този начин бе запечатал проклятие в черното сърце на Кор.

Амбициите му все още си бяха същите като преди — възнамеряваше да отнеме трона от Слепия крал и да властва над вампирите. Ала сега имаше една критична слабост, която не му даваше мира.

Тази жена.

Тя бе въвлечена погрешка в конфликта между мъже, размахващи кинжали; невинна жертва, която бе манипулирана и използвана.

И той мъчително се безпокоеше за нея.

Да, в своя живот, изпълнен със зли дела, се разкайваше само за едно. Ако не беше изпратил Троу в ръцете на Братството, пътят на воина му никога нямаше да се пресече с този на Избраницата и той нямаше да пие от кръвта й. И така по-късно нямаше да може да я призове… и Кор никога нямаше да надзърне в онези състрадателни очи.

И да изгуби частица от себе си.

Той беше едно мръсно, уродливо, захвърлено псе, заплашващо реда и защитата, които закриляха живота й. Не беше заслужил нейния дар.

Нито пък Троу… и то не защото беше изгубил някогашното си високо положение в глимерата.

Никой смъртен вампир не я заслужаваше.

Кор спря под дървото и се загледа в мястото, където беше лежал, проснат пред нея… там, където тя бе коленичила, ухапала бе китката си и той бе отворил устни, за да приеме силата, която единствено тя можеше да му даде.

За един миг очите им се бяха срещнали и времето бе спряло… а после тя бавно бе поднесла китката си към устата му.

О, този толкова мимолетен допир.

Първоначално беше убеден, че тя е просто видение, родено от бълнуващия му мозък, ала докато Троу го откарваше обратно в свърталището им, той бе осъзнал, че тя е истинска. Съвсем истинска.

Изминали бяха седмици. А после, една вечер в града, той я бе усетил и бе последвал ехото на кръвта й във вените си, за да я види.

В последвалите минути тя бе научила истината за него; погледнала бе в мрака, право в очите му и страданието й беше видно.

По-късно някой беше проникнал в свърталището му, вероятно благодарение на нейните указания за местонахождението му.

Със силен порив на вятъра, снегът отново започна да вали; снежинките бързо се сгъстяваха, вихреха се около него, влизаха в очите му.

Къде ли беше тя сега?

Какво бяха направили с нея?

Далеч на изток сиянието на изгрева започна да се усилва въпреки плътните облаци и очите му запариха… така че той и за миг не откъсна поглед от оцветяващото се в прасковено небе, предвестник на слънцето, просто за да усети болката.

Никога досега не беше разкъсван от чувствата си по този начин. През целия си живот бе обучаван единствено как да оцелява — първо през годините, прекарани във военния лагер, след това през столетията под командването на Блъдлетър и накрая сега, когато самият той стоеше начело на шайката копелета.

Ала ето че Избраницата го беше пронизала, оставяйки в него да зее огромна пукнатина. Така, както му бе върнала живота, тя бе отнела част от него и той не знаеше какво да прави. Може би просто трябваше да остане тук, за да бъде изгорен от лъчите на слънцето.

Какво я беше сполетяло?

Той трябваше да научи.

Това бе също толкова важно за него, колкото и битката за трона.

8

— Е, къде изхвърлихте телата? — попита Ви, докато излизаше през задната врата на тренировъчния център.

Куин, който изчакваше Джон и Блей да слязат от камиона, остави единия от тях да отговори на Ви. Самият той беше прекалено изтощен, за да си прави труда. Всъщност, докато оглеждаше подземния паркинг през предното стъкло, си помисли дали просто да не се изтегне на предната седалка и да заспи.

Прекалено беше изморен, за да се хаби с каквото и да било.

В крайна сметка обаче си размърда жалкия задник и последва Джон през вратата откъм шофьорското място. Трябваше да провери как е Лейла, а не можеше да го направи оттук.

Въпреки сцената край пътя, той, Джон и Блей бяха работили добре заедно по пътя насам. Около десетина мили преди отбивката за имението бяха свили по един разбит път, разтоварили бяха двете мъртви тела и ги бяха изсипали в една естествена яма, чието дъно не се виждаше. След това се върнаха в камиона, обърнаха и се разкараха оттам, оставяйки снега, който отново бе започнал да вали сериозно, да заличи и стъпките им, и кървавите дири. До обяд, стига прогнозите за очаквания снеговалеж да бяха верни, мястото щеше да изглежда така, сякаш нищо не се е било случило.

Вероятно трябваше да му е кофти за семействата на двамата типове — никой нямаше да открие останките им. Ала по всичко личеше, че едва ли ставаше дума за образцови граждани: пистолети, ножове, трева и малко екстази — ето с какво бяха пълни джобовете им. Един бог знаеше какво имаше в раниците им.

А живот, изпълнен с насилие, често завършва с насилствена смърт.

— … мамка му — тъкмо казваше Ви, докато обикаляше около натоварения в камиона хамър. — В какво, по дяволите, са се блъснали? Бетонна стена?

Джон отвърна нещо на езика на знаците и Ви остро погледна към Куин.

— Какво, по дяволите, си мислеше? Можеше да бъдеш убит.

Куин се тупна по гърдите.

— Все още бие.

— Задник. — Ала по устните на Ви вече бе плъзнала усмивка. — Ама и аз сигурно бих направил същото.

С крайчеца на окото си Куин видя, че Блей тихичко и незабелязано се насочва към вратата, отвеждаща в тренировъчния център. Само след секунда и половина щеше да изчезне, приключил с драмата, в която отново го бяха забъркали насила.

Внезапно Куин бе обзет от неудържим порив да го последва в коридора, далеч от любопитни очи. Сякаш се нуждаеше от още един рунд…

„Братовчед ти ми дава онова, от което се нуждая. По цял ден. Всеки ден.“

О, господи, щеше да повърне.

— Някакви други лични вещи?

Куин заряза тези глупави мисли и надяна услужливата си маска.

— Аз ще ги донеса.

Скочи върху платформата, отвори с усилие смачканата задна врата на хамъра и се промуши през тесния отвор. Хубаво беше да се опитва да напъха тялото си на места, които бяха прекалено тесни — това даваше на мозъка му занимавка, а болката, която усещаше тук и там, бе още едно фантастично отклоняване на вниманието.

Двете раници здравата се бяха мятали насам-натам. Едната откри набутана дълбоко под мястото до шофьора, а другата беше отпред, върху спирачката и педала за газта. Странен багаж за двама такива типове, доколкото Куин можеше да прецени — не се връзваше с останалата част от вещите им и много повече напомняше за гимназисти, отколкото за наркодилъри.

Освен ако не им трябваше място, където да си държат наръчниците за правене на метамфетамини или нещо такова.

Докато пропълзяваше обратно на задната седалка, взе внезапното решение да не излезе оттам, откъдето беше влязъл. Извъртя се настрани, легна върху съсипаната кожена тапицерия и сви колене до гърдите си. Пое си рязко дъх и с всичка сила стовари тежките си ботуши върху другата врата; пантите се изкъртиха с пронизително скърцане и металният панел се стовари с трясък върху цимента.

Адски удовлетворяващо.

Докато звуците отекваха из гаража, Ви запали една от ръчно свитите си цигари и се приведе към отвора, който Куин току-що беше направил.

— Нали знаеш, че за тая работа има брави?

Куин седна… и си даде сметка, че току-що беше изкъртил единствената здрава врата. Е, каква прекрасна метафора за шибания му живот в този момент.

Метна двете раници навън, след което скочи, приземявайки се тежко, докато Джон, който бе уловил раниците, ги отваряше.

Мамка му. Блей си беше тръгнал. Вратата към тренировъчния център тъкмо се затваряше.

Куин изруга под носа си и измърмори:

— Мобилните им телефони трябва да са все още някъде вътре. Въпреки че прозорците са напукани, стъклото не е счупено, така че не може да са изхвърчали навън.

— Я виж ти. Я виж ти… — каза Ви, изпускайки дима от цигарата си.

Куин се намръщи и погледна към това, което Джон беше открил. Какво… по… дяволите…

— Будалкаш ли ме?

Най-добрият му приятел беше извадил керамична урна — съвсем евтина, от онези, които се продаваха в супермаркетите. А в раницата на другия тип имаше съвсем същата.

Каква беше вероятността!

— Трябва да намерим телефоните — промърмори Куин и отново скочи върху платформата. — На някого да му се намира фенерче?

Вишъс свали подплатената с олово ръкавица и вдигна светещата си ръка.

— Ето.

Той също скочи върху платформата и Куин отново влезе в колата през задната врата.

— Да не вземеш да ме удариш с това нещо, Ви.

— Би било плясване, което никога няма да забравиш, уверявам те.

Човече, тази ръка беше страшно практична. Ви я пъхна вътре и цялата кола грейна, сякаш беше ден, а опустошението, което цареше там, хвърляше остри, тъмни сенки. Куин запълзя насам-натам — пъхаше ръце под седалките и опипваше пода, протягаше се чак до ъглите. Миризмата беше убийствена, отвратителна комбинация от бензин, изгорена пластмаса и прясна кръв… и всеки път щом сложеше ръка някъде, във въздуха се вдигаха облачета от прахта, изсипана от въздушните възглавници.

Но всичките псевдойога пози си заслужаваха — той се появи с два айфона.

— Ненавиждам тези неща — измърмори Ви, докато отново надяваше ръкавицата си и поемаше двата телефона.

Куин излезе на сравнително свежия въздух навън, пое си дъх, разкърши врат и скочи на пода. Последва разговор и той кимна няколко пъти, все едно имаше каквато и да било представа какво се казва.

— Слушайте, нещо против да се чупя за малко, за да проверя дали всичко е наред? — прекъсна ги той.

Диамантените очи на Ви се присвиха.

— Дали всичко е наред с кого?

Сякаш само това бе чакал, Джон побърза да се намеси, задавайки въпрос за хамъра и плана за рехабилитацията му… все едно някой размаха факла пред тиранозавър рекс, за да отклони вниманието му. Когато Ви заговори за бъдещето на джипа като градинска скулптура, Куин едва не изпрати въздушна целувка на приятеля си.

Никой, освен Джон и Блей, не знаеше за Лейла… и нещата трябваше да си останат така на този ранен етап.

Като аструкс нотрум на Джон, Куин не можеше да се отдалечи кой знае колко и той не го и стори. Отиде до вратата, през която беше излязъл Блей, и извади телефона си. Набра един от вътрешните номера в имението и докато чакаше отговор, спря поглед върху съсипания си автомобил.

Още помнеше нощта, в която се беше сдобил с проклетото нещо. Въпреки че родителите му имаха пари, никога не бяха изгаряли от желание да му осигурят всички неща, които даваха на брат му и сестра му. Преди преобразяването си, той се бе издържал, като продаваше скришом червен дим, но не кой знае колко — само толкова, колкото да скърпи дупките в жалката си издръжка и да не крънка от Блей през цялото време.

Вечният недостиг на пари бе останал в миналото от мига, в който се бе издигнал до позицията на лична охрана на Джон. Новата работа му носеше солидна заплата — седемдесет и пет хилядарки на година. А като се имаше предвид, че не плащаше данъци на калпавото човешко правителство и че храната и покривът над главата му бяха безплатни, в джоба му оставаше солидна сумичка.

Хамърът беше първата му голяма покупка. Беше проучил нещата в интернет, но истината бе, че вече знаеше какво иска. Фриц бе отишъл да проведе пазарлъка и официалното купуване… и първия път, когато Куин се бе настанил зад волана, завъртял бе ключа и бе усетил ръмженето на двигателя под капака, за малко да се разциври като момиченце.

А ето че сега колата беше съсипана. Той не беше автомонтьор, но повредите изглеждаха толкова сериозни, че просто нямаше смисъл да се опитват да я спасят…

— Ало?

Гласът на Лейла го накара да се върне на земята.

— Здрасти. Току-що се върнах. Как се чувстваш?

Съвършено артикулираният отговор, който долетя от другата страна, му напомни за родителите му, всяка дума — грижливо подбрана и безукорно произнесена.

— Чувствам се добре, благодаря. Отпочинах си и погледах телевизия, както ти предложи. Даваха маратон на „Милиондоларови оферти“.

— Какво, по дяволите, е това?

— Предаване, в което продават къщи в Лос Анджелис… В началото си помислих, че е сериал, но се оказа, че било риалити шоу. Мислех, че всичко е измислено. Мадисън има прекрасна коса… а Джош Флаг наистина ми харесва. Изключително е прозорлив и много мил с баба си.

Куин й зададе още няколко въпроса, като какво е яла и дали е поспала, за да я накара да говори — между сричките търсеше следи от тревога или неразположеност.

— Значи, си добре — каза той.

— Да. И преди да си попитал, вече помолих Фриц да ми донесе Последното хранене в стаята. И да, ще си изям всичкия ростбиф.

Куин се намръщи, тъй като не искаше тя да се чувства като затворена в клетка.

— Слушай, не е само заради детето, но и заради теб. Искам да се чувстваш добре, нали знаеш?

Тя сниши мъничко глас:

— Винаги си бил такъв. Дори преди с теб… да, винаги си искал най-доброто за мен.

Насочвайки вниманието си към вратата, която бе изкъртил, Куин си помисли колко страхотно беше усещането здравата да нарита нещо.

— Мисля да потренирам малко. Ще се отбия да те видя, преди да си легна, става ли?

— Добре. Пази се.

— Ти също.

Когато затвори телефона, Куин си даде сметка, че Ви бе млъкнал и го гледаше, като че нещо сериозно не беше наред… сякаш косата му беше пламнала, панталоните му се бяха смъкнали около глезените или си беше обръснал веждите.

— С жена ли говори, Куин? — провлачи братът.

Куин се огледа наоколо за спасително въже, обаче не намери нищичко.

— Ъъъ…

Ви издуха дима от цигарата си през рамо и се приближи.

— Все тая. Отивам да се занимая с тези телефони. А ти ще трябва да си купиш нова кола… каквато и да е, стига да не е електромобил.

Когато двамата с Джон останаха сами, беше очевидно, че той се кани да каже нещо за сцената край пътя.

— Не искам да го чуя, Джон. В момента просто нямам сили.

— Мамка му — изписа Джон на езика на знаците.

— Абсолютно, мой човек. В къщата ли ще се качиш?

Ако се придържаше към буквата на закона по отношение на задълженията си като аструкс нотрум, Куин би трябвало да е до Джон двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата. Ала кралят официално го беше освободил, когато двамата се намираха в имението. В противен случай Куин щеше да е принуден да научи твърде много за приятеля си и Хекс.

А на Джон щеше да му се наложи да стане свидетел как той и Лейла… хм, да.

Когато Джон кимна, Куин отвори вратата и я задържа.

— След теб.

Отказваше да погледне приятеля си в лицето, докато той минаваше покрай него, просто не бе в състояние да го направи. Защото знаеше точно какво се върти в главата му, а изобщо не искаше да говори за случилото се на пътя. Нито за разигралото се тази нощ. Нито за гадостта от… отпреди много време, която дължеше на бранителите на честта.

Беше приключил с приказките.

Досега не бяха помогнали на никого.

* * *

Когато затвори последния том от Летописите, Сакстън, син на Тин, бе в състояние единствено да се взира в меката кожена корица със златен релеф.

Последният.

Не можеше да повярва. Колко дълго продължаваше това проучване? Три месеца? Четири? И вече бе приключило?

Плъзна бърз поглед по библиотеката на Братството със стотиците й томове със закони, доклади и кралски декрети… и си помисли, че да, наистина беше отнело месеци, докато ги прегледа всичките. А сега, когато ровенето беше приключено, бележките — направени, а законовият път за онова, което кралят искаше да постигне — прокаран, би трябвало да изпитва удовлетворение от свършеното.

Вместо това се чувстваше мъртъв.

В подготовката и практиката си като адвокат и преди се бе изправял срещу сложни проблеми… особено след като се бе преместил в това огромно имение и бе станал личен юридически съветник на Слепия крал — Древните закони бяха страшно оплетени, архаични не само като изказ, но и като съдържание… а кралят на вампирите изобщо не беше такъв. Мисленето на Рот беше едновременно праволинейно и революционно и когато ставаше дума за управлението му, минало и бъдеще рядко съжителстваха без голяма доза преработка… на Древните закони, разбира се.

Тук обаче ставаше дума за нещо от съвсем различен калибър.

Като суверен, Рот можеше да прави горе-долу каквото си поиска… стига подходящите прецеденти да бъдеха открити, преработени и записани. В края на краищата кралят беше живият закон, физическо въплъщение на реда, необходим за съществуването на едно цивилизовано общество. Проблемът бе, че традициите не бяха плод на случайност, а следствие от безчет поколения, живели и вземали решения въз основа на правила, приети от обществото. Прогресивните мислители, опитващи се да поведат едно закостеняло, консервативно общество по нови пътища, обикновено се натъкваха на цял куп проблеми.

А сегашната допълнителна реформа на древните правила беше повече от смела. И то в настоящата политическа обстановка, в която властта на Рот и бездруго беше оспорвана…

— Замислил си се.

Гласът на Блей го накара да подскочи и за малко да изпусне писалката си „Монблан“.

Блей начаса протегна успокоително ръка.

— О, съжалявам…

— Няма нищо, аз… — Сакстън се намръщи, забелязал мокрите му окървавени дрехи. — Прескъпа Скрайб Върджин… какво се е случило тази нощ?

Вместо отговор, Блей се отправи към напитките върху античния шкаф с извити крачета в ъгъла. Очевидно бе, че докато се колебаеше между шери и „Дюбоне“[1], подреждаше думите в главата си.

Което означаваше, че става въпрос за Куин.

Всъщност Блей не обичаше нито шери, нито „Дюбоне“. И наистина — в крайна сметка си сипа порто.

Сакстън се облегна в стола си и вдигна очи към полилея, който висеше високо горе на тавана. Представляваше великолепно произведение на „Бакара“, изработено в средата на деветнайсети век, с всичките му кристали и майсторска направа, които можеха да се очакват. Спомни си как полилеят се бе поклащал лекичко наляво-надясно и пречупената светлина бе пръскала миниатюрни дъги из стаята.

Преди колко нощи беше това? Колко време беше минало, откакто Куин беше служил на онази Избраница в стаята точно над тази?

Оттогава нищо не беше същото.

— Развалена кола. — Блей отпи голяма глътка. — Просто технически проблем.

Затова ли панталонът ти е мокър, а по предницата на ризата ти има кръв? — помисли си Сакстън. Но не го изрече на глас.

Свикнал бе да задържа нещата за себе си.

Мълчание.

Блей довърши питието си и си наля ново с бързина, обикновено присъща на пияниците. Какъвто той не беше.

— Ами ти? — попита след това. — Как върви работата?

— Приключих. Е, почти.

Сините очи на Блей се стрелнаха към него.

— Наистина ли? Мислех, че никога няма да свършиш с това.

Сакстън обходи с поглед лицето, което познаваше така добре. Очите, в които сякаш се беше взирал цял живот. Устните, в които беше впивал своите с часове.

Смазващата скръб, която изпитваше, бе също толкова безспорна, колкото и привличането, довело го в тази къща, тази работа, този нов живот.

— Аз също — рече той след миг. — Аз също… мислех, че ще ми отнеме много повече време.

Блей се взираше в дъното на чашата си.

— Кога започна?

— Аз не… не си спомням. — Сакстън вдигна ръка и потърка основата на носа си. — Няма значение.

Ново мълчание. В което мислите на Блей — Сакстън беше готов да заложи дори дъха в дробовете си — се бяха върнали при другия мъж, онзи, когото той обичаше както никого на този свят, другата си половинка.

— Е, какво представляваше? — попита Блей.

— Моля?

— Проектът ти. Цялата тази работа. — Блей махна изящно с чашата си. — Книгите, които изучаваше. След като си свършил, значи, можеш да ми кажеш за какво беше всичко това, нали така?

За миг Сакстън се поколеба дали да не му каже истината… че бе имало и други, също толкова важни и неотложни неща, за които не беше говорил. Неща, с които си бе мислил, че ще може да живее, но които с течение на времето се бяха оказали прекалено голям товар.

— Много скоро ще разбереш.

Блей кимна, ала с все същия разсеян вид, който имаше от самото начало. Само дето след това каза:

— Радвам се, че си тук.

Веждите на Сакстън подскочиха.

— Нима…?

— Рот има нужда от наистина добър адвокат до себе си.

А!

Сакстън отмести стола си назад и се изправи.

— Да. Колко вярно.

Докато събираше купчините листове, го обзе странно усещане за уязвимост. В този напрегнат, тъжен миг му се струваше, че те бяха единственото, което го крепеше — тези тънички, ала едновременно с това могъщи листове с безчетните си думи, всяка от тях — грижливо измислена и написана на ръка. Не знаеше какво би правил без тях в нощ като тази.

Той се прокашля.

— Какви планове имаш за остатъка от нощта?

Докато чакаше отговора, сърцето му се блъскаше в гърдите, защото той, и само той, като че ли си даваше сметка, че възложената му от краля задача не беше единственото, което приключваше тази нощ. Всъщност неоснователният оптимизъм, който го беше поддържал в началото на тази любовна връзка, се бе превърнал в нещо като отчаяние, което го караше да се вкопчва в сламки по един съвсем нетипичен за него начин… ала сега дори това си бе отишло.

Ама че ирония. Сексът не беше нищо друго, освен преходна физическа връзка… и неведнъж през живота си той бе всичко, което бе търсил. Такъв бе случаят дори с Блейлок в началото. Но с течение на времето сърцето му се беше намесило и именно това го бе довело дотам, където се намираше тази нощ.

В края на пътя.

— … потренирам.

Сакстън тръсна глава.

— Моля?

— Ще потренирам малко.

След като изпи цяла гарафа с порто? — помисли си Сакстън.

За миг изпита изкушение да настои за по-точни подробности за случилото се през нощта — кой, какво и къде, сякаш това би могло да му донесе някакво облекчение. Ала не го направи. Блей имаше състрадателна, добра душа и изтезаваше само когато работата му го изискваше.

Не, нищо нямаше да му донесе облекчение, нито разговорите, нито мълчанието, нито сексът.

С чувството, че надява доспехи, Сакстън закопча двуредния си блейзър и провери дали вратовръзката му е опъната. Прокара ръце по гърдите си и установи, че кърпичката в джоба му е съвършено поставена; френските му маншети обаче се нуждаеха от рязко подръпване и той веднага се погрижи за това.

— Трябва да си почина преди разговора с краля. Раменете ме болят от това, че цяла нощ седях на бюрото.

— Вземи вана. Може да те поотпусне.

— Да. Вана.

— Ще се видим по-късно, тогава.

Блей си наля ново питие и се приближи.

Устните им се срещнаха за миг в кратка целувка, а после Блей се обърна и излезе във фоайето, поемайки по стълбите, за да се преоблече.

Сакстън го гледаше как се отдалечава. Дори направи няколко крачки напред, за да може да вижда как тежките ботуши изкачват стъпалата едно по едно.

Част от него копнееше да последва Блей в спалнята им и да му помогне да си съблече дрехите. Оставяйки чувствата настрани, физическата тръпка между тях двамата открай време беше силна и сега му се искаше да се възползва от това.

Само че дори тази временна спасителна мрежа започваше да се прокъсва.

Сакстън си наля чаша шери, отпи една глътка и отиде да седне край огъня. Наскоро Фриц бе сложил още дърва и над купчината цепеници играеха ярки пламъци.

Щеше да боли, помисли си Сакстън. Ала нямаше да го прекърши.

Рано или късно, щеше да го преживее. Да го преболи. Да продължи напред.

Сърцата непрекъснато се разбиваха…

Нямаше ли дори такава песен?

Въпросът, разбира се, бе кога да говори с Блей за това.

[1] Френски аперитив. — Б.пр. ↑

9

Ските се плъзгаха енергично върху снега с ритмично шумолене. Бурята, дошла от север, бе отминала след зазоряване и лъчите на изгряващото слънце, което надничаше над ръба на разсейващите се облаци, проникваха между дърветата и караха заснежената земя да блести.

В очите на Сола Морте златистите снопове светлина изглеждаха като остриета.

Далеч напред целта й се извисяваше като яйце на „Фаберже“ върху пиедестал — къщата край река Хъдсън беше архитектурен шедьовър, клетка от привидно крехки подпорни греди, поддържащи безчет прозорци. Стъклата от всички страни отразяваха водата и изгряващото слънце, подобно на фотографии, направени от истински творец и поставени в рамка чрез металната конструкция на къщата.

На света няма достатъчно пари, за да ме накарат да живея в такова нещо.

Освен ако стъклото не е бронирано. Но кой ли имаше пари за нещо такова?

Според колдуелския общински архив земята беше купена преди две години от някой си Винсънт ди Пиетро и застроена от компанията му за недвижими имоти. По строежа не бяха жалени средства… поне ако се съдеше по данъчната оценка, която възлизаше на повече от осем милиона долара. Малко след приключването на строителните работи, имотът бе сменил собственика си и бе преминал в ръцете на фонд за недвижими имоти… чийто единствен довереник беше адвокат, живеещ в Лондон.

Сола обаче знаеше кой живее тук.

И именно заради него беше дошла.

Той бе и причината да е въоръжена така. Сола носеше цял куп оръжия на леснодостъпни места: нож в един калъф на кръста, пистолет на десния хълбок, джобно ножче в яката на бялото си камуфлажно яке.

Мъже като нейния обект не обичаха да ги шпионират — въпреки че беше дошла, за да събере информация, а не за да го убие, изобщо не се съмняваше, че ако я открият, играта щеше да загрубее. За отрицателно време.

Тя извади бинокъла си от един вътрешен джоб и се заслуша, съвършено неподвижна. Не чу нищо, никой не се приближаваше — нито изотзад, нито отстрани, нито отпред. От мястото си съвсем ясно виждаше задната част на къщата.

Обикновено когато я наемеха за подобна задача, действаше през нощта. Но не и с този обект.

Топнаркодилърите работеха от осем до пет, но в техния случай това беше от пет следобед до осем сутринта, а не обратното. Денят беше времето, когато спяха и се чукаха, така че именно тогава трябваше да огледаш къщите им, да научиш навиците им, да видиш какъв персонал имат и как се охраняват през времето, в което почиват.

Тя фокусира бинокъла върху къщата и се залови да направи своята преценка. Вратата на гаража. Задната врата. Прозорците, които според нея трябва да бяха на кухнята. А после започваха плъзгащи се стъклени врати, които стигаха от пода до тавана и минаваха по цялата задна страна и зад ъгъла, отвеждащ към речния бряг.

Цели три етажа.

Доколкото можеше да види, вътре нищо не се движеше.

Човече, това беше страшно много стъкло. И в зависимост от ъгъла на светлината тя дори можеше да надзърне в някои от стаите, особено в голямото открито помещение, което като че ли заемаше поне половината от първия етаж. Мебелите бяха малко и модерни, сякаш собственикът не обичаше хората да мързелуват.

Сто на сто гледката беше невероятна. Дори сега, със заоблаченото небе и слънцето.

Сола насочи бинокъла към стрехите, очаквайки да открие охранителни камери на всеки пет метра.

Бинго.

В което нямаше нищо чудно. От онова, което й бяха казали, собственикът бил страшно предпазлив… а такава хронична подозрителност обикновено вървеше в комплект със солидна доза обсебеност от всякакви охранителни средства, като лични бодигардове, бронирани автомобили и със сигурност — постоянно наблюдение на всяко място, където този човек прекарваше дори и малка част от времето си.

Например мъжът, който я бе наел, разполагаше с всички тези неща, както и много други.

— Какво по…

Фокусира наново бинокъла.

Спря да диша, за да е сигурна, че е съвсем неподвижна.

Това… не можеше да бъде. Нещата в къщата бяха на вълни — всички мебели, които виждаше, сякаш леко се рееха.

Сола свали бинокъла и се огледа наоколо, чудейки се дали проблемът не беше в очите й.

Не. Всички борове в гората се държаха напълно нормално — стояха си неподвижно и дори клоните им не се поклащаха в студения въздух. Тя отново поднесе бинокъла към очите си и проследи очертанията на покрива и на каменните комини.

Всичко беше съвършено неподвижно.

Обратно към прозорците.

Пое си дълбоко дъх, задържа кислорода в дробовете си и се подпря на близката бреза, за да осигури на тялото си допълнителна стабилност.

Нещо определено не беше наред. Рамките на плъзгащите се врати, очертанията на верандите и всичко по постройката — статично и неподвижно. Ала вътрешността на къщата изглеждаше някак… на пиксели, сякаш пред себе си имаше снимки на мебели, които след това бяха наложени върху нещо като завеса, която се поклащаше от слаб ветрец.

Това щеше да се окаже по-интересен проект, отколкото Сола предполагаше. Да докладва за действията на този бизнес партньор на един неин „приятел“, не беше най-вълнуващата задача, която можеше да си представи. Тя си падаше по по-големите предизвикателства.

Ала ето че тук може и да се криеше нещо повече, отколкото й се бе сторило на пръв поглед.

В края на краищата камуфлажът означаваше, че криеш нещо… а тя бе превърнала в своя професия вземането на неща, които хората искаха да запазят. Тайни. Скъпоценни вещи. Информация. Документи.

Какво точно, не беше важно за нея. Актът на проникването в заключена къща, кола, сейф или куфарче, за да вземе каквото търсеше, бе всичко, което имаше значение.

Тя беше ловец.

А мъжът в къщата, който и да беше той, бе нейната плячка.

10

Блей не би трябвало да вдига дори обикновена гиричка, да не говорим пък за сериозните тежести в тренировъчния център. Портото, което беше обърнал на празен стомах, го беше направило замаян и некоординиран. Но той се нуждаеше от някакъв план, или по-точно място, където да си дотътри жалкия задник. Каквото и да било, само не и да се качи в стаята си, отново да седне на онова легло и да започне деня така, както бе започнал и нощта — като пуши и се взира пред себе си с празен поглед.

И вероятно с много повече порто в тялото си.

Излезе от подземния тунел, прекоси офиса и бутна стъклената врата.

Докато крачеше, все още отпивайки от полупълната чаша, мислите му се въртяха в кръг — чудеше се кога ли щеше да свърши цялата тази гадост между него и Куин. На смъртния му одър? Господи, не смяташе, че е в състояние да издържи толкова дълго, при положение че животът му имаше обичайната за расата продължителност.

Може би трябваше да се изнесе от имението. Преди Уелси да бъде убита, двамата с Тор бяха живели в собствена къща. Ами да, ако го направеше, щеше да вижда Куин единствено когато имаха събрание, а при толкова много народ в имението нямаше да му е трудно да го избягва.

Всъщност той вече го правеше от известно време.

Ами да, при един такъв сценарий пътищата на двамата изобщо нямаше да се пресичат. Като аструкс нотрум на Джон, Куин винаги му партнираше, а и с начина, по който се въртяха дежурствата и се разпределяха териториите, които трябваше да покриват, двамата с Куин никога не се биеха заедно, освен в извънредни ситуации.

Сакстън можеше да идва до имението на работа…

Блей се закова като статуя на прага на стаята с тежестите. През стъклото видя как един набор тежести се вдига и спуска над лежанката и по маратонките „Найки“ разбра кой тренира.

По дяволите, и за миг не можеше да се отърве.

Приведе се напред и удари главата си във вратата. Веднъж. Два. Три пъти…

— Предполага се да се бъхтиш на уредите… не по вратата.

Гласът на Мани Манело беше така добре дошъл, както и ритник в задника с подковани със стомана обувки.

Блей се изправи и светът се завъртя около него… дотам, че той тайничко се подпря със свободната си ръка на касата на вратата, за да скрие проблема си с равновесието. Освен това закри почти довършеното питие.

Докторът едва ли щеше да одобри идеята за тренировка под въздействието на алкохола.

— Как си? — попита Блей, макар че всъщност изобщо не го бе грижа… Не беше нищо лично спрямо хелрена на Пейн. Просто в момента не го беше грижа за нищо.

Устата на Манело се отвори и Блей загледа как устните му оформят срички. Миг по-късно двамата си размениха думи за довиждане и ето че Блей отново беше сам до вратата.

Беше адски тъпо просто да си стои там, пък и беше казал на добрия доктор, че ще влезе в залата. Освен това вътре имаше колко — двайсет и пет уреда? Плюс гири и щанги. Пътеки за бягане. „Стеърмастър“, елиптични уреди… предостатъчно за всички.

„Не съм влюбен в Лейла.“

Блей изруга и бутна вратата, готов да посрещне неловкото „а, здрасти, ти ли си“. Само че Куин дори не забеляза появата му. Вместо да си пусне музика по вградените в тавана колони, той носеше слушалки, които обгръщаха ушите му и освен това се беше преместил на лоста за набиране, така че беше с гръб към вратата и с лице към бетонната стена.

За да се държи възможно най-далеч, Блей скочи на първия уред, който му попадна… за гръдни мускули. Все тая.

Остави чашата, намести болта, застопоряващ тежестите, и като се настани на меката седалка, улови двете дръжки и започна да изтласква.

Единственото, което виждаше, беше Куин.

Но това може и да се дължеше на факта, че очите му отказваха да се преместят върху нещо друго.

Куин носеше черен потник, който прекрасно разкриваше мощните му рамене… чиито мускули се напрегнаха до краен предел, когато той достигна най-високата точка на набирането. Извивките и контурите им бяха на боец, а не на адвокат…

Блей си заповяда да спре.

Болезнено несправедливо бе да прави подобно сравнение. През изминалата година беше опознал тялото на Сакстън така добре, както и своето, и то беше прекрасно, така слабо и изящно…

Куин отново се повдигна, мускулите на ръцете удържаха тежестта на тялото му. Заради усилието по кожата му беше избила пот и лъщеше под светлината на лампите. Татуировката на тила му се раздвижи, когато охлаби захвата и се спусна надолу само за да се повдигне отново миг по-късно. И пак — надолу, нагоре.

Блей си спомни как бе изглеждал, докато обръщаха хамъра — силен, мъжествен… еротичен.

Момент, това не можеше действително да се случва. Той не седеше тук, гледайки Куин по този начин…

Образи от отминали години нахлуха в съзнанието му, превръщайки го в телевизионен екран. Видя как Куин се навежда над една човешка жена, сложена да легне със задника нагоре на ръба на една маса, как хълбоците му се повдигат и спускат, докато я чука, стиснал таза й с ръце, за да я задържи на едно място.

Разполагаше с много подобни образи на Куин в различни пози с различни партньори, и от двата пола. В началото, веднага след преобразяването им, беше толкова вълнуващо да ходят „на лов“ заедно… или по-точно, Куин забърсваше това, което си харесаше, а Блей вземаше онова, което той му доведеше. Толкова много секс с толкова много хора… макар че по онова време Блей го правеше само с жени. Може би защото знаеше, че те са безопасни, че „не се броят“ в толкова много отношения.

Колко простичко беше всичко в началото. Ала с течение на времето нещата бяха започнали да се променят… и той си бе дал сметка, че докато гледа Куин с еднодневките му, си представя себе си под това тяло, получаващ онова, което то така добре умееше да дава. След известно време устата, обхванала пениса на Куин, вече не беше тази на някой непознат, а неговата. А когато оргазмите дойдеха (а те винаги идваха), той бе онзи, който ги поемаше в себе си. Неговите ръце бяха върху тялото на Куин, неговите устни — впити в тези на Куин, неговите крака — широко разтворени.

И това беше прецакало всичко.

Мамка му, и до днес не бе забравил как лежи буден през деня и се взира в тавана, повтаряйки си, че когато отново отидат в клуба и се затворят в тоалетната, или където точно се случеше следващият път, повече няма да го прави. Ала всеки път, когато излезеха, беше все едно на някой наркоман му предлагаха точно онова хапче, от което се нуждаеше.

А после се бяха случили онези две целувки. Първата — недалече оттук, в залата за прегледи на клиниката. И му се бе наложило да се моли за нея. Втората — в спалнята му на горния етаж, точно преди за първи път да излезе със Сакстън. За нея също се бе молил.

Изведнъж той престана да си дава вид, че вдига тежести, и отпусна ръце на бедрата си. Каза си, че трябва да си върви. Да стане и да се махне, преди Куин да се премести на следващия уред и да открие присъствието му.

Вместо това си даде сметка, че очите му отново са се върнали върху онези рамене и гръб, върху стегнатата талия и още по-стегнатия задник, върху мускулестите крака.

Може би беше заради алкохола. Последица от спора в камиона. Цялата история със секса с Лейла…

Ала в момента беше възбуден. Корав като камък. Напълно готов. Сведе поглед надолу, към широките си шорти… и му се прииска да си пусне един куршум в главата.

Господи, трябва да се махне оттук още сега.

* * *

Куин отново и отново се набираше на лоста, макар ръцете му да се бяха вдървили и сякаш някой смъкваше с нож бицепсите му от костите… и това бе само дребна работа в сравнение с раменете му. Те бяха истинският проблем. Все едно някой се бе приближил изотзад, намазал ги бе с препарат за сваляне на лак и ги бе подхванал с индустриална шкурка.

Нямаше представа колко набирания беше направил. Нито колко мили беше пробягал. Не беше броил коремните преси, кляканията, скоковете.

Знаеше само, че ще продължи.

Цел: пълно изтощение. Искаше да потъне в безпаметен сън в мига, в който се качеше в стаята си и се строполеше върху леглото.

Пусна се от лоста, сложи ръце на хълбоците си, наведе глава и задиша тежко. Дясното му рамо начаса се схвана, но това беше доминантната му страна и той го очакваше. За да отпусне схванатите си мускули, той описа широк кръг с ръка, докато се обръщаше…

… и се вцепени.

От другата страна на сините тепихи, върху най-близкия до вратата уред, седеше Блей, неподвижен като тежестите, които не вдигаше.

Изражението му беше вулканично. Но не защото беше ядосан.

О, не, не беше ядосан.

Ерекцията му беше толкова голяма, че се виждаше чак в другия край на залата. Може би дори в другия край на щата.

Куин отвори уста. Затвори я. Отново я отвори.

В крайна сметка реши, че това е съвършеният пример как животът винаги успява да те изненада. От всички ситуации, в които си бе представял, че може да се озове, тази определено не беше от тях. Не и след… е, след всичко.

Свали си слушалките и ги остави да висят около врата му, така че мощният ритъм, който допреди миг ехтеше в ушите му, сякаш се намираше на метри от сцената по време на концерт, се превърна в жалко, едва доловимо съскане.

Това за мен ли е?, искаше да попита.

За частица от секундата си помисли, че може и да е, но колко арогантно от негова страна щеше да е това? Блей току-що му беше изнесъл реч как те двамата не са нищо повече от почасови работници, потящи се един до друг в ресторант за бързо хранене. Сега той се появяваше с възбуда с размерите на железен лост… и първата мисъл на Куин бе, че тя би могла… евентуално, може би, кой знае… да бъде за него?

Ама че задник беше.

Освен това какво, по дяволите, би сторил, ако внезапно се озовеше в някаква паралелна вселена, в която Блей му предложеше да го направят?

Разбира се, че го желаеше.

За бога, винаги го беше желал… толкова, че не можеше да не се запита дали това, че го бе отблъсквал уж „заради доброто на Блей“, всъщност не беше заради него самия.

Докато мислеше за това, забеляза чашата в краката на Блей. А, значи, беше намесен алкохол… силно се съмняваше, че тъмната течност, от която бе останало около един пръст, беше кока-кола.

По дяволите, ами че като нищо Сакстън може току-що да му е изпратил снимка на голото си тяло и именно на това да се дължеше ерекцията.

Ама че скапваща мисъл.

Братовчед ти ми дава онова, от което се нуждая. По цял ден. Всеки ден.

— Имаш ли да ми кажеш нещо? — рязко попита Куин.

Блей поклати глава.

Куин се намръщи. Блей не беше някоя луда глава… никога не е бил и това бе една от причините двамата да останат страшно близки в продължение на толкова дълго време. Противоположностите и дрън-дрън-дрън. Ала в момента изглеждаше така, сякаш е на ръба.

Нима в райската обител на щастливата двойка се бяха промъкнали неприятности? Не, те прекалено добре си пасваха.

— Добре. — Човече, идеята да остане тук, докато Блей загряваше за поредната сесия със Сакстън Великолепни, беше немислима. — Ще се видим по-късно.

Докато минаваше покрай него, почувства очите на Блей върху себе си… ала не на нивото на лицето му. Поне така му се стори.

Какво, по дяволите, ставаше тук?

Излезе в коридора и поспря, за да се увери, че бетонните стени не са започнали да се топят и че изведнъж не са му пораснали риби вместо ръце. Никое от тези неща не се бе случило, но шантавото чувство за нереалност го преследваше, докато отиваше в съблекалнята. Един душ беше задължителен — бе облян в пот и колкото и догените да обичаха бъркотиите, той нямаше намерение да им създава допълнителна работа само защото бе опитал да се убие в тренировъчната зала…

Корав. Възбуден. Готов за секс.

Докато този образ на Блей пулсираше във вътрешността на черепа му, той затвори очи и блъсна вратата, отвеждаща в царството на керамичните плочки и кранчетата за вода. Беше възнамерявал да отиде право при душовете, но вместо това се позабави в предната половина на помещението, където имаше спретнати редици шкафчета и пейки, минаващи по протежение на пътеките. Настани се на една от тях, развърза маратонките си, изрита ги на пода и си събу чорапите.

Напълно възбуден.

Блей направо умираше за секс.

Незнайно защо в съзнанието му изникнаха последните два пъти, в които беше правил секс. Червенокосият тип в „Желязната маска“, онзи, когото беше съблазнил и изчукал в тоалетната. Беше си го избрал от тълпата именно заради тази физическа характеристика и естествено, последвалият сеанс не му беше донесъл кой знае какво. Но разбира се, то бе, като да си мечтае за „Херадура“, а вместо това да е принуден да се задоволи с безалкохолна бира.

А после се бе случило онова с Лейла… което не беше нищо друго, освен физически изтощителна работа, като да копаеш канавка или да зидаш стена…

Господи, чувстваше се като истинска отрепка, задето мислеше така… и определено не ставаше въпрос за липса на уважение към Избраницата. Но поне беше достатъчно ясно, че тя гледаше на нещата по същия начин.

Това беше всичко за последната година. Тези два пъти.

Почти дванайсет месеца без нищо, без дори да се самозадоволява. Просто сексът не го интересуваше, сякаш топките му бяха заспали зимен сън.

Интересно, веднага след преобразяването си беше чукал наред всичко с два крака и пулс и докато се мъчеше да си припомни някои от тези многобройни лица (в много от случаите въобще не си беше правил труда да ги пита за имената), усети как го стисва неприятно чувство.

Цялото това анонимно, безименно, безлично чукане… пред очите на Блей. Всъщност, като се замислеше, той винаги беше с него. По онова време му се струваше, че е просто споделяне на нещо готино с най-добрия му приятел, но сега вече не беше толкова сигурен.

О, майната му. Всъщност знаеше какво бе означавало всичко това.

Истински страхопъзльо.

Изправи се, съблече се и остави потника и баскетболните си шорти да се пльоснат на пейката в мокра купчинка. Отиде до помещението с душовете, избра си един наслуки, завъртя кранчето и се пъхна под струята. Водата беше леденостудена, ала Куин не го беше грижа. Изправен с лице срещу нея, той затвори очи и отвори уста.

Онзи червенокосият в клуба преди почти година? Докато го съблазняваше в тоалетната, през цялото време беше мислил за Блей. Именно Блей беше притиснал към умивалника и беше целунал страстно. Именно на Блей беше духал, докато свърши; именно в него беше проникнал отзад и…

— О, за бога… — простена Куин.

Изникнал сякаш от нищото, образът на стария му приятел, седнал в тренировъчната зала, с широко разтворени колене и възбуда, напираща в прекалено тънката материя на шортите, се появи в главата му и се спусна по гръбначния стълб, право между краката му. Куин изруга, коленете му омекнаха и трябваше да се подпре на гладките плочки.

— О… господи…

Приведе се напред, опря чело на ръката си и се помъчи да се съсредоточи върху усещането от струята, разбиваща се в тила му.

Обречен опит.

Единственото, което усещаше, беше туптенето на възбудата си.

Е, това, както и ярката фантазия, в която коленичеше и я притискаше между разтворените бедра на Блей, докато проникваше с език в устата му… а ръката му се пъхваше в шортите и правеше с пениса му неща, които той никога нямаше да забрави.

И то само като за начало.

Куин се извърна от струята и зарови пръсти в косата си, приглаждайки я назад, а гърбът му се изви в дъга. Усещаше, че възбудата му стърчи право напред, молеща за внимание.

Само че той нямаше да направи нищо по въпроса. Блей заслужаваше нещо по-добро… Да, в това нямаше логика, но му се струваше отвратително да се оправя сам под душа, мислейки си за възбудата на Блей, предизвикана от някой друг.

По дяволите, предизвикана от партньора на Блей.

Неговият собствен братовчед, за бога.

Докато ерекцията му си стоеше там, ни най-малко впечатлена от тази логика, Куин си даде сметка, че му предстои дълъг ден.

11

Блей отпусна глава и изруга, когато вратата на залата с тежестите се затвори. И разбира се, от това положение, единственото, което виждаше, беше ерекцията му.

Което изобщо не помогна.

Вдигна очи и се загледа в лоста за набиране. Знаеше, че трябва да направи нещо. Да седи тук полупиян, докато в шортите му кипи празненство, определено не беше положение, в което би искал да го заварят. Ами ако в залата влезеше например Рейдж? Щеше да е принуден да слуша за това до края на дните си. Пък и беше облечен в спортни дрехи, заобиколен бе от уреди, така че като нищо можеше да се залови за работа, да повдига малко тежести и да се надява веселякът в гащите му да изпадне в депресия от липсата на внимание.

Добър план.

Наистина.

Аха.

Когато след известно време погледна към часовника, осъзна, че са минали петнайсет минути, а той изобщо не беше помръднал — е, ако не се броеше дишането му.

Ерекцията му имаше свое собствено решение на проблема. Решение, с което ръката му начаса се съгласи — спусна се между краката му, откри коравата…

Блей скочи от мястото си и се отправи към вратата. Стига с тези глупости. Щеше да мине през тоалетната в съблекалните, с надеждата да се отърве от поне част от алкохола в организма си. След това щеше да се метне на пътеката за бягане и да изкара останалата част с потене. А после — в леглото, където, ако все още се нуждаеше от отдушник на еротичните си желания, щеше да намери такъв.

Първият признак, че от новия си план май е на път да затъне още по-надълбоко, дойде, когато отвори вратата на съблекалните — звукът на течаща вода означаваше, че някой се къпе. Само че той беше толкова погълнат от това, да си срита задника, че изобщо не се хаби с каквито и да било предположения. Които биха го накарали да спре, да се завърти на пета и незабавно да си намери друга тоалетна.

Вместо това мина покрай шкафчетата и си свърши работата. Едва когато си миеше ръцете, събра две и две и започна да му просветва.

Сякаш надарена със собствена воля, главата му се обърна по посока на душовете.

Трябва да се махнеш, каза си той.

Докато затваряше кранчето на чешмата, тихото изскърцване му се стори като крясък. Отказваше да се погледне в огледалото — не искаше да види какво има в очите му.

Върни се до вратата. Просто се върни до вратата. Просто…

Отказът на тялото му да изпълни една толкова простичка заповед, не беше проява на физическо неподчинение. Трагичната истина бе, че това беше нещо като повтарящ се мотив в живота му. Заради който по-късно щеше да съжалява.

В този момент обаче, когато избра да се приближи и да свие зад стената на помещението с душовете, където се притаи, докато скришом наблюдаваше мъжа, когото не би трябвало да гледа… мощният прилив на чувства беше толкова болезнено познат, че сякаш бе костюм, ушит по мярка на лудостта му.

Куин беше с лице към душа, под който стоеше; с една ръка се подпираше на мократа стена, а главата му беше наведена. Водата обливаше раменете и изобилието от гладка кожа, която покриваше якия му гръб… а после се стичаше по великолепния задник… и още по-надолу, по дългите силни крака.

През последната година Куин доста беше наедрял. Преобразяването го беше надарило със солидно тяло, а след това бе заякнал още повече през онези първи месеци на интензивно хранене. Ала беше минало доста време, откакто Блей го беше виждал без дрехи… и, господи, изтощителните тренировки, на които се подлагаше, определено си личаха в изваяните мускули…

Куин неочаквано се раздвижи — обърна се, отметна глава назад, оставяйки водата да приглади тъмната му коса, докато гърбът му се извиваше в дъга.

Беше запазил пиърсинга на пениса си.

И, мили боже, беше възбуден…

Начаса оргазъм заплаши да взриви ерекцията на Блей, топките му се стегнаха като юмруци. Той се обърна рязко и изхвърча от съблекалните в коридора, сякаш го бяха изстреляли от дулото на оръдие.

— Мамка му… по дяволите…

Докато вървеше с цялата бързина, на която беше способен, се мъчеше да прогони този образ от съзнанието си, като си напомняше, че има любовник, че е оставил всичко това в миналото, че не можеш да се самоунищожаваш заради едно и също нещо до безкрай.

Когато нищо от това не подейства, той си повтори речта, която беше изнесъл на Куин в камиона…

Къде, по дяволите, беше офисът?

Спря на място и се огледа. О, страхотно! Беше вървял в обратната посока и ето че беше отминал клиниката и сега се намираше до класната стая.

На километри от изхода, отвеждащ в тунела.

— … толкова дълбока разкъсна рана. Но той отказа.

Дълбокият глас на Мани Манело предизвести появата на самия лекар, който излезе в коридора от главната стая за прегледи. Миг по-късно доктор Джейн се показа зад него; в ръката си държеше медицински картон и прокарваше пръст по една от страниците.

Блей се шмугна в първата попаднала му врата…

… и се озова в море от тъмнина. Опипа стената за електрически ключове, тъй като беше прекалено не на себе си, за да запали осветлението със силата на волята си, намери един, щракна го и светлината го заслепи.

— Ау!

Острата болка, която се изстреля от пищяла до мозъка му, говореше, че се е блъснал в нещо солидно.

А, бюро.

Намираше се в един от мини офисите около класните стаи и това беше добра новина. Тъй като заради нападенията уроците бяха прекъснати, тук нямаше никой, нито пък на някого би му хрумнало да влезе в тази малка празна стая.

Най-сетне щеше да остане сам за известно време… и това му се стори като манна небесна. Защото за нищо на света нямаше да се върне в имението точно сега. С неговия късмет щеше да налети на Куин, а последното, от което се нуждаеше, бе да е близо до него.

Мина зад бюрото, настани се на мекия офис стол и вдигна крака върху гладката повърхност, където би трябвало да има компютър, растение в саксия и поставка за химикалки. Вместо това бюрото беше празно, но не и прашно. Фриц никога не би го допуснал, дори и в помещение, което не се използваше.

Докато разтъркваше натъртения си прасец, му беше ясно, че ще му излезе солидна синина. Но поне болката отвлече вниманието му от онова, което го доведе тук.

Не че това трая много дълго.

Когато наклони стола назад и затвори очи, умът му се върна в съблекалните. Нима това мъчение никога нямаше да свърши? И, о, господи, възбудата му продължаваше да тупти.

Прехвърляйки през ума си възможностите пред себе си, той изгаси осветлението със силата на волята си, затвори очи и заповяда на ума си да изключи и да заспи. Само ако можеше да подремне тук за час-два, щеше да се събуди трезвен, невъзбуден и в състояние отново да се среща с хора.

Е, това вече беше добър план, а пък и мястото беше съвършено за изпълнението му. Тъмно, хладно и страшно тихо, по онзи начин, по който само подземните помещения можеха да бъдат.

Намести се още по-дълбоко в стола, скръсти ръце на гърдите си и се приготви влакът на съня да пристигне на неговата гара.

Когато това не сработи, започна да си представя най-различни примери за „изключване“ — прахосмукачки, изключени от контакта, пламъци, угасени с вода, телевизионни екрани без образ…

Куин изглеждаше така невероятно сексапилен; гладкото му тяло с изваяни мускули, мъжествеността му — така голяма и горда. От водата несъмнено беше станал хлъзгав и топъл… и, пресвета Скрайб Върджин, Блей би дал почти всичко на света, за да можеше да прекоси плочките, да коленичи и да поеме тази мъжественост в устата си…

Отвратеният звук, откъснал се от гърдите му, отекна в стаята, по-силен в ушите му, отколкото вероятно беше. Отвори очи и се опита да пропъди от ума си всякакви фантазии, включващи духане. Само че непрогледният мрак изобщо не помогна — той беше съвършеният екран, върху който да продължи прожекцията в главата си.

Изруга и реши да пробва онова йога упражнение, в което отпускаш напрежението във всяка част на тялото си. Започна с постоянната бръчка, легнала между веждите му, и продължи с опънатите въжета, които тръгваха от раменете и стигаха до основата на черепа му. Гърдите му също бяха стегнати, мускулите му — напрегнати без никаква причина.

След това вероятно трябваше да се съсредоточи върху мускулите на корема, върху задника и бедрата си, коленете и прасците… пръстите на краката си.

Така и не стигна дотам.

Разбира се, да придума възбудата си да отстъпи поне малко, изискваше увещателни умения, каквито полупияният му мозък не притежаваше.

За съжаление, имаше само един безотказен начин да се отърве от веселяка в панталоните си. А в тъмното, сам, закрилян от мисълта, че „никой никога няма да научи“, защо да не се погрижи за проклетото нещо, да го изцеди докрай и да заспи от изтощение? С нищо не се различаваше от това, да се събуди по залез-слънце с ерекция… защото господ му беше свидетел, че в случая не бяха намесени никакви чувства. Пък и беше пил, нали така? Още едно извинение.

Не изневеряваше на Сакстън, каза си той. Не беше с Куин… а Сакстън е онзи, когото желае…

Известно време продължи да претегля плюсовете и минусите, но в крайна сметка ръката му реши вместо него. Още преди да е разбрал какво става, тя вече се пъхаше под широкия колан на панталона му…

Съскането, изтръгнало се от устните му, когато се докосна, отекна като изстрел в тишината, също като стона на стола, когато тласъкът на бедрата му го принуди да притисне рамене в кожената тапицерия. Гореща и корава, ерекцията му се молеше за внимание… ала в проклетите шорти нямаше достатъчно място, за да я докосва, както трябва.

Незнайно защо, мисълта да се съблече от кръста надолу го накара да се почувства мръсен. По дяволите всякакво желание за благоприличие, при положение че единственото, което можеше да прави, бе да стиска. Надигна се, събу шортите… и си даде сметка, че ще му трябва нещо, с което да се избърше след това.

Така че съблече и ризата.

Гол в мрака, изпънал се върху стола чак до бюрото, той се предаде — разтвори бедра и прокара ръка, нагоре-надолу. От търкането очите му се притвориха и той прехапа долната си устна… Господи, усещанията бяха толкова силни, разливаха се в тялото му…

Мамка му.

Куин беше в ума му. Куин беше в устата му… Куин беше вътре в него, двамата се движеха заедно.

Това беше нередно.

Блей замръзна. Вцепени се.

— По дяволите!

Пусна пениса си, макар че да се откъсне от този изменник, го накара да изскърца със зъби. Отвори очи и се взря в мрака. Звукът на мъчителното му дишане го накара отново да изругае. Както и напиращото желание за оргазъм… желание, на което той отказваше да се поддаде.

Нямаше да продължи.

Изскочил сякаш от нищото, образът на Куин, извил гръб под водната струя, нахлу в мозъка му, пропъждайки всичко друго. Против повелите на разума, лоялността, чувството му за справедливост… Тялото му не можа да издържи на това пренатоварване и оргазмът настъпи, преди той да успее да го спре, преди да му каже „не, това не е правилно“… преди да успее да отсече: „Вече не. Никога повече!“.

О, господи. Сладостното, пронизващо усещане се повтаряше отново и отново, докато той не започна да се чуди дали изобщо някога ще спре… макар той самият с нищо да не допринасяше за това.

Тази физическа реакция може и да беше извън неговия контрол. Но не и начинът, по който той й откликна.

Когато най-сетне застина неподвижен, дишането му беше накъсано, а хладината, която усещаше по голите си гърди, говореше, че се бе изпотил… И докато тялото му се съвземаше, разумът му си върна командването и спадащата му ерекция беше като барометър на настроението му.

Протегна се и заопипва бюрото, докато не намери ризата, след което я направи на топка и я притисна между бедрата си.

Останалата част от бъркотията обаче нямаше да бъде толкова лесна за почистване.

* * *

Далеч оттам, на осемнайсетия етаж на „Комодор“, Трез седеше в модерен стол от стомана и кожа, обърнат към стъклената стена с изглед към река Хъдсън. Обедното слънце грееше от кристално ясното, сякаш хромирано небе, а снегът, затрупал бреговете тази нощ, правеше всичко десет пъти по-ярко.

— Знам, че си тук — сухо каза той, отпивайки от кафето си.

Когато не последва отговор, той завъртя стола. И наистина — Ай Ем беше излязъл от спалнята си, седеше на дивана с айпад в скута и прокарваше показалец по екрана му. Четеше онлайн изданието на „Ню Йорк Таймс“, естествено — правеше го всяка сутрин, щом се събудеха.

— Е, давай — изплю думите Трез.

Единственият отговор, който получи, бе, че едната вежда на Ай Ем се повдигна. За частица от секундата.

Самодоволното копеле дори не го погледна.

— Трябва да е невероятно увлекателна статия. За какво е? Непокорни братя?

Трез посвети известно време на кафето си.

— Ай Ем. Сериозно. Стига вече.

След един миг тъмните очи на брат му се повдигнаха. Погледът, който срещна неговия, беше напълно лишен от емоции, съмнения и всички онези объркани неща, с които човеците трябваше да се борят. Ай Ем беше свръхестествено разумен… малко като кобра — наблюдателен, интелигентен, готов за нападение, ала несклонен да хаби силите си, докато наистина не се наложи.

— Какво? — изръмжа Трез.

— Излишно е да ти казвам онова, което вече знаеш.

— Е, направи ми тази услуга все пак. — Отпи още една глътка от чашата, чудейки се защо доброволно си го търсеше. — Давай.

Ай Ем сви устни по начина, по който го правеше винаги, когато обмисляше отговора си. След това затвори червения предпазен капак на айпада си, остави го настрани, свали крака, който беше кръстосал над другия, и се приведе напред, облягайки лакти на коленете си. Бицепсите му бяха толкова масивни, че ръкавите на ризата му сякаш всеки миг щяха да се сцепят.

— Сексуалният ти живот е извън контрол. — Трез извъртя очи, ала брат му продължи. — Чукаш по три-четири жени на нощ, понякога и повече. Не е, за да се храниш, така че недей да губиш нито моето, нито твоето време с извинения в този дух. Излагаш на риск професионалните стандарти на…

— Аз съм в бизнеса с алкохол и проститутки. Не смяташ ли, че е прекалено префърцунено…

Ай Ем вдигна айпада си и го размаха.

— Да се върна ли към четенето?

— Просто казвам, че…

— Ти поиска да говоря. Ако това е проблем, решението не е да заемеш отбранителна позиция, защото не ти харесва онова, което чуваш. А изобщо да не ме молиш да говоря.

Трез изскърца със зъби. Точно това беше проблемът с шибания му брат. Беше прекалено трезвомислещ.

Изправи се рязко и прекоси открития хол. Кухнята беше като всичко друго в апартамента — модерна, просторна и оскъдна откъм мебели. Което значеше, че докато си наливаше още кофеин, виждаше брат си с периферното си зрение.

Човече, понякога ненавиждаше това място. Освен ако не беше в спалнята си, със затворена врата, изобщо не можеше да се скрие от тези проклети очи.

— Е, ще чета ли, или ще говоря? — спокойно попита Ай Ем, сякаш за него нямаше никакво значение.

На Трез адски му се искаше да му каже отново да си завре носа в „Таймс“, но това би означавало да се признае за победен.

— Продължавай да говориш. — Върна се на стола си и се приготви за нова доза сритване на задника.

— Не се държиш професионално.

— Но и ти ядеш от собствената си храна в „Сал“.

— Моите лингуини с миден сос не се нуждаят от ограничителна заповед, когато на следващата нощ реша, че искам сос „Фра Дяволо“.

Основателен довод. От което на Трез почти му се прииска да удари нещо.

— Знам какво правиш — спокойно продължи Ай Ем. — Както и защо.

— Не си девствен, естествено, че знаеш…

— Знам какво ти изпратиха.

Трез замръзна.

— Откъде?

— Когато ти не отговори, аз получих телефонно обаждане.

Трез стъпи здраво върху килима и се завъртя със стола, така че да вижда реката. По дяволите. Мислеше си, че ще пооправи нещата с този разговор, в смисъл че щеше да даде на брат си възможност да му дръпне една лекция, та после нещата между тях да се върнат в нормалното си русло — обикновено двамата бяха адски гъсти и връзката им беше страшно важна за него. Можеше да се справи горе-долу с всичко, освен с разправии с брат си. За съжаление, проблемите, за които ставаше дума сега, не влизаха в това „горе-долу всичко“.

— Да се правиш, че не съществува, няма да накара проблема да се изпари, Трез.

В тона, с който бяха изречени тези думи, се долавяше мекота — сякаш на Ай Ем му беше гадно за него.

Докато гледаше реката навън, Трез си представяше, че е в клуба си, заобиколен от хора и кеш, който сменя притежателите си, а жените, които работеха там, вършеха техните си неща отзад. Хубаво. Нормално. Спокойно и под контрол.

— Имаш отговорности.

Трез стисна чашата си по-здраво.

— Не съм ги искал.

— Това няма значение.

Обърна се толкова рязко, че кафето излетя във въздуха и се приземи върху бедрото му. Той обаче не обърна внимание на опарването.

— Би трябвало. Мамка му, би трябвало. Не съм неодушевен предмет, който може да бъде даден на някого. Цялата тази работа е пълна простотия.

— Някои биха го сметнали за чест.

— Е, не и аз. Няма да се обвържа с тази жена. Не ме интересува коя е, кой го е уредил, нито пък колко е „важно“ това за с’Хийб.

Трез очакваше да бъде залят от цял куп „о, интересува те, и още как“, ала вместо това брат му изглеждаше тъжен, сякаш и той не би искал подобно проклятие.

— Отново ще го повторя, Трез. Това няма да се изпари като с магия. А да се опитваш да се отървеш с чукане? Това не само е обречено на неуспех, но би могло да бъде и опасно.

Трез потърка лице.

— Това са само човешки жени. Те нямат значение. — Той отново се обърна към реката. — И честно казано, ако не направя нещо, ще полудея. Един-два оргазма все трябва да са за предпочитане пред лудостта, нали?

Възцари се тишина и той знаеше, че брат му не е съгласен с него. И едва ли имаше по-красноречиво доказателство, че животът му здравата се е сговнил, от това, че тук разговорът пресъхна.

Очевидно Ай Ем не беше от тези, които ритат падналия.

Все тая. Трез не го беше грижа какво се очаква от него… той нямаше да се върне и да прекара остатъка от живота си като роб.

И не го беше грижа дали ставаше въпрос за дъщерята на кралицата.

12

Беше късно следобед, когато Рот най-сетне рухна. Беше на бюрото си, седнал в трона на баща си и прокарваше пръсти по един доклад, написан на брайловата азбука, когато изведнъж почувства, че не е в състояние да асимилира и дума повече. Бутна листовете настрани, изруга и свали тъмните си очила от лицето. Тъкмо когато се канеше да ги запрати в стената, една муцуна го докосна по лакътя.

Той погали златния си ретривър и зарови пръсти в меката козина около хълбоците на кучето.

— Ти винаги знаеш, нали?

Джордж се притисна до него, облягайки гърди в крака му… което означаваше, че иска да го гушнат.

Рот се наведе и вдигна всичките четирийсет килограма. Докато наместваше четирите лапи, лъвската грива и развяната опашка, така че всичко да пасне, си помисли колко добре беше, че е толкова висок. Масивните бедра означаваха голям скут.

А милването на всичката тази козина го успокояваше, дори и да не облекчаваше ума му.

Баща му бе невероятен крал, способен да издържа безкрайни часове на церемонии; безконечни нощи, изпълнени с писане на възвания и призовки; цели месеци на етикеция и традиции. А да не говорим за целогодишния поток от оплаквания, заливащ го отвсякъде — писма, телефонни обаждания, имейли… макар, разбира се, последните да не бяха представлявали проблем през времето на татко му.

Някога Рот беше воин. При това адски добър.

Вдигна ръка и опипа врата си, откривайки мястото, където куршумът беше проникнал в него.

Почукването на вратата беше рязко и кратко, по-скоро настояване, отколкото учтива молба стоящият отвън да бъде допуснат в стаята.

— Влез, Ви — извика Рот.

Стипчивият дървесен мирис, който се излъчваше от брата, беше сигурен признак, че някой е в кофти настроение. И наистина — в дълбокия глас се долавяше гадна нотка.

— Най-сетне довърших балистичната експертиза. Винаги отнема страшно много време.

— И? — подкани го Рот.

— Стопроцентово съвпадение. — Вишъс се настани на стола от другата страна на бюрото и той изскърца под тежестта му. — Спипахме ги.

Рот издиша и част от усещането за безсилие се отцеди от ума му.

— Хубаво. — Той прокара ръка по главата на Джордж и надолу по ребрата му. — В такъв случаи да ги размажем.

— Аха. Онова, което, така или иначе, щеше да се случи, сега ще бъде съвсем чистичко и законно.

Братството от самото начало знаеше кой бе натиснал спусъка, произвеждайки изстрела, който едва не уби Рот през есента. И задачата по изтребването на шайката копелета едно по едно, за тях бе нещо много повече от свещен дълг към расата.

— Слушай, трябва да бъда откровен, нали така?

— Че кога не си бил? — провлачи Рот.

— Защо, по дяволите, се опитваш да ни вържеш ръцете?

— Не знаех, че го правя.

— С Тор.

Рот намести Джордж, така че притокът на кръв към левия му крак да не бъде напълно прекъснат от тежестта на кучето.

— Той помоли за прокламацията.

— Всички имаме правото да се разправим с Кор. Този задник е трофеят, който всички искаме. Не бива само Тор да има това право.

— Той помоли.

— Така ще е по-трудно да убием копелето. Ами ако някой от нас го открие и Тор не е с нас?

— Тогава ще го доведете тук. — Последва дълго, напрегнато мълчание. — Чуваш ли ме, Ви? Ще доведете отрепката тук и ще оставите Тор да изпълни дълга си.

— Целта е да елиминираме шайката копелета.

— И как точно това ви спъва? — Когато не получи отговор, Рот поклати глава. — Тор беше в онзи миниван с мен, братко. Спаси ми живота. Без него…

Изречението увисна недовършено във въздуха, а Ви изруга тихичко… сякаш бе пресметнал някои неща наум и бе стигнал до заключението, че братът, комуто се бе наложило да изреже пластмасовата тръбичка от манерката си и да извърши трахеотомия на краля в движещо се превозно средство, на мили от каквато и да било медицинска помощ, като че ли наистина има мъъъъничко по-голямо право да убие виновника.

Рот се усмихна лекичко.

— Слушай какво ще ти кажа… само защото съм добра душа, обещавам да ти го оставя за малко, преди Тор да убие копелето с голи ръце. Съгласен?

Ви се разсмя.

— Е, това определено ще смекчи разочарованието.

Почукването, което ги прекъсна, беше тихо и почтително — две деликатни потропвания, които говореха, че който и да стоеше отвън не би имал нищо против да бъде отпратен, но едновременно с това се надяваше и на незабавен прием.

— Да — каза Рот.

Скъп одеколон оповести появата на юридическия му съветник. Сакстън винаги миришеше добре и това му подхождаше. Доколкото Рот си спомняше, в допълнение към отличното си образование и остър ум, Сакстън се обличаше напълно в стила на добре възпитан син на глимерата. С други думи — съвършено.

Не че Рот го беше виждал наскоро.

Той бързо си сложи тъмните очила. Едно беше да е в подобно уязвимо положение пред Ви, но определено нямаше да стои така в присъствието на младия способен вампир, който прекрачваше прага… независимо колко голямо доверие имаше на Сакс и на съветите му.

— Какво има? — попита Рот, докато Джордж размахваше опашка за поздрав.

Последва дълга пауза.

— Може би е най-добре да дойда по-късно?

— Можеш да кажеш всичко пред моя брат.

Още една дълга пауза, в която Ви вероятно гледаше адвоката така, сякаш копнееше да му срита изискания издокаран задник, задето се бе осмелил да предположи, че помежду им съществуваха някакви тайни, които трябва да бъдат опазени.

— Дори ако става въпрос за Братството? — попита спокойно Сакстън.

Рот буквално можеше да почувства как ледените очи на Ви се завъртяха. И наистина, миг по-късно братът процеди:

— Какво за нас?

Когато Сакстън не отговори, на Рот му просветна за какво става дума.

— Ще ни оставиш ли насаме за минутка, Ви?

— Ти ебаваш ли се с мен?

Рот вдигна Джордж и го остави на пода.

— Трябват ми само пет минути.

— Много добре. Както наредите, милорд — изплю думите Ви, докато се изправяше. — Направо страхотно.

Миг по-късно вратата се затръшна.

Сакстън се прокашля.

— Можех да дойда по-късно.

— Ако предпочитах да го направиш, щях да ти кажа. Говори.

Рот чу как Сакстън си пое дълбоко дъх и го изпусна, сякаш се взираше във вратата, чудейки се дали в резултат от вбесеното оттегляне на Ви няма да се събуди мъртъв по-късно през деня.

— Приключих с ревизията на Древните закони и разполагам с подробен списък на всички раздели, които се нуждаят от преработване, придружен от предложения за това, как да бъдат променени, както и сроковете, в които това би могло да бъде осъществено…

— Да или не. Само това ме интересува.

Ако се съдеше по тихите като шепот стъпки по мекия килим, Рот се досети, че адвокатът му е решил да се поразходи. Той си представи кабинета си, с бледосини стени, корнизите със сложни заврънкулки и префърцунените антикварни френски мебели.

Сакстън беше по̀ на място в тази стая, отколкото Рот с кожените си панталони и впита тениска.

Само че законът повеляваше кой да бъде крал.

— Говори, Сакстън. Уверявам те, че няма да бъдеш уволнен, ако ми кажеш истината направо. Опиташ ли се да я промениш или смекчиш, изхвърчаш оттук и изобщо не ме е грижа с кого спиш.

Последва ново прокашляне. А после изтънченият глас долетя от другата страна на бюрото.

— Да, желанието ти може да бъде изпълнено. Но се страхувам, че сега не е най-подходящото време за това.

— Защо? Защото ще ти отнеме две години да направиш поправките?

— Става въпрос за фундаментална промяна на една институция, която брани расата ни… а това допълнително може да дестабилизира властта ти. Наясно съм с натиска, под който се намираш, и би било безотговорно от моя страна да не изтъкна очевидното. Да промениш правилата за влизане в Братството на черния кинжал, би могло да стане повод за още по-голямо недоволство. През царуването си никога не си опитвал нещо подобно, а то идва в момент на изключително обществено напрежение.

Рот си пое дълбоко и бавно дъх през носа… и не долови нищо подозрително; нищо не говореше, че Сакстън двуличничи или пък че няма желание да свърши работата.

Пък и имаше право.

— Оценявам мнението ти — каза Рот. — Но няма да се преклоня пред миналото. Отказвам да го сторя. И ако имах съмнения относно въпросния мъж, нямаше да го направя.

— Какво мислят останалите братя?

— Не им влиза в работата. — Всъщност все още не беше споделил идеята си с тях. В крайна сметка какъв беше смисълът, ако планът му бе неосъществим. Тор и Бет бяха единствените, които знаеха точно колко далеч бе готов да стигне с това. — Колко време ще ти отнеме да го узакониш?

— Мога да подготвя всичко необходимо до изгрев-слънце… най-късно до спускането на нощта.

— Направи го. — Рот сви пръсти в юмрук и удари по облегалката на трона си. — Направи го още сега.

— Както желаеш, господарю.

Разнесе се шумолене на фини дрехи, сякаш Сакстън се покланяше, а след това още меки стъпки, преди едното крило на вратата да се отвори и затвори.

Рот се загледа в нищото, което му осигуряваха слепите му очи.

Вярно бе това за опасните времена. И разумното в случая бе да се набират още братя, а не да се търсят причини да не го правят… макар че контрааргументът на това бе, че ако трите момчета бяха съгласни да се бият с тях, без да бъдат приети в Братството, защо да си правят този труд?

Обаче майната му на това. Беше в духа на старите традиции да искаш да почетеш някого, който рискува живота си, за да опази твоя.

Истинският проблем обаче, дори ако се оставеха настрани законите, бе… как ще го приемат другите. Далеч по-вероятно бе именно това да прецака всичко, а не някакъв юридически гаф.

* * *

Часове по-късно, когато нощта вече бе паднала, Куин лежеше гол в изпомачканите чаршафи, ала нито тялото, нито умът му си почиваха дори докато спеше.

В съня си отново се намираше край онзи път и си тръгваше от дома на родителите си. Беше преметнал спортен сак през рамо, в колана си беше втъкнал официалното оповестяване на обезнаследяването си и портфейл, който бе само на единайсет долара от това, да остане празен.

Всичко беше кристално ясно, нищо не бе избледняло заради проблеми с прожектирането на спомена — влажната лятна нощ, звукът от стъпките на новите му маратонки върху камъчетата по пътя… ясното осъзнаване, че няма никакво бъдеще.

Нямаше къде да отиде. Нямаше дом, в който да се прибере.

Никакви перспективи. Вече нямаше дори минало.

Когато колата спря зад него, беше сигурен, че са Джон и Блей…

Само че не, не бяха приятелите му. Беше смъртта, приела формата на четирима мъже в черни одежди, които изскочиха от колата и го обградиха.

Бранители на честта. Изпратени от баща му, за да го пребият, задето бе опозорил семейното име.

Каква ирония. Логично бе да се предположи, че да наръгаш с нож психопата, опитващ се да изнасили приятеля ти, ще бъде сметнато за нещо хубаво. Но не и когато въпросният психопат е съвършеният ти първи братовчед.

Като на забавен каданс, Куин зае бойна позиция, готов да посрещне нападението. Нямаше очи, право в които да погледне, никакви лица, които да различи… и за това си имаше причина. От факта, че робите скриват самоличността на нападателите, прегрешилият би трябвало да се почувства така, сякаш обществото като цяло бе възмутено от действията му.

Обръчът се стесняваше, стесняваше… рано или късно, щяха да го надвият, но поне преди това и той щеше да им е причинил болка.

Както и стори.

Но се оказа прав — след като се бе отбранявал в продължение, както му се стори, на часове, се озова по гръб и именно тогава започна същинският побой. Проснат на асфалта, той прикри доколкото можа главата и топките си, докато ударите се сипеха върху него, а черните одежди се развяваха като гарванови криле.

Много скоро вече не чувстваше болка. Щеше да умре тук, край този път…

— Спрете! Не трябва да го убиваме!

Гласът на брат му се вряза в обгръщащата го мъгла, разтърсвайки го по начин, по който тежките удари вече не можеха…

Куин се събуди с вик; ръцете закриха лицето му, бедрата му подскочиха в опит да защитят слабините му…

Никакви юмруци, нито тояги се спускаха към него.

И той не се намираше край пътя.

Запали няколко лампи с помощта на волята си и обходи с поглед стаята, в която живееше, откакто бе изритан от дома на семейството си. Тя изобщо не му подхождаше — копринените тапети и антиките бяха нещо, което майка му би избрала… и все пак в този миг видът на всичките тези стари боклуци, които някой друг беше харесал, купил, окачил и запазил, му подейства успокояващо.

Макар споменът да не бързаше да си отиде.

Господи, гласът на брат му.

Родният му брат беше един от бранителите на честта, изпратени за него. Разбира се, това още по-красноречиво показваше на глимерата колко сериозно гледа семейството му на ситуацията… а и брат му определено беше трениран. Беше усвоил бойните изкуства, макар, естествено, никога да не му бяха позволявали да се бие. Къде ти, почти не му бяха разрешавали да води тренировъчни двубои.

Прекалено ценен за рода. Ами ако пострадаше? Онзи, който щеше да последва стъпките на татенцето и в крайна сметка да стане лийдайър на Съвета, можеше да бъде изложен на опасност. Съществуваше риск семейството да понесе катастрофални щети.

Виж, Куин… преди да бъде отритнат от семейството си, той бе записан в тренировъчната програма, може би с надеждата, че ще получи смъртоносна рана на бойното поле и ще направи услуга на всички, като умре достойно.

Спрете! Не трябва да го убиваме.

Това бе последният път, когато чу гласа на брат си. Малко след като Куин бе изритан от къщата, Обществото на лесърите беше предприело атака и ги бе избило до един — баща му, майка му, сестра му… и Лукас.

Нямаше ги вече. И макар част от него да ги беше ненавиждала заради всичко, което му бяха причинили, никому не би пожелал такава смърт.

Куин потърка лице.

Време беше за душ. Това бе всичко, което знаеше.

Стана, протегна се така, че гърбът му изпука, и провери телефона си. Съобщение, изпратено до всички, го уведомяваше, че ще има събрание в кабинета на Рот… а един бърз поглед към часовника му извести, че няма време.

Което не беше нещо лошо. Докато минаваше на по-висока предавка и се втурваше в банята, беше истинско облекчение да се съсредоточи върху нещо реално, вместо върху шибаното минало. Нямаше какво да стори с него, освен да го ругае. А вече го беше правил достатъчно пъти за дванайсет живота.

Събуди се, сънливецо, помисли си той.

Време е за работа.

13

Горе-долу по същото време, когато Куин се къпеше в стаята си, Блей се събуди в стола в онзи малък подземен офис. Главоболието, което изигра ролята на будилник, не се дължеше на портото, а на факта, че беше пропуснал Последното хранене. Обаче така му се искаше пулсирането в черепа му да се дължеше на пиячката. Тогава би могъл да се оправдае с факта, че когато е дошъл тук, е бил почти безпаметно пиян.

Ругаейки, той свали крака от бюрото и се изправи в стола. Тялото му беше схванато и навсякъде го наболяваше, докато палеше осветлението с помощта на волята си.

Мамка му. Все още беше гол.

Ама какво очакваше? Духчетата на благоприличието да се промъкнат в стаята, докато той спи, и да го облекат? Само и само нищо да не му напомня какво бе сторил?

Обу си шортите и посегна към ризата… а после си спомни за какво я бе употребил. Докато се взираше в смачкания памук, докосвайки вкоравените места по мекия плат, си даде сметка, че никакви оправдания няма да променят факта, че беше изневерил на Сакстън. Физическият контакт с някой друг бе само един от начините за измерване на изневярата. Това, което беше сторил предишната нощ, бе опетняване на връзката им, въпреки че оргазмът беше дело на мозъка, а не на ръката му.

Изправи се и с чувството, че е полумъртъв, отиде до вратата и я открехна. Ако наблизо имаше някой, щеше да се шмугне обратно в стаята и да изчака коридора да се изпразни. Определено не искаше да го хванат да се измъква от празния кабинет полугол и изглеждащ ужасно. Хубавото на живота в имението бе, че си заобиколен от хора, които ги е грижа за теб; лошото — че всички имаха очи и уши и работата на никого не си беше само негова.

Когато не чу нито гласове, нито стъпки, Блей изскочи през вратата и забърза по коридора, сякаш се връщаше от място, където го бе отвела сериозна причина, и отиваше в стаята си по друга, също толкова сериозна причина. Имаше чувството, че му се е разминало, когато стигна до тунела. Е, вярно, обикновено не се разкарваше без риза, но много от братята, пък и други мъже, го правеха, когато се връщаха от фитнеса, така че — нищо необичайно.

Почувства се, сякаш е спечелил от тотото, когато излезе изпод голямото стълбище на имението и отново не зърна жива душа. Единственият проблем беше, че ако се съдеше по потракването на раздиган от масите порцелан, трябва да бе по-късно, отколкото предполагаше. Очевидно беше пропуснал и Първото хранене — кофти новина за главата му, но поне в стаята си имаше няколко протеинови блокчета.

Късметът го изостави, когато пое по стълбите към втория етаж. Пред затворения кабинет на Рот, облечени в кожени бойни дрехи и препасали оръжия, стояха Куин и Джон.

За нищо на света нямаше да погледне към Куин. Достатъчно гадно беше да го вижда с периферното си зрение.

— Какво става? — попита Блей.

— Имаме събрание — отвърна Джон на езика на жестовете. — Или поне така се предполага. Не получи ли съобщението?

Мамка му, и представа си нямаше къде е телефонът му. В стаята му? Дано да беше така.

— Ще си взема душ и се връщам.

— Може и да не се наложи да бързаш. Братята са се затворили вътре от половин час. Нямам идея какво става.

До него Куин се поклащаше напред-назад и тялото му се местеше, сякаш беше на разходка, макар да не помръдваше.

— Пет минути — промърмори Блей. — Само толкова ми трябват.

Надяваше се, че дотогава братята ще отворят вратата — последното, което искаше, бе да трябва да прекара каквото и да било време близо до Куин.

Ругаейки, той изтича в стаята си. Обикновено се приготвяше бавно, особено ако Сакс беше в настроение, но този път щеше да му се наложи да е истинска фурия…

Отвори вратата и се вцепени.

Какво… по дяволите?

Пътни чанти. Върху леглото. Толкова много, че от покривката на двойното легло едва ли се виждаха повече от сантиметър-два… и Блей знаеше чии са. Комплект на „Гучи“, бели с тъмносиньо лого и тъмносини и червени ивици… защото според Сакстън традиционното кафяво с червено и зелено било „твърде крещящо“.

Блей тихичко затвори вратата. Първата му мисъл беше: „Мили боже, Сакстън знае“. Неизвестно как беше научил какво се бе случило в тренировъчния център.

В този миг въпросният мъж се показа от банята, понесъл шампоан, балсам и цял куп продукти за баня. И се закова на място.

— Здрасти — каза Блей. — На почивка ли отиваш?

След един напрегнат миг Сакстън се приближи спокойно, сложи нещата, които носеше, в една от чантите и отново се обърна. Както винаги красивата му руса коса беше сресана назад и падаше на гъсти вълни. Освен това беше облечен безукорно в друг костюм от туид с подходяща жилетка, а червената вратовръзка и червената кърпичка в джобчето добавяха точно толкова цвят, отколкото тоалетът се нуждаеше.

— Мисля, че знаеш, какво ще ти отговоря. — Сакстън се усмихна тъжно. — Защото далеч не си глупак… нито пък аз.

Блей понечи да седне на леглото, но трябваше да промени посоката си, защото на леглото нямаше място. В крайна сметка се озова в едно от креслата и като се приведе едва забележимо на една страна, пъхна направената на топка риза под възглавницата. Далеч от очите. Най-малкото, което можеше да стори.

Господи, наистина ли това се случваше?

— Не искам да си тръгваш — чу се да казва дрезгаво.

— Вярвам ти.

Блей погледна към купчината куфари.

— Защо сега?

Спомни си как едва предишния ден бяха под чаршафите и правеха умопомрачителен секс. Бяха толкова близки… макар че, ако трябваше да бъде брутално честен, близостта май беше само физическа.

Всъщност без „май“.

— Заблуждавах се. — Сакстън поклати глава. — Мислех, че мога да продължа по този начин с теб… ала не мога. То ме убива.

Блей затвори очи.

— Знам, че напоследък прекарвам доста време в работа…

— Нямам това предвид.

Куин сякаш зае цялото пространство между тях и на Блей му се прииска да изкрещи. Но какво щеше да постигне с това? По всичко личеше, че двамата със Сакстън се бяха озовали в същата задънена улица в един и същ печален момент.

Любовникът му погледна към багажа си.

— Току-що приключих задачата си за Рот. Съвсем подходящо време да сложа край, да се изнеса оттук и да си намеря друга работа…

— Чакай малко, и краля ли ще напуснеш? — Блей се намръщи. — Както и да стоят нещата между нас, трябва да продължиш да работиш за него. Това е по-важно от нашата връзка.

Сакстън сведе очи.

— Предполагам, че за теб е далеч по-лесно да го кажеш.

— Не е вярно — мрачно възрази Блей. — Господи, толкова… съжалявам.

— Никъде не си сбъркал… искам да знаеш, че не съм ти ядосан, нито озлобен. Винаги си бил откровен, а аз от самото начало знаех, че нещата ще свършат по този начин. Просто не бях сигурен кога… не знаех кога ще настъпи краят. Който е сега.

Мамка му.

Макар да знаеше, че Сакстън има право, Блей усети настойчива нужда да се бори за тях двамата.

— Чуй, през последната седмица вниманието ми наистина беше другаде, за което съжалявам. Но нещата винаги се наместват и с теб отново ще се върнем към нормалното си…

— Обичам те.

Блей рязко затвори уста.

— Така че нали виждаш — дрезгаво продължи Сакстън, — работата е в това, че не ти си се променил, а аз… и се боя, че глупавите ми чувства издълбаха пропаст помежду ни.

Блей се изправи на крака и прекоси мекия килим, за да отиде при другия мъж.

Облекчението, което изпита, когато Сакстън не отблъсна прегръдката му, беше толкова силно, че едва не се просълзи. И докато притискаше до себе си първия си истински любовник, докато усещаше познатата разлика в ръста им и вдъхваше прекрасния му одеколон, част от него искаше да спори за тази раздяла, докато и двамата не отстъпеха и не продължаха да опитват.

Ала не би било честно.

Също като Сакстън, и той бе имал смътната идея, че рано или късно, нещата между тях ще свършат. И също като своя любовник беше изненадан, че се случваше точно сега.

Това обаче не променяше изхода.

Сакстън направи крачка назад.

— Никога не съм имал намерение да допусна да се намесят чувства.

— Толкова съжалявам… толкова съжалявам… — По дяволите, това беше всичко, което излизаше от устата му. — Бих дал всичко, за да бъда различен. Ще ми се да можех… да бъда друг.

— Знам. — Сакстън вдигна ръка и я плъзна по бузата му. — Прощавам ти… и ти също трябва да си простиш.

Да, ала Блей не беше сигурен дали може да го направи… особено когато в този миг (както толкова пъти преди) едни силни чувства, които не искаше и срещу които беше безсилен, за пореден път му отнемаха нещо, което му бе скъпо.

Куин беше същинско шибано проклятие в живота му. Ама наистина.

* * *

На около петнайсет мили южно от имението на Братството, Асейл се събуди в кръглото си легло в голямата спалня в къщата си на река Хъдсън. В облицованите с огледала панели на тавана над него тялото му проблясваше на мекото сияние на лампите, вградени около основата на матрака. Останалата част от осмоъгълната стая тънеше в мрак, капаците от вътрешната страна на прозорците бяха спуснати и скриваха нощта, паднала отвън.

Докато мислеше за всичкото стъкло в къщата, той знаеше, че много вампири биха сметнали подобно жилище за неприемливо. Повечето напълно биха избягвали къщата.

Твърде голям риск през деня.

Само че Асейл никога не бе робувал на установените практики и опасностите, които криеше животът в една къща с толкова много светлина, бяха нещо, с което той се справяше, а не нещо, което го ограничаваше.

Той стана, отиде до бюрото, включи компютъра и влезе в охранителната система, която държеше под наблюдение не само къщата, но и земите около нея. През ранните часове на деня на няколко пъти беше прозвучал сигнал за тревога — съобщение не за надвиснало нападение, а за активност, засечена от охранителната програма като съмнителна.

Истината бе, че му липсваше енергия да се разтревожи сериозно… нежелан признак, че трябва да се храни…

Асейл се намръщи, докато преглеждаше доклада. Е, и това ако не беше показателно. Пък и нали именно заради него беше инсталирал цялата тази система.

На образите, уловени от камерите зад къщата, се виждаше как една фигура, облечена в бяло камуфлажно облекло, прекосява гората на ски и се приближава до къщата му от север. Който и да беше това, през по-голямата част от времето си остана скрит между боровете, оглеждайки имението от различни позиции в продължение на приблизително деветнайсет минути… преди да прекоси западната гранична ивица от дървета, да навлезе в съседния имот и да поеме по леда. След около двестатина стъпки неканеният гост спря, отново извади бинокъла си и се загледа в къщата на Асейл. След това заобиколи полуострова, който се вдаваше в реката, навлезе в гората и изчезна.

Асейл се приведе към монитора и отново пусна записа, като приближи образа, за да различи лицето на натрапника… но това се оказа невъзможно. Главата беше покрита с плетена маска, с изрязани дупки за очите, носа и устата. А с дебелото яке и грейката тялото му беше напълно скрито.

Асейл се облегна назад и се усмихна, а кучешките му зъби изтръпнаха от обзелите го инстинкти.

Имаше само две страни, които биха могли да се интересуват от него, и ако съдеше по дневната светлина, царяща над това разузнаване, беше ясно, че любопитството не идва от страна на Братството. Рот никога не би използвал някой човек за друго, освен като източник на храна в наистина краен случай, а никой вампир не би издържал подобно количество слънчева светлина, без да се превърне във факла.

Значи, оставаше да е някой от света на хората… а съществуваше един-единствен мъж, който имаше интереса и средствата да се опита да го проследи и проучи.

— Влез — каза той миг преди на вратата да се почука.

Двама вампири прекрачиха прага, но той не си направи труда да откъсне поглед от монитора.

— Как спахте?

— Като трупове — отвърна познат дълбок глас.

— Щастливци. Промяната в часовата разлика може да бъде много неприятна, или поне така съм чувал. Между другото, тази сутрин имахме посетител.

И той се мръдна встрани, та двамата му сътрудници да могат да видят записа.

Странно бе да има съквартиранти, но щеше да му се наложи да свикне с присъствието им. Пристигнал бе сам в Новия свят и бе възнамерявал това да си остане така по много причини. Успехът в бизнес начинанията му обаче, изискваше подкрепление… а единствените, на които можеш да имаш поне отчасти доверие, са членовете на семейството ти.

А тези двамата имаха уникално предимство.

Двамата му братовчеди бяха рядкост сред вампирите — еднояйчни близнаци. Когато бяха облечени, единственият начин да бъдат различени, беше бенка зад ухото. Във всичко друго — гласовете, тъмните им подозрителни очи и мускулестите тела — те си приличаха като две капки вода.

— Излизам — съобщи им Асейл. — Ако неканеният ни гост се върне, ще бъдете гостоприемни, нали?

Ерик, по-големият с няколко минути, го погледна, а лицето му бе осветено от сиянието около основата на леглото. Каква злина в тези толкова красиви черти… дотам, че почти да ти дожалее за натрапника.

— За нас ще бъде истинско удоволствие, уверявам те.

— Искам го жив.

— Но разбира се.

— Това е граница, която двамата неведнъж сте прекрачвали.

— Имай ми доверие.

— Не за теб се безпокоя. — Асейл погледна към другия. — Ясен ли съм?

Близнакът на Ерик продължи да мълчи, макар че кимна веднъж.

Именно тази неохотна реакция беше причината Асейл да предпочиташе новият му живот да си остане простичък. Само че беше невъзможно да се намира на повече от едно място едновременно… а това нахлуване в личната му територия бе доказателство, че не може да върши всичко сам.

— Знаете как да ме намерите — каза, преди да ги отпрати от стаята си.

Двайсет минути по-късно, изкъпан и облечен, напусна имението зад волана на своя брониран рейндж роувър.

Нощен Колдуел беше красив отдалече, особено докато се приближаваше по моста. Едва когато навлезе в мрежата от улици, утайката на града изплува пред очите му: уличките с мръсните си преспи, преливащите боклукчийски кофи и захвърлените полузамръзнали бездомници разкриваха истинското лице на града.

Неговото работно място, така да се каже.

Когато стигна до галерия „Бенлоиз“, паркира на едно от двете места, успоредни на постройката зад галерията. Слезе от джипа и студеният вятър, който го посрещна, нахлу под палтото му от камилска вълна, така че той трябваше да придържа двете му половини с ръка, докато пресичаше тротоара и отиваше към една огромна врата.

Не се наложи да чука. Рикардо Бенлоиз имаше цял куп служители и нито един от тях не беше от типа, който човек би свързал с изкуство — човешки мъж с размерите на увеселителен парк му отвори вратата и се дръпна встрани.

— Очаква ли те?

— Не, не ме очаква.

Дисниленд кимна.

— Искаш ли да почакаш в галерията?

— Би било чудесно.

— Искаш ли питие?

— Не, благодаря.

Респектът, с който сега се отнасяха към Асейл, докато прекосяваха офис помещенията и отиваха към изложбените зали, беше нещо ново — извоюван както с огромните поръчки, които правеше, така и с проляната кръв на безброй хора. Благодарение на него самоубийствата сред мъжете на възраст между осемнайсет и трийсет и две години, с криминални досиета за търговия с наркотици бяха достигнали рекордно висок брой, дотам, че го бяха споменали дори в националните новини.

Само си представете.

Докато новинари и репортери се мъчеха да си обяснят трагедиите, той най-спокойно продължаваше да развива бизнеса си с всички необходими средства. Човешките умове бяха ужасно податливи на внушение — не му костваше почти никакви усилия да накара наркодилърите да насочат собствените си пистолети към челата си и да дръпнат спусъка. И точно както ставаше и в природата, търсенето на дрога също не търпеше вакуум.

Асейл разполагаше с наркотици. Наркоманите — с кеш.

Пазарът без никакъв проблем се справи с натрапената му реорганизация.

— Аз ще се кача горе — каза мъжът, когато стигнаха до тайната врата. — Да му кажа, че си тук.

— Не е нужно да бързаш.

Останал сам, Асейл закрачи из откритото помещение с висок таван, преплел ръце зад гърба си. От време на време поспираше, за да поразгледа „изкуството“, което висеше по стените и параваните… и за пореден път му ставаше ясно защо човешката раса трябва да бъде заличена, за предпочитане — бавно и мъчително.

Използвани хартиени чинии, закачени за евтин талашит и покрити с написани на ръка цитати от телевизионни реклами? Автопортрет, нарисуван с паста за зъби? Не по-малко отвратителни бяха и превъзнасящите табелки, поставени до мацаниците и оповестяващи, че тези глупости били новата вълна в американския експресионизъм.

Толкова красноречив коментар за културата в повече от едно отношение.

— Готов е.

Асейл се усмихна на себе си и се обърна.

— Колко услужливо от негова страна.

Докато минаваше през тайната врата и се качваше на третия етаж, Асейл не можеше да вини доставчика си, задето бе толкова подозрителен и искаше повече информация за най-големия си клиент. В края на краищата за адски кратко време наркотърговията в града беше пренасочена, преобразена и преминала в ръцете на напълно непознат.

Позицията на човека беше разбираема.

Ала ровичкането щеше да спре дотук.

На върха на голямото стълбище, пред друга врата стояха още двама здравеняци, масивни и непоклатими като зидове. Също като охраната на първия етаж те побързаха да му отворят, кимайки почтително.

От другата страна Бенлоиз седеше в дъното на дълга, тясна стая с прозорци от едната страна и оскъдна мебелировка, състояща се само от три части: повдигнатото му бюро, което представляваше просто солидно парче тиково дърво с модернистична лампа и пепелник отгоре, столът му — някакво модерно изделие, и още едно място за сядане насреща му, предвидено за един-единствен посетител.

Самият Бенлоиз приличаше на това място — спретнат, ненатрапчив и с ясна мисъл. Всъщност той беше живо доказателство, че колкото и незаконна да беше търговията с наркотици, мениджърските принципи и междуличностните умения на главен изпълнителен директор определено бяха от огромна полза, ако искаш да направиш милиони… и да ги задържиш.

— Асейл, как си? — Дребничкият господин се изправи и протегна ръка. — Какво неочаквано удоволствие.

Асейл се приближи, стисна подадената му ръка и не изчака покана да седне.

— Какво мога да направя за теб? — попита Бенлоиз, докато също се настаняваше на стола си.

Асейл извади кубинска пура от вътрешния си джоб. Отряза крайчето, приведе се напред и го сложи върху бюрото.

Бенлоиз се намръщи така, сякаш някой се бе изходил в леглото му, и Асейл се усмихна, като внимаваше да не покаже кучешките си зъби.

— Въпросът е какво аз мога да направя за теб.

— О?

— Открай време съм човек, който държи на уединението си и нарочно води такъв живот. — Прибра ножичката за пури и извади златната си запалка. Щракна я, приведе се напред и изпафка, за да запали пурата както трябва. — Ала преди всичко съм бизнесмен, който се занимава с опасна търговия. Поради това гледам на всяко проникване в личната ми собственост и нарушаване на анонимността ми като на неприкрит акт на агресия.

Бенлоиз се усмихна любезно и се отпусна в подобния си на трон стол.

— Напълно разбирам чувствата ти, ала недоумявам защо смяташ за необходимо да ми изтъкнеш всичко това.

— С теб създадохме една изгодна и за двама ни връзка и искрено желая да продължим и занапред в същия дух. — Асейл дръпна от пурата и изпусна облак син дим. — Ето защо искам да ти засвидетелствам уважението, което ти дължа, и недвусмислено да заявя, преди да предприема каквито и да било действия, че открия ли някой, промъкнал се на личната ми територия без мое знание, не само ще го унищожа, но и ще открия онзи, който го е изпратил… — Той изпусна ново облаче дим. — … И ще сторя всичко необходимо, за да защитя личното си пространство. Достатъчно ясен ли съм?

Веждите на Бенлоиз се спуснаха надолу, а в тъмните му очи се появи проницателен поглед.

— Ясен ли съм? — повтори Асейл.

Имаше, разбира се, само един отговор. При положение че човекът искаше да доживее до следващия уикенд.

— Знаеш ли, напомняш ми за своя предшественик. — Бенлоиз говореше с обичайния си акцент. — Познаваше ли Преподобния?

— Движехме се в едни и същи среди, да.

— Той беше убит брутално. Преди около година. Клубът му беше взривен.

— Случват се злополуки.

— Обикновено вкъщи, както съм чувал.

— Нещо, което е добре да не забравяш.

Погледите на двамата се срещнаха и Бенлоиз пръв сведе очи. Прокашляйки се, най-големият вносител и разпространител на едро на наркотици в Източното крайбрежие прокара длан по лъскавото си бюро, сякаш за да проследи влакната на тиковото дърво.

— Бизнесът ни — каза той — вирее в една деликатна екосистема, която при цялата си финансова устойчивост трябва да бъде внимателно поддържана. Стабилността е нещо рядко срещано и силно желано за хора като теб и мен.

— Съгласен. И именно заради това възнамерявам да се върна в края на вечерта с предплатата, която беше предварително уговорена. Както винаги, идвам при теб без задни мисли и не ти давам никакво основание да се съмняваш в мен или в мотивите ми.

Бенлоиз отново се усмихна любезно.

— Говориш така, сякаш аз стоя зад… — той вдигна ръка, махвайки пренебрежително във въздуха — … онова, което те е обезпокоило.

Асейл се приведе и като вирна брадичка, го изгледа свирепо.

— Не съм обезпокоен. Все още.

Една от ръцете на Бенлоиз скришом се скри от погледа му и частица от секундата по-късно Асейл чу как вратата в другия край на стаята се отвори.

Говорейки тихо, той заяви:

— Това беше жест на респект към теб. Следващия път, когато открия някого на територията на имота си, независимо дали е изпратен от теб, или не, няма да бъда и наполовина толкова учтив. — Асейл се изправи и угаси цигарата си върху бюрото. — Пожелавам ти прекрасна вечер.

И с тези думи той си тръгна.

14

На това му се казваше късен старт.

Докато се материализираше от имението, Куин не можеше да повярва, че е десет часът вечерта и че едва сега започват. Но разбира се, братята стояха затворени в кабинета на Рот цяла вечност, а после, когато двамата с Джон най-сетне бяха пуснати да влязат, съобщението на Ви, че имат желязно доказателство срещу шайката копелета, беше последвано от поне половин час ругаене по адрес на Кор и приятелчетата му.

Цял куп цветисти ругатни, както и някои страхотни предложения за това, къде може да бъдат наврени различни неодушевени предмети.

На него и през ум не му беше минавало да го направи с градинско гребло например. Наистина забавно.

А Блей беше пропуснал абсолютно всичко.

Докато приемаше форма в една гориста местност на югозапад от имението, Куин си заповяда да не прави никакви догадки за това, какво беше попречило на Блей да се присъедини към тях… макар неоспоримият факт да гласеше, че той се бе качил в стаята си и не се бе върнал. И макар да беше истина, че повечето злополуки се случват у дома, той бе готов да се обзаложи, че Блей не се беше спънал в килима.

Освен ако Сакстън не беше влязъл в ролята на килимче върху мраморния под на банята им.

С чувството, че му се иска да си зашлеви шамар, той огледа заснежения пейзаж, докато Джон, Рейдж и Зи се появяваха до него. Координатите на това място бяха открити в телефоните на двамата крадци на коли от предишната нощ. Изоставеният на вид имот се намираше на около десет-петнайсет мили от мястото, където беше настигнал откраднатия си хамър.

— Какво е това, по дяволите? — обади се някой и това накара Куин да погледне през рамо.

„По дяволите“ беше добре казано — зад тях се извисяваше квадратна сграда, висока като църковна кула и лишена от каквато и да е украса — като контейнер за боклук.

— Самолетен хангар — обяви Зейдист, докато поемаше натам. — Трябва да е това.

Куин ги последва, завършвайки колоната, в случай че някой решеше да ги изненада отзад…

Блей се появи от нищото, облечен в кожени дрехи и въоръжен като останалите. В отговор Куин забави крачка, а накрая спря, защото не искаше да загуби равновесие в снега и да изглежда като смешник.

Господи, на това му се казваше мрачно копеле, помисли си той, докато Блей продължаваше напред. Нима в безоблачните райски селения се бе промъкнала сянка?

Въпреки че не се погледнаха в очите, Куин се почувства длъжен да каже нещо.

— Как…

Така и не изрече втората дума от въпроса си. Защо да се хаби, когато Блей мина покрай него, сякаш той изобщо не беше там.

— Аз съм добре — промърмори Куин, докато отново поемаше през вледенения сняг. Страхотно я карам, благодаря, че попита… о, със Сакстън имате проблеми? Наистина ли? Какво ще кажеш да излезем да пийнем по едно и да ми разкажеш? Съгласен? Чудесно. Гледай на мен като на ментов бонбон за оправяне на горчивия вкус в устата…

Той прекъсна въображаемия си монолог, когато вятърът смени посоката си и довя до носа му гаден сладникав мирис.

Всички извадиха оръжия и ги насочиха към хангара.

— Ние сме с гръб към вятъра — тихо каза Рейдж. — Вероятно вътре адски смърди.

Петимата се приближиха предпазливо и се разпръснаха ветрилообразно, оглеждайки се на синкавото сияние на отразената лунна светлина за признаци на движение.

Хангарът имаше два входа; единият беше разделен на две и бе достатъчно широк, за да може през него да мине самолет, а другият очевидно беше за хора и в сравнение с първия изглеждаше с кукленски размер. Рейдж беше прав — въпреки че ледените пориви на вятъра ги блъскаха в гърба, миризмата беше достатъчно силна, за да погъделичка носовете им, и то не по най-приятния начин.

А студът обикновено потискаше вонята.

Комуникирайки чрез жестове, те се разделиха на две групи. Куин и Джон се заеха с едната половина на великанската врата, докато Рейдж, Блей и Зи се насочиха към по-малкия вход. Рейдж посегна към бравата и всички се приготвиха да реагират мълниеносно. Ако вътре имаше цял отбор лесъри, беше логично Рейдж да влезе пръв, защото той притежаваше подкрепление, каквото никой друг нямаше — неговият звяр обичаше убийците, и то не в романтичния смисъл на думата.

Холивуд вдигна ръка над главата си. Три… две… едно…

Братът проникна в хангара напълно безшумно — отвори вратата и се шмугна вътре. Зи беше втори… а след него — Блей.

За миг Куин почувства неподправен ужас, когато го видя да се хвърля в неизвестното, без нищо друго, с което да се защити, освен два пистолета. Господи, при мисълта, че Блей би могъл да умре тази нощ, пред очите му, в изпълнение на една най-обикновена задача, му се прииска да сложи край на цялата тази глупост със защитата на расата и да направи от воина библиотекар. Маникюрист. Фризьор…

Пронизителното изсвирване, долетяло едва шейсет секунди по-късно, бе направо дар божи. Сигналът на Зи, че хоризонтът е чист, бе знак за него и Джон да се размърдат и да се доближат до вече отворената врата. Те влязоха в…

Леле!

На това му се казваше нефтен разлив. И как вонеше само!

Тримата, които бяха влезли първи, вече бяха извадили фенерчетата си и лъчите им прорязваха мрака в подобното на пещера помещение, осветявайки нещо, което на пръв поглед приличаше на тънък пласт черен лед. Само дето не беше черно… и не беше замръзнало. Беше съсирена човешка кръв… поне хиляда литра. Примесена с цял куп Омега.

Тук се беше състояло масово въвеждане в Обществото на лесърите, пред което онова във фермата преди известно време приличаше на детска игра.

— Изглежда, че момчетата, които ти отмъкнаха возилото, са отивали на страхотно парти — каза Рейдж.

— И още как — измърмори Зи.

Когато лъчите на фенерчетата осветиха един стар разнебитен самолет в дъното и нищо друго, Зи поклати глава.

— Да претърсим отвън. Тук няма нищо.

* * *

Като се имаше предвид, че отвън хижата не представляваше нищо особено, просто най-обикновена ловджийско-рибарска барака насред гората, господин Си изпита изкушението да подмине проклетото нещо. Само че старателността си имаше своите положителни страни, а местоположението на постройката (само на около миля-две от пътя) подсказваше, че някога може и да е била използвана като щабквартира.

Всъщност май щеше да е по-разумно да беше проверил имота, преди да използва хангара за най-голямата въвеждаща церемония в историята на Обществото на лесърите. Само че приоритетите си бяха приоритети. Първо трябваше да вземе властта, след това да докаже, че повишението му не е било грешка, и накрая — да се оправи с всички тези нови лесъри.

Което означаваше, че се нуждае от средства. И то бързо.

След впечатляващата, оставила след себе си огромна бъркотия, церемония на Омега, както и последвалия мъчителен период, продължил поне няколко часа, господин Си беше наредил на новобранците да се качат в училищния автобус, който преди седмица беше откраднал от един търговец на употребявани камиони. Заради изтощението и физическото си неразположение те се бяха държали като послушни момченца — бяха се качили в автобуса и бяха насядали по двама, сякаш се намираха в някаква извратена версия на Ноевия ковчег.

Оттам лично той (защото не може да повериш подобна ценност никому другиго) ги беше откарал в девическото училище „Браунсуик“. Изоставеното начално училище се намираше в предградията и се издигаше насред трийсет и петакров имот, забравен, обрасъл с бурени и порутен, а мълвата, че там имало призраци, държеше обикновените хора настрани.

Засега Обществото на лесърите се помещаваше незаконно в необитаваната сграда, ала табелата „За продан“, която стоеше край пътя, означаваше, че той можеше да сложи край на това. Веднага щом събереше достатъчно пари.

Докато момчетата му се съвземаха в изоставеното училище, а настоящите убийци обикаляха из града в търсене на членове на Братството, той си имаше своя работа — описваше малкото налични авоари на Обществото, в които влизаше и този горски участък на север от града.

Макар че започваше да му се струва, че само си губи времето.

Качи се на тясната веранда на хижата и светна с фенерчето си през най-близкия прозорец. Печка на дърва. Грубо издялана дървена маса с два стола. Три тесни легла без матраци и чаршафи. Кухненско помещение.

Когато заобиколи къщата, откри електрически генератор без гориво, както и ръждясал резервоар за нафта, което предполагаше, че в един момент мястото е било отоплявано.

Той се върна отпред и натисна бравата, ала откри, че е заключено.

Все тая. Вътре едва ли имаше кой знае какво.

Извади картата от джоба на авиаторското си яке, разгъна я и откри къде се намира. Отбеляза с кръстче малкото квадратче, след което извади компаса си, провери посоката и пое на северозапад.

Според картата (която бе открил в наркоманското свърталище на предишния главен лесър) този участък от имота възлизаше на около петстотин акра, върху които, разпръснати на различно разстояние една от друга, се издигаха още подобни колиби. Предполагаше, че някога мястото се е използвало за излети с палатки и е било притежание на различни хора, един вид съвременен ловен резерват, станал жертва на тежките щатски данъци и купен от Обществото през осемдесетте години.

Или поне така беше според написаните на ръка бележки в ъгъла, макар че един господ знаеше дали по документи Обществото все още беше собственик. Като се имаше предвид финансовото състояние на организацията, можеше да се окаже, че над имота тегнат неплатени данъци с гигантски размери, ако все пак той отдавна вече не беше преминал във владението на добрия стар щат Ню Йорк.

Господин Си спря и отново провери компаса. Човече, беше си градско момче и изобщо не му харесваше да тършува из гората посред нощ, да гази из снега и да проверява шубраците като някакъв лесничей. Само че трябваше с очите си да види с какво разполага и това можеше да стане само по един начин.

Поне си беше осигурил източник на доходи.

След двайсет и четири часа, когато момчетата му най-сетне си стъпеха на краката, щеше да се заеме отново да напълни хазната. Това бе първата стъпка.

Втората?

Световно господство.

15

Течеше й кръв.

Когато Лейла погледна към тоалетната хартия в ръката си, червеното петно върху цялата тази белота бе визуалният еквивалент на писък.

Тя посегна зад себе си, за да пусне водата, а после се изправи, подпирайки се на стената, за да запази равновесие. С едната ръка върху долната част на корема си, с другата тя се подпря първо на умивалника, а после на касата на вратата, след което излезе с препъване от банята и отиде право при телефона.

Първата й мисъл беше да се обади на доктор Джейн, но после се отказа. Ако правеше спонтанен аборт, имаше шанс да спести на Куин гнева на Примейла… при положение че успееше да запази всичко това в тайна. А да използва личната лекарка на Братството, едва ли бе най-добрият начин да го постигне.

В края на краищата имаше само една причина една жена да прокърви… и неминуемо щяха да последват въпроси за периода й на нужда и как се бе справила с него.

Тя отвори чекмеджето на нощното шкафче и извади малко черно тефтерче. Намери номера на клиниката на тяхната раса и го набра с треперещи пръсти. Когато малко по-късно затвори, вече си бе записала час за след трийсет минути.

Само че как щеше да стигне дотам? Не можеше да се материализира — беше прекалено разтревожена, пък и на бременните жени не се препоръчваше да го правят. Нямаше чувството и че е способна да шофира. Уроците на Куин бяха изчерпателни, но тя просто не можеше да си представи как в това си състояние излиза на магистралата и се опитва да се справи с потока на човешкия трафик.

Фриц Пърлмутър беше единственият отговор.

Отиде до дрешника, извади мека долна риза, нави я на руло и я закрепи между краката си с помощта на няколко чифта бельо. Решението й на проблема с кървенето беше невероятно обемисто и й пречеше да върви, но това беше най-малкият й проблем.

Едно позвъняване в кухнята й осигури необходимия превоз.

Сега просто трябваше да слезе по стълбите, да прекоси вестибюла и да се добере цяла и невредима до онази дълга кола… и без да се натъкне на някого от мъжете в къщата.

Тъкмо когато се канеше да излезе от стаята, улови отражението си в огледалата на стената. Бялата роба и строгата прическа издаваха ранга й на Избраница така, както нищо друго не би могло — никой, освен свещените жени на Скрайб Върджин, не се обличаше по този начин.

Дори ако се появеше под измисленото име, което беше дала на регистратурата в клиниката, всички щяха да се досетят за връзката й с другия свят.

Тя съблече робата и се опита да нахлузи чифт панталони за йога, ала импровизираната превръзка й пречеше. Нямаше да се получи и с дънките, които двамата с Куин бяха купили заедно.

Тя махна навитата риза и вместо това използва хартиени кърпи от банята, след което успя да обуе дънките. Един дебел пуловер й осигури както топлина, така и прикритие, а едно бързо сресване и прибиране на косата на опашка й помогна да изглежда… почти нормално.

Докато излизаше от стаята, стискаше здраво мобилния телефон, който Куин й беше дал. За миг си помисли да му се обади, но всъщност какво можеха да си кажат? Той имаше също толкова контрол над този процес, колкото и тя…

О, пресвета Скрайб Върджин, беше на път да изгуби детето им.

Тази мисъл изникна в ума й тъкмо когато достигна върха на стълбището: губеше детето им. В този момент. Тук, пред кабинета на краля.

Изведнъж таванът рухна върху главата й, а стените на великолепното просторно фоайе се приближиха така, че не можеше да си поеме дъх.

— Ваша светлост?

Тя се сепна и погледна надолу. Фриц стоеше в основата на застланото с червен килим стълбище, облечен в обичайната си ливрея, милото му старческо лице бе помрачено от тревога.

— Ваша светлост, ще вървим ли? — попита той.

Тя кимна и пое предпазливо надолу; не можеше да повярва, че всичко е било напразно, всички онези часове на усилия с Куин… скованият период след това, когато не смееше да помръдне… чуденето и тревогата, и тихата предателска надежда.

Фактът, че бе дарила девствеността си напразно.

Куин щеше да страда толкова много и мисълта за провала, който щеше да му донесе, увеличаваше неизразимо собствената й болка. Той бе пожертвал тялото си в периода й на нужда; подтикнат от копнежа си за дете с неговата кръв, бе сторил нещо, което иначе не би направил.

Това, че природата си имаше свои собствени планове, не я утешаваше.

Все още й се струваше, че загубата е по нейна вина.

* * *

Клин клин избива.

Сакстън си мислеше, че това бе грубоват, но подходящ израз.

Застанал гол пред огледалото в банята, той остави сешоара и прокара пръсти през косата си. Русите вълни застанаха по обичайния си начин, съвършено подчертавайки фините правилни черти на лицето му.

Образът насреща му изглеждаше съвсем същият, както предишната нощ и по-предишната, ала колкото и познато да беше отражението му, на Сакстън му се струваше, че то принадлежи на различна, отделна личност.

Толкова много се бе променил отвътре, че му се струваше логично да се предположи, че трансформацията ще намери израз и във външния му вид. Уви, не беше така.

Извръщайки се от огледалото, той си каза, че не би трябвало да се учудва нито на вътрешния си смут, нито на външното си привидно спокойствие.

След разговора с Блей му беше отнело цял час докато пренесе всичко от стаята, която беше споделял с бившия си любовник, обратно в тази спалня надолу по коридора. Когато за първи път се беше нанесъл в имението, го бяха настанили именно тук, но с развитието на връзката му с Блей вещите му постепенно се бяха озовали в неговата стая.

Беше се случило бавно, почти незабележимо, точно както бе станало и с любовта му: една риза тук, чифт обувки там, четка за коса през едната вечер, на следващата — чорапи… разговор за общи ценности, последван от седемчасов секс маратон, завършил с кутия сладолед с вкус на кафе и само една лъжица.

Самият той не си беше дал сметка колко път бе извървяло сърцето му, досущ като излетник, изгубил се в гората. След половин миля все още виждаш откъде си тръгнал, все още лесно можеш да се върнеш обратно. Ала десетина мили и няколко разклонения на пътя по-късно — и връщане назад вече няма. Тогава не ти остава друг избор, освен да събереш каквото можеш, да си построиш убежище и да пуснеш нови корени.

Той бе започнал да мисли, че ще го направи заедно с Блей.

Да, така беше. В крайна сметка колко дълго можеше да оцелее несподелената любов? Също както огънят се нуждае от кислород, за да се разпали, така бе и с чувствата.

Ала очевидно не и когато ставаше дума за Куин. Не и при Блей.

Сакстън обаче беше решил да не си тръгва от кралския дом. Блей имаше право за това — Рот се нуждаеше от него, пък и той истински харесваше работата си тук. Тя беше динамична и стимулираща… и егоистът в него искаше да бъде адвокатът, който щеше да промени закона както трябва.

Стига кралят да не паднеше от власт, а той да изгубеше главата си при новия режим. Само че не можеш да живееш живота си, тревожейки се за подобни неща.

Той извади от дрешника костюм от мека вълна, избра си риза и жилетка и ги сложи върху леглото.

Беше такова тъжно, непривлекателно клише да отиде да си потърси нещо младо и лишено от съдържание, в опит да притъпи емоционалната си болка, но той определено предпочиташе оргазъм пред това, да се напие до самозабрава. Пък и в максимата „преструвай се, докато отново не откриеш смисъла“ имаше истина.

Особено когато видя издокараното си отражение в огледалото. Определено изглеждаше така, сякаш всичко в живота му е съвсем наред, и от това му стана по-добре.

Преди да излезе, провери телефона си. Древните закони бяха пренаписани според нарежданията на Рот и сега той се намираше в режим на изчакване… докато не получеше следващата си задача.

Предполагаше, че много скоро щеше да научи каква е тя. Рот беше пословично взискателен, ала никога до крайност.

А междувременно Сакстън щеше да удави мъката си с единственото, което го привличаше в момента — нещо двайсетинагодишно, високо около метър и осемдесет, атлетично…

И за предпочитане — с черна коса. Или руса.

16

— Някой вече е бил тук.

Още докато Рейдж говореше, Куин извади малкото си джобно фенерче и насочи тънкия лъч към земята. И наистина — следите в снега бяха пресни, все още непокрити от навени от вятъра снежинки… и водеха право към едно сечище в гората. Той изгаси фенерчето и огледа хижата пред тях. Изглеждаше празна: от каменната камина не се виеше пушек, не бяха запалени лампи, но преди всичко — не се усещаше никаква миризма.

Петимата вампири образуваха широк обръч около хижата и предпазливо започнаха да стесняват кръга. Когато не последва никаква отбранителна реакция, те се качиха на верандата и огледаха вътрешността на колибата през единичните стъкла на прозорците.

— Нищичко — измърмори Рейдж, докато отиваше към вратата.

Бърза проверка на бравата разкри, че е заключена.

С едно рязко движение братът блъсна вратата с масивното си рамо и тя отхвръкна, а парчета от ключалката се посипаха по пода заедно с трески от самата врата.

— Здравей, скъпа, прибрах се! — извика Холивуд, докато прекрачваше прага.

Подчинявайки се на установените указания, Куин и Джон останаха на верандата, докато Блей и Зи влязоха в колибата и се заловиха да я претърсват.

Гората около тях тънеше в тишина, ала острите очи на Куин непрекъснато се връщаха на онези следи… които след кратко отбиване в колибата се отправяха на северозапад. Което предполагаше, че някой беше там и претърсваше имота по същото време като тях.

Човек? Лесър?

Склонен бе да мисли, че е второто, като се имаше предвид онази гадост в хангара… както и това, че целият имот беше усамотен и поради това — относително сигурен.

Макар че нямаше да е лошо първо да бяха изпратили някоя компания за професионално почистване в онази сграда.

Гласът на Блей долетя през отворената врата.

— Намерих нещо.

Куин трябваше да повика на помощ цялата си бойна подготовка, за да не изостави задачата си и да извърне очи от местността, която трябваше да наблюдава, за да погледне в колибата… и то не защото особено го вълнуваше какво са намерили. Докато те претърсваха, той час по час проверяваше дали скапаното настроение на Блей се беше променило.

Ала единствената промяна бе, че то като че ли бе станало още по-отвратително.

Откъм колибата се чуха тихи гласове, които си размениха няколко реплики, а после тримата се показаха навън.

— Открихме метална кутия — обяви Рейдж, докато разкопчаваше якето си и пъхаше дългия тънък контейнер до гърдите си. — Ще я отворим по-късно. А сега, момчета, да открием притежателя на онези ботуши.

Те се разпръснаха между дърветата и като се дематериализираха на отсечки от около двайсетина метра, се заеха да проследят безшумно следата.

Натъкнаха се на лесъра след около половин миля.

Самотният убиец се носеше през затрупаната от сняг гора с темпо, което само някой олимпийски атлет би успял да поддържа в продължение на повече от няколкостотин метра. Дрехите му бяха тъмни, на гърба си носеше раница, а фактът, че разчиташе единствено на очите си, бе още едно доказателство, че е един от враговете им: на тази слаба светлина повечето представители на вида Homo Sapiens не биха могли да се движат толкова бързо без помощта на фенер.

Сигнализирайки им нарежданията си с ръце, Рейдж накара групичката да заеме V-образна формация, която обкръжи дирята на лесъра и тръгна след него. Следваха го в продължение на около стотина метра, а после изведнъж стесниха обръча и го обградиха, вземайки го на прицел с оръжията си.

Лесърът спря.

Беше сравнително нововъведен; тъмната коса и мургавата кожа говореха, че трябва да бе от мексикански или може би италиански произход. Полагаха му се червени точки за това, че не показа признаци на страх. Въпреки че очевидно здравата беше загазил, той просто погледна спокойно през рамо, сякаш за да се увери, че наистина е попаднал в засада.

— Как я караш? — провлачи Рейдж.

Лесърът не си направи труда да му отговори, което контрастираше с онова, което виждаха напоследък. За разлика от останалите, този тук не беше някакъв смешен хлапак, на когото му дай да се перчи и да размахва пистолет. Спокоен, пресметлив… овладян, той бе точно онзи тип враг, който правеше работата интересна.

Което не беше нещо лошо…

И наистина — ръката му изчезна в палтото му.

— Не ставай глупав, мой човек — излая Куин, готов да надупчи копелето за частица от секундата.

Лесърът не извади ръка.

Е, добре.

Куин дръпна шибания спусък и копелето се сгромоляса.

* * *

В мига, в който лесърът се свлече в снега, Блей замръзна с пистолети в ръцете. Останалите сториха същото.

В безмълвните секунди, които последваха, никой не откъсваше очи от падналия лесър. Никакво движение. Никаква реакция в периферията. Куин очевидно беше обезвредил нещото и то явно беше само.

Интересно, дори да не беше чул изстрела, дошъл отляво, Блей пак щеше да знае, че Куин е стрелял — всеки друг би дал на врага още една възможност да премисли нещата.

Рейдж изсвири отсечено — сигнал да се приближат. Направиха го като глутница вълци, събрала се над повалената плячка — бързо и сигурно, прекосявайки снега с вдигнати оръжия. Убиецът си оставаше все така неподвижен, но още не беше ритнал камбаната, така да се каже. За това беше необходима стоманена кама в гърдите.

Само че сегашното му състояние бе онова, което им трябваше. Състояние, в което да може да говори. Или поне да бъде принуден да говори…

По-късно, когато отново разигра случилото се в главата си… когато умът му кипеше като в треска, прехвърляйки фактите отново и отново… когато дни наред не можеше да спи, мъчейки се да сглоби как точно се бе разиграло всичко, с надеждата да му хрумне промяна в установената им практика, която да гарантира нищо такова да не се случи никога вече, Блей мислеше за потръпването.

Онова леко потръпване на ръката. Просто самостоятелно трепване, сякаш ненаправлявано от никаква съзнателна мисъл. Нищо опасно. Никакъв намек за онова, което щеше да последва. Просто едно потръпване.

Само че в този миг, с едно мълниеносно движение убиецът извади пистолет. Беше нещо нечувано — в един момент лежеше като безчувствена купчина на земята, а в следващия изстрелите му описваха съвършено премерен кръг.

Още преди гърмежите да затихнат, Блей зърна ужасяваща гледка — един куршум се заби право в сърцето на Зейдист с такава мощ, че го спря и го запрати назад, размахал неконтролируемо ръце.

В миг всичко се промени. Вече никой не искаше да разпитва копелето.

Четири ками проблеснаха във въздуха. Четири тела скочиха. Четири ръце замахнаха, стиснали студени, пронизващи остриета. Четири удара изплющяха във въздуха един след друг.

Само че беше твърде късно.

Убиецът изчезна буквално изпод тях и вместо в гръдната му кухина, оръжията се забиха в изцапания с черно сняг, върху който беше лежал врагът им.

Все тая — по-късно щяха да имат предостатъчно време да се занимават с невижданото дотогава изчезване. В момента обаче имаха паднал воин.

Рейдж само дето не се хвърли отгоре му, поставяйки тялото си на пътя на всичко и всеки.

— Зи? Зи? О, майко на расата…

Блей извади телефона си и набра един номер. Когато Мани Манело вдигна, не последва и миг за губене.

— Имаме паднал брат. Огнестрелна рана в гърдите…

— Спри! — Гласът на Зи го изненада. Както и ръката му, вдигнала се рязко, за да избута Рейдж настрани. — Ще слезеш ли от мен!

— Ама аз ти оказвам първа помощ…

— По-скоро ще умра, отколкото да те целуна, Холивуд. — Зи опита да се изправи, дишайки тежко. — Дори не си го и помисляй!

— Ало — долетя гласът на Манело откъм слушалката. — Блей?

— Задръж така…

Куин коленичи до Зейдист и въпреки че братът не обичаше да го докосват, го улови под мишницата и му помогна да седне.

— Свързах се с клиниката — каза Блей. — Какво е състоянието ти?

В отговор Зи се пресегна и откачи ножницата на камата си. След това свали ципа на коженото яке и разтвори бялата си риза.

Разкривайки най-прекрасната бронежилетка, която Блей някога бе виждал.

Рейдж се отпусна облекчено… дотам, че Куин трябваше да го улови със свободната си ръка и да го задържи да не падне.

— Бронежилетка — промълви Блей на Манело. — О, господи, носи бронежилетка.

— Това е страхотно… обаче слушай, искам да я свалиш и да видиш дали е задържала куршума.

— Слушам. — Блей погледна към Джон и с облекчение видя, че той е на крака, протегнал пистолети напред и обхождащ хоризонта с поглед, докато останалите се суетяха около Зи. — Ще се погрижа.

Блей се приближи и приклекна пред брата. На Куин може да му беше стискало да докосне Зейдист, но той нямаше да го направи без недвусмислено позволение.

— Доктор Манело иска да знае дали можеш да си свалиш жилетката, за да видим дали има някакво нараняване.

Зи понечи да вдигне ръце… и се намръщи. После опита още веднъж. На третия път ръцете му успяха да стигнат до лепящите ленти, с които се закопчаваше жилетката, но не можаха да направят кой знае какво.

Блей преглътна мъчително.

— Може ли аз да се погрижа? Обещавам да се постарая да те докосвам възможно най-малко.

Страхотно изречение, няма що. Обаче говореше сериозно.

При тези думи Зи повдигна очи. От болката те бяха черни, а не жълти.

— Прави, каквото трябва, синко. Аз няма да ти преча.

И той извърна поглед, лицето му — разкривено в такава гримаса, че S-образният белег, който се спускаше от началото на носа до крайчеца на устата му, рязко изпъкваше.

Блей нареди възможно най-строго на ръцете си да пипат сигурно и те взеха, че го послушаха. Разкопча лепящите ленти на раменете със звук, по-силен от крясъците в главата му, а след това смъкна жилетката, ужасѐн от това, какво ли ще открие.

Върху широките мускулести гърди на Зи имаше голямо кръгло петно. Точно там, където беше сърцето му.

Само че беше синина. Не дупка. Беше просто синина.

— Повърхностно нараняване. — Блей зарови пръсти в плътните нишки на жилетката и намери куршума. — Напипвам куршума в жилетката…

— Тогава защо не мога да си движа…

Миризмата на прясна кръв като че ли едновременно ги блъсна всичките в носа. Някой изруга и Блей се приведе напред.

— Улучили са те и под рамото.

— Лошо ли е? — попита Зи.

По телефона Манело каза:

— Виж дали можеш да огледаш раната.

Блей повдигна тежката ръка и освети мястото с джобното си фенерче. Очевидно куршумът беше проникнал в тялото през малката, незащитена пролука под мишницата… изстрел един на милион, който никога не би успял да повториш.

Мамка му.

— Не виждам изходна рана. Улучен е от дясната страна на ребрата, доста високо.

— Дишането му стабилно ли е? — попита Манело.

— Затруднено, но стабилно.

— Направено ли му бе изкуствено дишане?

— Той заплаши да кастрира Холивуд, ако дори само опита да доближи устни до неговите.

— Вижте, защо просто не ме оставите да се дематериализирам. — Зи се позакашля. — Дайте ми малко място…

Всички го заляха с цял куп мнения и предложения, ала Зейдист не искаше да слуша. Избута ги настрани, затвори очи и…

Блей разбра, че имат сериозен проблем, когато не се случи нищо. Да, Зейдист не беше убит и беше значително по-добре, отколкото би бил без жилетката. Но не беше в състояние да се движи… а те се намираха насред нищото, толкова навътре в гората, че дори да повикаха помощ, никой джип не можеше да стигне и на мили от тях.

А на всичкото отгоре Блей имаше силното подозрение, че убиецът, когото бяха повалили, беше нещо много повече от най-обикновен лесър. Никой не можеше да каже дали скоро тук нямаше да се появи подкрепление.

Разнесе се звук от получаване на есемес и Рейдж погледна надолу към телефона си.

— Мамка му. Останалите са заети в града. Ще трябва да се оправяме сами.

— По дяволите — промърмори Зейдист под носа си.

Да, това добре описваше положението.

17

Кор не беше очаквал това.

Докато той и войниците му се материализираха на предварително уреденото място, той си представяше нещо порутено, може би дори на косъм от това, да бъде съборено от общината. С две думи: място в такова окаяно състояние, че една жена би била принудена да продава вените и тялото си, за да оцелява.

Но нищо такова.

Районът наоколо отговаряше на стандартите на глимерата, както и внушителната господарска къща, издигаща се на хълм и грееща с мека светлина. Дворът беше съвършено поддържан; дори къщурката за прислугата близо до портата беше в безупречно състояние, въпреки очевидната си възраст.

Навярно жената бе далечна братовчедка на някой важен род.

— Коя е тя? — попита Кор, ала Троу сви рамене.

— Не познавам лично семейството й. Но знам, че има достойно потекло.

Бойците им наоколо бяха неспокойни, войнишките им ботуши утъпкваха снега под тях, докато те пристъпваха от крак на крак, а въздухът излизаше от ноздрите им, сякаш бяха състезателни жребци, очакващи стартовия изстрел.

— Чудно, дали знае на какво се е съгласила — промърмори Кор, без да го е грижа особено дали жената знае, или не.

— Е, да действам ли? — попита Троу.

— Да, преди останалите да са се отскубнали и да са връхлетели върху прелестната й къщурка.

Троу се материализира пред изящна входна врата, чийто извит свод и мъничък фенер повече подхождаха на къщичка за кукли. Само че Троу изобщо не беше впечатлен от чара й. Осветлението над главата му угасна несъмнено, защото той го беше направил със силата на волята си. Почукването му беше силно и бързо — настояване, а не молба.

Броени секунди по-късно вратата се отвори и в нощта се разля светлината на огън, чиито златисти лъчи бяха толкова силни, че сякаш можеха да разтопят снежната покривка… и насред тази прелестна светлина се открояваше тъмен женски силует с прекрасни форми.

Тя беше гола. А миризмата, която леденият вятър довяваше, говореше, че е повече от готова.

Зайфър изръмжа тихо.

— Не се забравяйте напълно — нареди Кор. — Да не би гладът ви да бъде използван против вас.

Троу й каза нещо и бръкна във вътрешния си джоб, за да извади парите. Жената прие това, което й дадоха, а после вдигна ръка и се подпря на вратата, извивайки тялото си така, че меката светлина окъпа една изкусителна гърда.

Троу хвърли поглед през рамо и кимна.

Останалите нямаха нужда от втора покана. Бойците на Кор се струпаха на вратата, мъжките им тела — толкова огромни и многобройни, че моментално скриха жената от поглед.

Кор изруга и също се приближи.

Естествено, Зайфър беше пръв — взе устните й и стисна гърдите й в шепа. Ала не беше сам — тримата братовчеди се боричкаха за място: единият мина отзад и изви хълбоци, сякаш се отъркваше в дупето й, докато другите двама посегнаха към зърната и женствеността й, а ръцете им бързо се стоплиха в навалицата.

Гласът на Троу се извиси над засилващите се стонове.

— Аз ще остана отвън на пост.

Кор отвори уста, за да даде друга команда, но после си даде сметка, че така би изглеждало сякаш избягва случващото се, а това едва ли беше най-мъжествената постъпка.

— Да, направи го — каза той. — Аз ще пазя вътре.

Мъжете му вдигнаха жената, хващайки я кой където свари — за ръцете, бедрата, кръста — и я внесоха заднешком в уютното жилище. Кор бе този, който затвори вратата и се увери, че няма резе, което да им попречи да излязат. Пак той бе този, който огледа вътрешността на къщата. Докато копелетата му отнасяха своето угощение към огъня, където беше метната голяма кожена постелка, той се наведе към най-близкия прозорец, повдигна завесата и провери стъклата. Стари витражни стъкла с дървени, а не стоманени рамки.

Недостатъчно сигурни. Добре.

— Някой да влезе в мен — простена жената с нисък глас.

Кор не си направи труда да види дали изпълниха желанието й, или не… макар че разтърсващият й стон подсказваше, че най-вероятно го бяха сторили. Вместо това той се огледа наоколо за други врати или места, които биха могли да бъдат използвани за засада. Такива като че ли нямаше. Къщата нямаше втори етаж — над главата му се издигаше само скелетът на покрива й; банята беше тясна и през отворената й врата запаленото осветление разкриваше вана с извити крачета и старовремски умивалник. Отворената кухня представляваше просто дълъг плот и няколко скромни уреда.

Кор погледна към сцената на действието. Жената лежеше по гръб, с разперени ръце, открита шия и широко разтворени крака. Зайфър беше отгоре й и проникваше ритмично в нея, така че главата й се движеше напред-назад върху бялата козина на постелката. Двама от близнаците се бяха лепнали за китките й, а третият беше извадил възбудата си и чукаше устата й. Всъщност почти нямаше част от нея, която да не е покрита от мъжки вампири, и екстазът й от това, да бъде използвана по този начин, не само се виждаше, но се и чуваше: тежкото й дишане и еротичните стенания се промъкваха около ерекцията, която влизаше и излизаше между плътните й пухкави устни, и изпълваха въздуха с дъх на секс.

Кор отиде до умивалника в кухнята. В него нямаше нищо — никакви останки от храна, никакви полупразни, изоставени чаши. В шкафовете обаче имаше съдове, а когато отвори малкия хладилник, откри бутилки с вино, подредени хоризонтално върху рафтовете.

Мъжка ругатня го накара отново да погледне към кипящото забавление. Зайфър тъкмо получаваше оргазъм, тялото му се изви напред, а главата му отскочи назад… и още докато той свършваше, един от братовчедите го изтика настрани, зае мястото му и като повдигна хълбоците на жената, заби възбудата си във влажната й розова сърцевина. Но пък Зайфър изглеждаше напълно доволен от смяната на местата — оголи кучешките си зъби, наведе глава под повдигащите се гърди на своя другар и ухапа жената близо до зърното, така че да се нахрани оттам.

Онзи в устата й също свърши. Някой друг веднага се притече на помощ и нова възбуда се плъзна между устните й.

Кор отиде да провери и банята, ала първата му преценка се оказа правилна — нищо не се криеше между тесните й стени.

След като се увери, че в къщата не ги дебне опасност, на Кор не му оставаше друго, освен да се облегне в ъгъла, който предлагаше най-добрата гледка, и да наблюдава храненето. Нещата постепенно ставаха все по-интензивни, бойците му изгубиха всякакви обноски — замахваха един срещу друг като лъвове над прясно убита плячка, зъбите им проблясваха, очите им — пълни с агресия, докато се бореха за достъп. Все пак не изгубиха напълно контрол. А и се погрижиха за жената. Не след дълго някой захапа вената си и я поднесе към устата й.

Кор наведе очи към ботушите си, държейки мястото под контрол с периферното си зрение.

Имаше време, когато тази гледка би го възбудила… не защото сексът го интересуваше особено, а по-скоро по същата причина, поради която, щом видеше храна, стомахът му започваше да къркори. И разбира се, в миналото, когато почувстваше нужда да обладае жена, той го правеше. Обикновено на тъмно, естествено, така че скъпото момиче да не се засегне или уплаши.

Не беше трудно да се досети, че външният му вид едва ли се подобрява, когато чертите му се обтегнеха по начина, по който еротичните спазми разкривяваха мъжките лица.

Ала сега? Сега се чувстваше странно откъснат от всичко това, сякаш наблюдаваше как група мъже местят тежки мебели или пък прекопават градина.

Разбира се, виновна за това беше неговата Избраница.

Докоснал чистата й кожа с устните си, надникнал в искрящите й зелени очи, вдъхнал деликатния й аромат, той не изпитваше и следа от интерес към доволно употребяваните прелести на жената пред огъня.

О, неговата Избраница… никога не си бе представял, че е възможно да съществува подобна грация, а още по-малко му беше минавало през ума, че би могъл да бъде докоснат до дъното на душата си от нещо така диаметрално различно от него. Тя бе пълната му противоположност: нежна и раздаваща се, докато той беше брутален и безмилостен; тя бе красива, а той — грозен; тя бе ефирна, а той — изтъкан от мръсотия.

Тя го беше белязала. Така сигурно, както ако го беше ударила, оставяйки дълбока следа в плътта му — той беше ранен и отслабен от нея.

И нищо не можеше да се направи.

Дори споменът за миговете, които бе споделил с нея, в които тя бе напълно облечена, а той — тежко ранен, бе достатъчен, за да разпали огън в слабините му, а жалкият му пенис да се втвърди без никаква причина. Дори да не се намираха на противоположните страни във войната за трона, тя никога не би го допуснала да дойде при нея както подобава на мъж, запленен от достойна жена. През прохладната есенна нощ, в която се бяха срещнали под онова дърво, тя бе изпълнявала това, което смяташе за свой дълг. То нямаше нищо общо с него.

Ала въпреки това той я желаеше…

Внезапно тялото на жената пред огъня се изви в дъга под сменящите се, разтърсвани от оргазми тела върху нея, и Кор отново насочи вниманието си натам. Сякаш усетила сексуалната му възбуда, блаженият й замаян поглед се насочи към него и по лицето й пробяга мимолетна изненада… или поне онова, което Кор виждаше от лицето й през масивната ръка, която й даваше от кръвта си.

Очите й се разшириха. Очевидно не го беше забелязала до този миг… но сега, когато го бе видяла, в нея се надигна не страст, а страх.

Тъй като не искаше да прекъсне случващото се, Кор поклати глава и вдигна ръка, за да я увери, че няма да й се наложи да понесе ухапването му… или, още по-лошо — секса с него.

Това очевидно сработи, защото ужасът се отцеди от изражението й и когато един от войниците й поднесе пениса си, за да му обърне внимание, тя се протегна и започна да го гали над главата си.

Кор се усмихна гадно на себе си. Дори тази курва не го искаше, а ето че тялото му с цялата си биологична глупост настояваше да реагира на онази Избраница така, сякаш свещената жена изобщо би го погледнала.

Ама че глупаво.

Когато погледна часовника си, с изненада установи, че храненето продължаваше вече цял час. Е, така да бъде. Стига воините му да се съобразяваха с двете му основни правила, той нямаше нищо против да им позволи да продължат: трябваше да останат в общи линии облечени, а оръжията им — у тях и със свалени предпазители.

По този начин, ако ситуацията се променеше, те можеха светкавично да се защитят.

Да, той нямаше нищо против да им отпусне време.

След този антракт те отново щяха да са на върха на силите си… а като се имаше предвид как стоят нещата с Братството… определено щяха да се нуждаят от това.

18

— Забрави. Категорично не.

Куин беше принуден да се съгласи с мнението на Зи за блестящата идея на Рейдж.

Бяха си пробили с усилие път през гората, като Рейдж подкрепяше по-голямата част от тежестта на Зи, докато останалите ги бяха обкръжили, готови да застрелят всичко и всеки, който би могъл да ги заплаши. Сега се намираха в хангара и решението на Холивуд на проблема с придвижването приличаше повече на усложнение с фатални последици, отколкото на нещо, което би могло им е от помощ.

— Толкова ли пък е трудно да управляваш самолет? — Когато всички, в това число и Зи, просто го изгледаха, Рейдж сви рамене. — Е, какво? Хората непрекъснато го правят.

Зи потърка гърди и бавно се отпусна на земята. След като си пое дъх, доколкото можа, поклати глава.

— Първо, не знаеш дали… проклетото нещо… изобщо може да полети. Вероятно няма гориво… а ти никога досега не си управлявал самолет.

— Би ли ми казал тогава какъв друг избор имаме? Все още се намираме на километри от което и да било място, откъдето биха могли да ни приберат, твоето състояние не се подобрява, а като нищо ни готвят засада. Нека поне се кача и видя дали мога да запаля двигателя.

— Това е кофти решение.

В последвалата тишина Куин запресмята наум и погледна към хангара. След един миг каза:

— Аз ще ти прикривам гърба. Да го направим.

Истината бе, че Рейдж имаше право. Тази медицинска евакуация на два крака отнемаше твърде много време, а лесърът бе изчезнал, преди да успеят да го пронижат.

Възможно ли бе Омега да е дал на момчетата си някакви специални умения?

Все тая — един добър боец никога не подценяваше врага… особено когато в собствените му редици имаше пострадал. Трябваше да заведат Зи на сигурно място и ако това означаваше да летят със самолет, така да бъде, по дяволите.

Двамата с Рейдж се промъкнаха в хангара и запалиха фенерите си. Самолетът си беше там, където го бяха оставили — в далечния ъгъл, изглеждащ така, сякаш беше грозното доведено дете на някое далеч по-красиво транспортно средство, което отдавна се беше изпарило оттук. Когато се приближи, Куин установи, че перката изглежда здрава и че крилата, макар и прашни, издържаха теглото му, когато се увеси на тях.

Това, че вратата изскърца оглушително, когато Рейдж я отвори навътре, изобщо не можеше да се нарече добра новина.

— Пфу — промърмори Рейдж и се дръпна назад. — Вони, сякаш нещо е умряло вътре.

Човече, сигурно наистина смърдеше отвратително, щом братът бе в състояние да различи миризмата вътре от тази в хангара. Може би идеята не беше чак толкова добра.

Преди Куин да се приближи и също да си завре носа в миризмата, Рейдж се пъхна през овалния отвор.

— Мили боже… ключове. Ключовете са вътре… можеш ли да повярваш?

— Ами гориво? — промърмори Куин, докато описваше широк кръг с лъча на фенера си. Нищо, освен мръсен под.

— Съветвам те да се поотдръпнеш, синко — провикна се Рейдж от пилотската кабина. — Ще се опитам да запаля тази стара дама.

Куин се дръпна назад, макар че какъв ли беше смисълът? Ако самолетът избухнеше в пламъци, четири-пет метра едва ли щяха да променят кой знае какво…

Пукотът беше силен, димът — гъст, а двигателят звучеше така, сякаш страдаше от магарешка кашлица. Само че постепенно се нормализираше. Колкото по-дълго го оставяха да работи, толкова по-равномерен ставаше ритъмът му.

— Трябва да се махнем оттук, преди да сме се задушили — извика Куин към самолета.

Сякаш само това бе чакал, Рейдж явно успя да подкара машината, защото самолетът потегли напред, стенейки така, сякаш всеки болт и винт го боляха.

И това нещо щеше да полети?

Куин изтича до тежката двукрила врата, натисна я с всичка сила и тя се отвори сред дъжд от изпотрошени резета и катинари. Можеше само да се надява самолетът да не реши да последва примера им.

Лицата на Блей и Джон, огрени от лунната светлина, придобиха уникални изражения при вида на средството им за бягство… а Куин напълно споделяше мнението им.

Рейдж натисна спирачките и се подаде навън.

— Да го качим вътре.

Мълчание. Е, ако не се броеше давещият се самолет.

— Няма ти да го караш — каза Куин, повече на себе си.

Рейдж се намръщи насреща му.

— Моля?

— Прекалено сте ценни. Ако това нещо падне, не може да изгубим двама братя. Забравете. Аз съм заменим. Вие не сте.

Рейдж отвори уста, сякаш се канеше да възрази, но после я затвори, а върху красивото му лице цъфна странно изражение.

— Прав е — мрачно каза Зи. — Не мога да те изложа на опасност, Холивуд.

— Я, стига, просто ще се дематериализирам от кабината, ако…

— И смяташ, че ще успееш да го направиш, докато падаш с главоломна скорост? Глупости…

Облак куршуми долетяха откъм дърветата, свистейки покрай ушите им и забивайки се в снега.

Всички реагираха светкавично. Куин скочи в самолета, намести се на пилотското място и опита да се оправи с… мамка му, това нещо имаше цял куп копчета и циферблати. Единственото хубаво беше, че…

Бум-бум-бум!

… беше изгледал достатъчно филми, за да знае, че лостът с дръжката е за газта, а онова с формата на папийонка трябваше да се дръпне нагоре, за да се издигне самолетът, и да се натисне надолу, за да се приземи.

— Мамка му — промърмори, докато гледаше да се държи възможно най-ниско в седалката.

Ако се съдеше по разнеслите се звуци, Блей и Джон отвръщаха на вражеския огън, така че той се поизправи и плъзна поглед по редиците уреди. Онзи с нарисуваната бензинова колонка трябва да беше онова, което търсеше.

Една четвърт от резервоара беше пълен. А и половината от това сигурно беше кондензирана влага.

Идеята беше наистина лоша.

— Внесете го вътре! — провикна се той, преценявайки с поглед празното равно място вляво от себе си.

Рейдж не чака да му повтарят и метна Зейдист в самолета с нежността на докер. Братът се приземи в сгърчена купчинка, но поне ругаеше… което означаваше, че е достатъчно на себе си, за да изпитва болка.

Куин не си губи времето да изчаква такива дреболии като затваряне на вратата, просто освободи спирачката, натисна съединителя и се помоли да не се подхлъзнат на снега отвън…

Половината от предното стъкло се пръсна на парчета, а куршумът, който го беше направил, рикошира в кабината. Ако се съдеше по звука, разнесъл се от седалката до него, трябва да се беше забил в облегалката за главата. Което беше за предпочитане пред ръката му. Или пък черепа му.

Единствената добра новина беше, че самолетът изглеждаше готов да се измете оттам възможно най-бързо — ръждясалият двигател въртеше перката с такава скорост, сякаш и той знаеше, че да полетят, е единственият начин да се спасят. Покрай страничните прозорци започнаха да се редят дървета и Куин се придържаше в средата на „пистата“, като внимаваше те да са на еднакво разстояние от двете му страни.

— Дръж се! — провикна се над грохота.

Вятърът нахлуваше в кабината с такава мощ, сякаш някой бе сложил огромен вентилатор там, където допреди малко имаше стъкло, но пък Куин не възнамеряваше да се издигне на такава височина, че да е необходимо самолетът да е херметизиран.

В този момент единственото, което искаше, бе да се издигне над гората, ширнала се пред него.

— Хайде, бейби, можеш да го направиш… хайде…

Беше натиснал лоста за газта докрай и трябваше да си заповяда да го отпусне малко — не можеше да изцеди нищо повече от него, а да го строши, определено щеше здравата да ги прецака.

Грохотът ставаше все по-оглушителен и по-оглушителен. Дърветата покрай тях се движеха все по-бързо и по-бързо. Друсането ставаше все по-силно и по-силно, докато зъбите му не започнаха да се удрят едни в други, а той бе убеден, че едното или и двете крила ще се откъснат и ще останат на пътя зад тях.

Тъй като прекрасно осъзнаваше, че нямат никакво време за губене, Куин рязко дръпна лоста за управление към себе си, стискайки го здраво, сякаш по някакъв начин това би могло да се предаде на целия корпус и да му попречи да се разпадне на парчета…

Нещо падна от тавана и полетя назад към Зи.

Карта? Инструкции за управление? Един бог знаеше.

Човече, онези дървета в края на поляната се приближаваха все повече.

Куин още по-силно дръпна лоста, въпреки че той вече бе изтеглен до краен предел… което беше адски кофти, защото „пистата“ свършваше, а те все още не се бяха издигнали във въздуха.

Силно стържене се разнесе откъм корема на самолета, сякаш храстите се опитваха да сграбчат стоманената обвивка.

А дърветата пред тях се приближаваха все повече.

Първата му мисъл, докато се взираше в лицето на смъртта, бе, че никога няма да види дъщеря си. Поне не и на този свят.

Втората и последна беше, че никога не бе казал на Блей, че го обича. През всички минути, часове и нощи от живота си, с всички думи, които му бе казал през годините, откакто се познаваха, винаги го беше отблъсквал.

А сега беше твърде късно.

Ама че задник. Ама че тъп задник беше.

Защото нямаше никакво съмнение, че тази нощ щеше да получи еднопосочния си билет за Небитието.

Поизправи се, така че сега студеният вятър го блъскаше право в лицето, и вперил поглед право напред, си представи боровете пред тях, които не можеше да види, защото очите му сълзяха от вятъра. Отвори уста и закрещя с пълно гърло, добавяйки и своя глас към този на вихъра.

По дяволите, нямаше да си отиде като някой лигльо. Никакво уплашено свиване, никакво „О, господи, не, спаси ме!“. Как ли пък не! Той щеше да посрещне смъртта с оголени зъби, тяло — готово да посрещне удара, и сърце, което не туптеше от страх, а крещеше…

— Да го духаш, Мрачни жетварю!

* * *

Докато Куин се опитваше да полети, Блей беше насочил пистолета си към дърветата и стреляше така, сякаш разполагаше с неограничен запас от куршуми… което не отговаряше на истината.

Ама че шибана каша. Тримата с Джон и Рейдж нямаха никакво прикритие, никаква представа колко убийци се крият в гората, а онзи допотопен самолет оставяше след себе си облак от задушлив пушек, докато се отдалечаваше с тракане и темпо, сякаш беше излязъл да се поразходи.

А, да — освен това бракмата не беше бронирана, но пък очевидно имаше гориво в резервоара.

Куин и Зи нямаше да успеят. Щяха да връхлетят право върху дърветата в другия край на полето… ако преди това не се взривяха.

В този миг, когато знаеше, че по един или друг начин самолетът щеше да се превърне в огнено кълбо, той сякаш се раздели на две. Физическата му част остана на мястото си и продължи да отбива вражеското нападение, ръцете му — протегнати право напред, пръстите му — натискайки спусъка отново и отново, докато очите и ушите му следяха проблясването и гърмежите на вражеските оръжия.

Останалата част от него беше в самолета.

Беше все едно гледа собствената си смърт. Съвършено ясно можеше да си представи вибрациите на самолета и друсането заради неравностите по пътя, и дърветата, които се приближаваха насреща му… Виждаше ги така ясно, сякаш гледаше през очите на Куин, а не през своите.

Дръзкият му кучи син.

Колко много пъти Блей си беше помислял: „Ще се убие!“.

Както на бойното поле, така и извън него.

Но този път наистина щеше да се случи…

Куршумът се заби в бедрото му и болката, стрелнала се от крака към сърцето му, беше красноречиво доказателство, че трябваше да насочи цялото си внимание към битката — ако искаше да живее, трябваше да се съсредоточи напълно.

Ала в същия миг, в който осъзна това, за частица от секундата в главата му се появи и друга мисъл: сложи край на всичко това. Сложи край на цялата тази гадост, на мъчението на живота, на всички онези безкрайни „не съвсем“ и „само ако…“, на непрестанната агония, в която се намираше… толкова беше уморен…

Нямаше представа какво го накара да се хвърли върху снега.

В един миг гледаше към самолета, в очакване той да изригне в пламъци, а в следващия лежеше по корем, забил лакти в замръзналата корава земя, с туптящ от болка крак.

Бум! Бум! Бум…

Гърмежът, който заглуши пукота на куршумите, беше толкова силен, че той наведе глава, сякаш това щеше да му помогне да избегне огненото кълбо на смъртно болния самолет.

Само че не последваха нито светлина, нито пламъци. А и звукът идваше отгоре.

Летеше. Онзи метален сандък с пирони наистина се намираше във въздуха. Над тях.

Блей си позволи да погледне нагоре за миг, в случай че го бяха улучили в главата и това беше прецакало възприятията му. Ала не — разнебитената бракма наистина беше в небето и тъкмо завиваше, поемайки в посоката, която, ако успееше да се задържи във въздуха, в крайна сметка щеше да отведе Куин и Зи в имението на Братството.

Ако имаха късмет.

Човече, начинът, по който летяха, не изглеждаше добре. Не като орел, реещ се в нощното небе, право напред, сигурен в целта си. По-скоро наподобяваше полета на току-що научила се да лети лястовичка… със счупено крило.

Нагоре-надолу. Нагоре-надолу, накланяйки се ту на едната, ту на другата страна. До такава степен, че сякаш бяха постигнали невъзможното, издигайки се във въздуха… само за да се разбият над гората малко след това.

Напълно неочаквано нещо удари Блей отстрани по лицето и го накара да се претърколи по гръб, от което за малко да изпусне пистолетите си. Една ръка, точно така — ръка, се бе отнесла с главата му като с баскетболна топка.

А после върху гърдите на Блей се стовари огромна тежест и го прилепи към вкоравения сняг, изкарвайки дъха му с такава сила, че той се зачуди дали не бе изплюл и белите си дробове.

— Ще си наведеш ли проклетата глава? — изсъска Рейдж в ухото му. — Ще те улучат. Отново.

Когато затишието в стрелбата се проточи от секунди в цяла минута, измежду дърветата насреща им се показаха лесъри — четирима убийци, които вървяха през снега с извадени и насочени към тях оръжия.

— Не мърдай — прошепна Рейдж. — И ние можем да играем тяхната игра.

Блей направи всичко по силите си да не диша толкова тежко, колкото паренето в дробовете му го принуждаваше. Опита се и да не изкиха снежинките, които го гъделичкаха в носа всеки път щом си поемеше дъх.

Чакаше.

Чакаше.

Чакаше.

Джон лежеше на около три крачки от тях, тялото му — разкривено върху снега по начин, от който сърцето на Блей се сви…

В този миг, сякаш прочел мислите му, Джон вдигна едва забележимо палец.

Слава. Богу.

Блей премести поглед, без да променя неудобния ъгъл на главата си, и незабелязано смени един от пистолетите си с кинжал.

Под съпровода на свирепото бръмчене, което зазвуча в главата му, той прецени движенията на лесърите, траекторията, оръжията им. Почти не му бяха останали куршуми, а нямаше време да презареди… знаеше, че Джон и Рейдж се намират в същото положение.

Единственият им изход бяха ръчно изработените от Ви кинжали.

По-близо… още по-близо…

Когато четиримата убийци най-сетне се озоваха в обсега му, действията на Блей бяха премерени до съвършенство. Също като тези на приятелите му.

С добре изчислено движение, той скочи и започна да нанася удари с кинжала си на двамата застанали по-близко до него лесъри. Джон и Рейдж нападнаха другите двама…

Почти незабавно от гората изникнаха още убийци, ала по някаква причина, може би защото Обществото не въоръжаваше членовете си особено добре, нямаше куршуми. Лесърите от втората вълна се втурнаха през снега, понесли оръжия, каквито можеше да се видят при някой уличен побой — бейзболни бухалки, лостове, крикове, вериги.

Блей нямаше нищо против.

Толкова беше превъзбуден и бесен, че една ръкопашна схватка щеше да му се отрази чудесно.

19

Докато седеше на масата за прегледи, облечена в тънка хартиена нощница, а голите й крака висяха от ръба, Лейла имаше чувството, че е заобиколена от уреди за мъчения. И вероятно наистина беше така. Върху плота до мивката лежаха най-различни стоманени приспособления, а прозрачните им пластмасови обвивки, говореха, че са стерилни и готови за употреба.

Беше в клиниката на Хавърс от цяла вечност. Или поне така й се струваше.

За разлика от стремглавото пътуване дотук, когато икономът бе шофирал така, сякаш знаеше, че времето е от жизненоважно значение, откакто бе пристигнала, срещаше само забавяне след забавяне. Попълването на документите, чакането да се освободи стая, а после да дойде сестра, а сега и Хавърс да се появи с резултатите от кръвните й изследвания.

Всичко това бе повече от достатъчно, за да я подлуди.

На стената насреща й висеше репродукция в рамка и тя отдавна беше научила наизуст щрихите и ярките сини и жълти багри на вазата с цветя. Името, написано отдолу, беше Ван Гог.

В този момент би била щастлива, ако никога вече не види ириси.

Размърда се и изкриви лице в гримаса. Сестрата й беше дала истинска превръзка за кървенето и тя с ужас установи, че скоро ще се нуждае от нова…

Кратко почукване оповести отварянето на вратата и инстинктивната реакция на Лейла беше да побегне… което беше нелепо. Намираше се точно там, където трябваше да бъде.

Само че се оказа просто сестрата, която я бе настанила в тази стая, взела й бе кръв и бе отбелязала нещо в един компютър.

— Толкова съжалявам… имаме друг спешен случай. Просто исках да те уверя, че ти си следващата.

— Благодаря — чу се да казва Лейла.

Сестрата се приближи и сложи ръка на рамото й.

— Как си?

Този мил жест накара Лейла да примига няколко пъти.

— Боя се, че ще се нуждая от нова… — Тя посочи към бедрата си.

Сестрата кимна и стисна лекичко рамото й, преди да отиде при шкафовете и да извади опаковано в прасковен цвят пакетче.

— Тук има още. Искаш ли да те заведа до банята?

— Да, моля…

— Почакай, още недей да ставаш. Нека първо ти дам нещо, с което да се наметнеш.

Лейла сведе поглед към ръцете си с изкривените, преплетени пръсти, които отказваха да стоят неподвижно.

— Благодаря.

— Заповядай. — Нещо меко се уви около тялото й. — Така, а сега нека те изправим.

Лейла се плъзна от масата, олюлявайки се лекичко, когато стъпи на земята. Сестрата веднага я улови за лакътя и я подкрепи.

— Ще вървим бавничко.

Така и направиха. По коридора отвън сестри влизаха и излизаха забързано от стаите, пациенти идваха и си тръгваха, след като бъдеха прегледани, други служители направо тичаха… а Лейла не можеше да повярва, че някога и тя е била толкова бърза. За да избегнат тълпата, тя и грижовната й придружителка се придържаха близо до стената, ала другите всъщност бяха много мили. Сякаш всички знаеха, че тя страда наистина сериозно.

— Ще вляза с теб — каза сестрата, когато стигнаха. — Кръвното ти е твърде ниско и се опасявам, че може да паднеш.

Лейла кимна и те влязоха, заключвайки след себе си. Сестрата свали одеялото от раменете й и Лейла неловко отметна хартиената нощница.

След това седна и…

— Пресвета Скрайб Върджин!

— Няма нищо, всичко е наред. — Сестрата се наведе и й подаде чистата превръзка. — Нека се погрижим за това. Всичко е наред… ето… не, аз ще го взема, ще трябва да го изпратим в лабораторията. Възможно е да успеят да разберат защо се случва това, а тази информация ще ти е необходима, ако опиташ отново.

Да опита отново. Сякаш загубата вече беше факт.

Сестрата си сложи хирургични ръкавици, взе една хартиена кърпичка от поставката на стената и коленичи. След това улови нежно брадичката на Лейла и внимателно избърса мокрите й от сълзи бузи.

— Знам какво преживяваш. Аз също изгубих едно. — Лицето на сестрата стана красиво от състрадание. — Сигурна ли си, че не можем да се обадим на хелрена ти?

Лейла поклати глава.

— Е, кажи ми, ако промениш решението си. Знам, че е трудно да ги гледаме разтревожени и натъжени, но не мислиш ли, че би искал да е до теб?

О, как щеше да каже на Куин? Той изглеждаше толкова сигурен, сякаш вече бе видял бъдещето и бе надзърнал в очите на детето им. Това щеше да бъде такъв шок за него.

— Ще узная ли дали изобщо съм била бременна? — промълви Лейла.

Сестрата се поколеба.

— Кръвните изследвания може и да покажат, но зависи от това, колко е напреднал вече процесът.

Лейла се взираше в ръцете си. Кокалчетата й бяха побелели.

— Трябва да знам дали губя дете, или това е обичайното кървене, появяващо се, когато жената не успее да зачене. Важно е.

— Боя се, че не аз съм тази, която може да ти отговори.

— Ала знаеш, нали? — Лейла вдигна глава и срещна очите на другата жена. — Нали?

— Наистина не би трябвало да го научиш от мен, но… при толкова много кръв…

— Била съм бременна.

Сестрата направи леко отбранителен жест и сви устни.

— Не казвай на Хавърс, че съм ти казала, но… да, вероятно. И трябва да знаеш, че с нищо не би могла да спреш този процес. Вината не е твоя и никъде не си сгрешила. Просто… ами тези неща се случват понякога.

Лейла наведе глава.

— Благодаря ти, че беше откровена с мен. И… честно казано, именно това мислех, че се случва.

— Жените просто знаят. А сега да се връщаме.

— Да. Много ти благодаря.

Само че когато се изправи, Лейла установи, че й е трудно да си вдигне бельото. Когато стана ясно, че ръцете отказват да й се подчиняват, сестрата й се притече на помощ и го направи със завидна лекота… и всичко беше толкова притеснително и плашещо. Да бъдеш толкова слаб и напълно зависим от някой друг за нещо толкова простичко.

— Имаш прелестен акцент — каза сестрата, когато отново поеха по коридора, и този път придържайки се към стената. — Съвсем като от Древната страна. Моята прамамен би го одобрила. Никак не й харесва как тук английският се е превърнал във водещия ни език. Смята, че това ще доведе до пълния крах на расата.

Непринуденият разговор помогна на Лейла, давайки й нещо друго, за което да мисли, вместо да се чуди колко ли дълго ще отнеме, преди да й се наложи да повтори това пътешествие… и дали нещата с помятането се влошаваха… и какво ли щеше да бъде, когато се видеше принудена да погледне Куин в очите и да му каже, че се е провалила…

Незнайно как, те успяха да се върнат в стаята за прегледи.

— Няма да се наложи да чакаш още дълго, обещавам ти.

— Благодаря.

Сестрата поспря на вратата и очите й потъмняха, като че ли отново преживяваше част от собственото си минало. В мълчанието, възцарило се между тях, нещо сякаш ги свърза за миг… и макар да беше необичайно да има нещо общо с една земна жена, тази връзка беше облекчение.

Чувстваше се толкова сама във всичко това.

— Имаме специалисти, с които би могла да поговориш — каза сестрата. — Понякога това наистина помага.

— Благодаря.

— Използвай белия бутон, ако имаш нужда от помощ или ти се завие свят? Аз ще бъда наблизо.

— Добре. Ще го направя.

Когато вратата се затвори, сълзи замъглиха очите на Лейла, ала още докато болката стягаше гърдите й, смазващото усещане за загуба й се стори несъразмерно с действителността. Та бременността бе в самото си начало… логично погледнато, не губеше кой знае колко.

И все пак за нея това беше детето й.

Откъм вратата се разнесе тихо почукване, последвано от мъжки глас:

— Може ли да вляза?

Лейла стисна очи и преглътна мъчително.

— Да, заповядайте.

Лекарят на расата беше висок и изискан на вид, с очила с рогови рамки и папийонка. Със стетоскопа около врата и дългата бяла престилка той изглеждаше като съвършения лечител, спокоен и компетентен.

Затвори вратата и й се усмихна за миг.

— Как се чувстваш?

— Благодаря, добре.

Той задържа погледа си върху нея от другия край на стаята, сякаш преценяваше състоянието й, макар и без да я докосва или да използва инструменти.

— Може ли да бъда откровен?

— Да, моля.

Той кимна и си придърпа един стол на колелца, след което седна, закрепи една папка на скута си и я погледна в очите.

— Виждам, че не си посочила името на хелрена си… нито пък на баща си.

— Трябва ли?

Лекарят се поколеба.

— Никакви роднини ли нямаш, скъпа моя? — Когато тя кимна, в очите му проблесна искрена тъга. — Толкова съжалявам за загубите, които си понесла. Значи, няма на кого да разчиташ? Никой?

Когато Лейла продължи да седи, без да каже нищо, той си пое дълбоко дъх.

— Добре…

— Но мога да платя — избъбри тя наведнъж. Не беше сигурна откъде би могла да вземе парите, но…

— О, скъпа, не се безпокой за това. Не е нужно да плащаш, ако не си в състояние да го направиш. — Той отвори папката и прелисти една страница. — Така. Разбирам, че си минала през периода си на нужда.

Лейла кимна; едва се сдържаше да не изкрещи: Какви са резултатите?

— Е, погледнах кръвните ти изследвания и те показаха някои… неща, които не очаквах. Ако си съгласна, бих искал да взема нова проба и да я изпратя в лабораторията за допълнителни изследвания. Да се надяваме, че това ще ми помогне да разбера какво точно става… освен това искам да направим ултразвук, ако не възразяваш. Това е стандартен преглед, който ще ми даде добра представа как се развиват нещата.

— С други думи, колко още ще продължи помятането, докато всичко свърши? — мрачно предположи тя.

Лекарят на расата се пресегна и улови ръката й.

— Нека просто видим как си, става ли?

Лейла пое дълбоко дъх и отново кимна.

— Да.

Хавърс отиде до вратата и повика сестрата. Когато тя се появи, буташе пред себе си нещо, което приличаше на компютър, поставен върху количка — имаше клавиатура, монитор и някакви пръчици, прикрепени отстрани.

— Ще оставя сестрата да ти вземе кръв. В това отношение нейните ръце са далеч по-умели от моите. — Той се усмихна мило. — През това време аз ще нагледам един друг пациент. Веднага се връщам.

Второто убождане с иглата беше далеч по-добро от първото, защото тя вече знаеше какво да очаква, а след това остана за мъничко сама, докато сестрата отиде да отнесе пробата в лабораторията… където или каквото и да беше това. И двамата се върнаха много бързо.

— Готови ли сме? — попита Хавърс.

Когато Лейла кимна, двамата със сестрата си казаха нещо, а после уредът беше разположен близо до мястото, където тя седеше. След това лекарят се дръпна назад със стола си и изтегли две подобни на ръце удължения от двете страни на масата за прегледи. Освобождавайки нещо, което приличаше на чифт стремена, той кимна на сестрата, която приглуши осветлението и като се приближи, сложи ръка върху рамото на Лейла.

— Ще легнеш ли назад? — помоли Хавърс. — И се смъкни надолу, така че да си на края на масата. След като си свалиш бельото, искам да сложиш краката си тук.

Той посочи къде и очите на Лейла се разшириха. Нямаше представа, че прегледът ще бъде…

— Никога ли не са ти правили вагинална ехография? — попита Хавърс леко учуден. Лейла поклати глава и той кимна. — Е, не е нещо необичайно, особено ако това е бил първият ти период на нужда.

— Но аз не мога да си махна… — Тя спря. — Тече ми кръв.

— Ние ще се погрижим за това. — Лекарят изглеждаше напълно уверен. — Е, ще започваме ли?

Лейла затвори очи и легна по гръб, а тънката хартия, която покриваше тапицираната повърхност, се набръчка под тежестта й. После повдигна ханша си и с едно бързо движение се отърва от онова, което я покриваше.

— Аз ще се погрижа за това — тихичко каза сестрата.

Коленете на Лейла сякаш бяха залепнали едно за друго, докато стъпалата и търсеха пипнешком проклетите стремена.

— Точно така. — Столът на колелца изскърца, когато докторът се приближи. — Но слез още по-надолу.

Не мога да го направя, помисли си тя за частица от секундата.

Обви ръце около долната част на корема си и го притисна, сякаш по някакъв начин можеше да задържи бебето в себе си и в същото време да не позволи да се разпадне на парчета. Само че нямаше какво да стори — не можеше да си поговори с тялото си, да го успокои и да го накара да задържи онова, което бе в него; не можеше с любящи думи да окуражи детето си да се бори за оцеляване; нямаше думи, които да пропъдят абсолютната й паника.

За миг отчаяно закопня за отшелническия живот, който някога й се бе струвал така задушаващ. В Светилището на Скрайб Върджин сигурното й съществувание бе нещо, което се разбираше от само себе си. А откакто бе дошла тук, в опит да открие своето предопределение, беше разтърсвана от травмиращи преживявания, едно след друго.

Което я изпълваше с уважение към онези мъже и жени, които я бяха учили да смята за по-нисшестоящи от нея.

Тук долу като че ли всички бяха оставени на милостта на сили, които бяха извън техния контрол.

— Готова ли си? — попита лекарят.

Докато от ъгълчетата на очите й се стичаха сълзи, тя се съсредоточи върху тавана над себе си и улови ръба на масата.

— Да. Направете го.

20

Мили боже, напълно беше изгубил контрол.

Нямаше почти никаква видимост. Самолетът се клатушкаше нагоре-надолу, сякаш беше изпаднал в алкохолен делириум. Двигателят се давеше.

А дори не можеше да провери как е Зи. Вятърът беше прекалено силен, за да го надвика, а Куин нямаше намерение да откъсва очи от мястото, накъдето се носеха… или по-вероятно — мястото, където щяха да се разбият… макар че не виждаше абсолютно нищичко…

Какво, в името на всичко свято, го беше накарало да реши, че това е добра идея!

Единственото, което сякаш работеше, беше компасът, та поне можеше да се ориентира. Имението на Братството се намираше право на север и мъничко на изток, на върха на една планина, обкръжена от невидима, защитна пелена от мис. Така че поне що се отнасяше до посоката, той беше на прав път… в случай че компасът наистина беше в по-добро състояние от… ами от всичко останало в тази тенекиена кутия.

Куин погледна надясно и неотслабващият вятър, нахлуващ през наполовина строшеното предно стъкло, го блъсна в ухото. През страничния прозорец виждаше… непрогледен мрак. Което трябваше да означава, че са оставили предградията зад себе си и сега летяха над селскостопанските земи.

Може би дори вече бяха достигнали възвишенията, които постепенно се превръщаха в планина…

Звук като гърмеж на ауспух привлече вниманието му, и то не по хубав начин. Но имаше и нещо по-лошо.

Тишината, която го последва.

Никакво тракане откъм двигателя. Само вятърът, нахлуващ със свистене в кабината. Е, добре. Сега вече наистина бяха загазили.

За частица от секундата си помисли дали да не се дематериализира. Беше достатъчно силен и овладян… само че нямаше да изостави Зи.

Една силна ръка го стисна за рамото и му изкара акъла. Зи се изтегли напред и ако се съдеше по изражението му, едва се държеше на крака… и то не само заради лашкането на самолета.

Той проговори и плътният му глас проряза оглушителния шум.

— Време е да вървиш.

— Забрави — изкрещя Куин в отговор. Приведе се напред и се опита да запали двигателя. Не можеше да навреди, нали така?

— Не ме карай да те изхвърля навън.

— Само опитай.

— Куин…

Двигателят запали и грохотът стана още по-силен. Все добри новини. Проблемът бе, че след като беше угаснало веднъж, копелето щеше да го направи отново.

Куин пъхна ръка в якето си. Извади телефона си, мислейки за всички, които двамата оставяха след себе си, и го подаде на Зи. Ако имаше йерархия в „размяната на последни думи за сбогом“, Зи беше на първо място. Той имаше шелан и дъщеря и ако някой щеше да се обажда по телефона, това беше той.

— За какво ми е? — мрачно попита Зейдист.

— И сам можеш да се сетиш.

— А ти пък можеш да си тръгнеш…

— Няма да си тръгна… ще карам този тенекиен капан, докато не се блъснем в нещо.

Последваха още възражения, ала той отказваше да помръдне от пилотското място, а колкото и да беше силен при нормални обстоятелства, в момента Зи не бе в състояние да повдигне дори парче хляб. Така че разговорът не продължи много дълго. След като приключиха спора, Зи изчезна, без съмнение обратно в задната част на самолета, за да се чуе за последен път с онези, които обичаше.

Умен ход.

Останал да се оправя сам, Куин затвори очи и отправи молитва към всеки, който би могъл да го чуе. След това си представи лицето на Блей…

— Ето!

Гласът го накара да отвори очи. На телефона, който Зи му завираше в лицето, беше отворена джипиес карта и малката трепкаща стрелкичка му показваше къде точно се намират.

— Още три мили — изкрещя братът, надвивайки оглушителния грохот. — Само толкова ни остава…

Отекна гърмеж и съскащ звук… а после нова доза от онази ужасяваща тишина. Ругаейки, Куин се съсредоточи върху малкото екранче, като през цялото време се надяваше, че двигателят отново ще заработи от само себе си. Още на север, разбира се… но и по̀ на изток. Много по̀ на изток. Предположението му накъде да лети се бе оказало добро, макар и в никакъв случай — съвършено.

Без телефона? Щяха да бъдат прецакани.

Е, разбира се, оставаше и това с угасналия двигател.

Проверявайки точното им местоположение, той направи няколко изчисления наум и насочи самолета надясно, в опит да накара мъничката стрелка на картата да посочи право към тяхната планина. След това беше време да се опита отново да запали двигателя.

Бяха започнали да губят височина. Не като по филмите, описвайки спирала, докато камерите снимат от близък план алтиметъра[1], а самолетът се върти така бързо, както би трябвало да се въртят перките. Ала бавно и неумолимо те се носеха надолу… и ако изгубеха достатъчно от инерцията, която тази нестабилна шевна машина под капака би трябвало да им осигурява, щяха да се сгромолясат от небето като камък.

— Давай, давай, давай! — мърмореше Куин, докато отново и отново се бореше със стартера.

Трудно му беше да държи носа на самолета нагоре само с една ръка… и тъкмо когато си каза, че ще трябва да насочи цялото си внимание към лоста за управление, ръката на Зи се стрелна напред, избута неговата и се зае с опитите да запали двигателя.

За частица от секундата Куин зърна невъобразимо ясния образ на татуирани окови, надничащ изпод ръкава на коженото яке на Зи… а после имаше очи единствено за това, което правеше самият той.

Господи, раменете го боляха от цялото това дърпане на лоста за управление.

И като си помислеше, че би дал всичко, за да чуе грохота от…

Изведнъж двигателят се закашля и се върна към живот. Промяната във височината им беше незабавна — в мига, в който свещите и буталата отново зареваха, показателите на уредите също тръгнаха нагоре.

Натискайки газта до краен предел, той провери показателя за горивото. Показваше „П“ — празен. Може би изобщо не ставаше въпрос за механичен проблем, а бяха останали без гориво.

Сякаш имаше някакво значение.

— Само още малко, бейби… само още съвсем мъничко, момичето ми, можеш да го направиш…

Безкраен низ от окуражения се лееше от устните му — безсилни думи, заглушавани от единствения звук, който имаше значение… не че самолетът го разбираше…

Човече, имаше чувството, че молитвите му и отчаяната надежда продължават цяла вечност, докато в същото време умът му се мяташе между най-добрия възможен изход и най-лошия.

— Кажи ми, че се обади на жените си! — извика Куин.

— Кажи ми, че можеш да ни задържиш във въздуха.

— Само ако искаш да те излъжа.

— Дръж курс по̀ на изток.

— Какво?

— Изток! Отиди на изток!

Зи увеличи картата и плъзна върха на пръста си от изток на запад.

— Хубаво е да се приземиш по този начин… зад имението.

Навярно беше добър знак, помисли си Куин, че Зи правеше планове за приземяване, които не включваха избухване в пламъци. А предложението му беше добро. Ако успееха да обърнат самолета успоредно на дългата страна на грамадната къща, отвъд басейна, може би щяха да покосят редица овошки… но поне щяха да разполагат с поляна с горе-долу същите размери като тази, от която бяха излетели. По-добре, отколкото да се блъснат във високата стена, която опасваше земите на…

Този път двигателят не изтрещя. Просто угасна, сякаш му беше омръзнало да се прави на недостъпен и възнамеряваше да ги изостави веднъж завинаги.

Поне се намираха достатъчно близо, за да се приземят.

Един-единствен опит. Само с това разполагаха.

Един-единствен шанс да се приземят, който (при положение че Куин успееше да използва инерцията на самолета, за да стигне до имението; проникнеше през защитния мис и съумееше да не се блъсне в къщата, Дупката, колите, портите или какъвто и да било друг солиден предмет) щеше да върне гордия баща, любящ хелрен и превъзходен боец в обятията на семейството му.

Ала Зи не беше единственият, за когото мислеше в този момент.

Примейлът щеше да се погрижи за здравето и безопасността на Лейла. Блей имаше своите любящи родители и Сакс. Джон имаше Хекс.

Те всички щяха да бъдат добре.

Куин се завъртя.

— Седни някъде! Там отзад! Седни и си сложи колана…

Братът отвори уста и Куин направи немислимото. Запуши я със свободната си ръка.

— Сядай си на шибания задник и си сложи колан! Стигнахме дотук… нека да не прецакваме нещата точно в края!

И като издърпа телефона си от ръката му, добави:

— Върви! Аз ще се оправя!

Черните очи на Зи се приковаха в неговите и за частица от секундата Куин се зачуди дали няма да бъде изхвърлен от кабината. Ала после се случи чудото — между двамата се породи мигновена връзка, верига с халки, дебели колкото бедра, проточила се от единия до другия.

Зи вдигна показалец, насочи го право в лицето на Куин и като кимна веднъж, изчезна в задната част на самолета.

Куин отново се съсредоточи върху задачата си. Благодарение на инерцията все още се носеха във въздуха, а указанието на Зи наистина беше помогнало и онова допълнително завъртане надясно ги беше насочило в правилната посока. Според джипиеса наближаваха мястото, където пътищата се разделяха, за да поемат около планината… сантиметър по сантиметър. Сантиметър по сантиметър…

Беше почти сигурен, че вече се намират над земите на имението.

Самолетът пропадна още по-ниско и Куин се напрегна, дърпайки лоста за управление толкова яростно, че раменете му потънаха в седалката зад него. Нямаше нужда да освобождава колесника — изобщо не го беше прибрал, когато излетяха…

Внезапен свирещ звук нахлу в кабината и това, заедно с рязката смяна на ъгъла на движение, му показа, че земното притегляне най-сетне бе започнало да взема надмощие, обявявайки машината от стъклопласт и метал заедно с двамата пътници в нея за свои.

Нямаше да успеят… твърде скоро беше…

Последва мощен трус и за миг Куин се зачуди дали не се бяха блъснали в земята, или може би във върховете на дърветата? Не. Нещо…

Мисът?

Неочакваният буфер сякаш се издигаше нагоре и я виж ти — самолетът реагира различно: носът се изправи без никакво усилие от страна на Куин и без помощ от безполезния двигател. Дори поклащането нагоре-надолу спря.

Очевидно невидимата защита на Ви не само отблъскваше хора и лесъри, но и бе в състояние да задържи цял самолет във въздуха.

Само че сега изникна нов проблем. Тази животоспасяваща хватка май нямаше никакво намерение да ги пусне.

Така, както се развиваха нещата, щяха да останат във въздуха прекалено дълго, пропускайки единственото подобие на писта, с което разполагаха.

Внезапно тракането се възобнови и той провери алтиметъра. Бяха се снижили с около седем-осем метра и той се зачуди дали не бяха пробили защитата.

Светлини. Всемогъщи Боже, светлини.

През страничния прозорец, далеч под тях, виждаше светлините на имението и двора. Беше твърде високо, за да различи каквито и да било подробности, но онова… да, онова малко нещо трябва да беше Дупката.

Начаса умът му защрака и преизчисли положението им, според това, което виждаха очите му.

Мамка му. Ъгълът му беше погрешен. Ако продължеше така, щеше да се приземи напряко, вместо успоредно на дългата страна на къщата. А най-гадното беше, че нямаше достатъчно височина, за да опише един хубав завой и да насочи самолета в правилната посока.

Когато нямаш никакъв избор, не ти остава друго, освен да направиш така, че нещата да сработят.

Най-големият им проблем беше, ако подминеха задната морава. На планината нямаше друго такова място, всичко беше обрасло с дървета, които щяха да ги сдъвчат.

Трябваше да се спусне надолу. Незабавно.

— Приготви се!

Въпреки че противоречеше на всякаква логика, Куин натисна лоста за управление напред и насочи носа на самолета към земята. Скоростта начаса се ускори рязко и той можеше само да се надява, че ще успее да компенсира това, когато наближи достатъчно. На всичкото отгоре, самолетът започна да се тресе още по-силно, дотам, че му се зави свят, а ръцете го заболяха от усилието да държи лоста за управление.

По-бързо. По-близо. По-бързо. По-шумно. По-близо.

А после настъпи моментът. Къщата и градините бяха пред тях и се приближаваха в шибан галоп.

Куин дръпна рязко лоста назад и новата скорост ги повдигна за малко.

Над къщата…

— Приготви се! — изкрещя с цяло гърло.

Всичко сякаш тръгна на забавен кадър и едновременно с това се увеличи многократно: звуците, секундите, паренето в очите му, докато се взираше право напред, усещането за това, как тялото му се друса в седалката…

Мамка му! Не си беше сложил колана.

Изобщо не си беше направил труда. Твърде много други неща, за които да мисли.

Тъп задник…

В този момент се удариха в нещо. С всичка сила. Самолетът отскочи, удари се в нещо друго, рикошира настрани, отново отскочи. И през цялото време главата му се удряше в тавана, задникът му — в седалката, а…

А после дойде ред на бетонобъркачката.

Следващата фаза от адското приземяване се състоеше от такова друсане и размятане, че той едва не изхвърча от кабината. Това вече беше земята… трябваше да е тя… и те се носеха дяволски бързо по нея. Покрай прозорците прелитаха светлини, досущ като в някой нощен клуб, и го заслепяваха. А като се имаше предвид от коя страна идва диско осветлението, трябва да бяха в градината… само че много скоро поляната щеше да свърши.

Куин дръпна рязко лоста за управление, принуждавайки самолета да се завърти в опашен свредел, с надеждата, че същите физични закони, които важаха за излезлите от контрол коли, ще се намесят и тук: при липса на спирачки и ограничено пространство, нямаше друг начин да се убие инерцията, освен въздушното съпротивление.

Центробежната сила го запрати в стената на кабината, сняг го блъсна в лицето… а после нещо остро.

По дяволите, изобщо не забавяха скоростта.

А високата шест метра и дебела петдесет сантиметра стена се приближаваше бързо.

На това му се казваше окончателен завършек…

[1] Авиационен уред, измерващ височината на полета. — Б.пр. ↑

21

Блей се дематериализира в имението в мига, в който и последният лесър на онова сечище беше изпратен обратно при Омега. При положение че Куин и Зи бяха отлетели, нямаше нужда да си губи времето, чакайки да се появи следващият ескадрон убийци.

Макар че всъщност на двамата му другари никой не бе в състояние да им помогне.

Той прие форма в двора и…

Точно над него, съвършено безшумен, проклетият самолет закриваше луната.

Мили боже, бяха успели… и дяволите да го вземат, бяха толкова близо, че почти можеше да се пресегне и да докосне долната част на самолета.

Ала пълната тишина не беше добър признак…

Първият сблъсък беше с живия плет, който опасваше градината. Самолетът отскочи от върха му, поиздигна се и се скри от поглед.

Блей се дематериализира от другата страна на задната тераса тъкмо навреме, за да види как самолетът се тръсва върху снега като някой дебелак, пльоснал се по корем в басейна. Навсякъде се разхвърчаха високи снежни вълни, а после самолетът се превърна в най-голямата косачка за трева, виждана някога: комбинацията от стоманеното му тяло и твърде високата скорост пометоха овошките, лехите с цветя, покрити за зимата, и по дяволите, дори редицата поилки за птици.

Но мамка му на това. Цялото място можеше да стане на пух и прах, стига само самолетът да спреше… преди високия зид.

За частица от секундата Блей си помисли дали да не се материализира пред тях и да разпери ръце, ала това беше лудост. Щом самолетът дори не забелязваше мраморните статуи, които помиташе в момента, едва ли щеше да се впечатли от един жив вампир…

Без никаква видима причина излязлата извън контрол машина се завъртя — крилото, сочещо към Блей, се полюшна, сякаш Куин се опитваше да управлява самолета. Да накара машината да поднесе, беше съвършеният ход — ясно бе, че няма спирачки, а стига да не излезеше от контрол, спираловидното движение щеше да им даде повече пространство, в което да убият инерцията.

По дяволите, вече бяха съвсем близо до стената…

Разхвърчаха се искри и скърцане на метал, блъснал се в камък, огласи нощта, оповестявайки, че това „съвсем близо до стената“ беше отстъпило място на „удариха се в стената“… ала благодарение на резкия завой на Куин в последния момент, самолетът беше срещнал стената странично, а не челно.

Блей се втурна към светлинното шоу и докато тичаше, към него се присъединиха и други, цяла група се понесе натам. Нямаше как да спрат случващото се, но поне можеха да са подръка, когато…

Прас!

… то свършеше.

Самолетът най-сетне срещна неодушевен предмет, с които не можа да се справи: бараката в задната част на градината, където държаха инструменти и други такива неща.

Пълно спиране.

И беше прекалено тихо. Единственото, което Блей чуваше, беше шумът от ботушите си в снега, дъхът си, излизащ в студения въздух, и стъпките на онези, които тичаха зад него.

Той пръв достигна самолета и посегна към вратата, която по някакво чудо гледаше към него, а не към бетонната стена. Отвори я и извади фенерчето си, без да има никаква представа какво го очаква вътре… Дим? Задушливи изпарения? Кръв и парчета месо?

Зейдист седеше сковано в една седалка, едрото му тяло беше вързано с колан, ръцете му почиваха върху облегалките. Гледаше право напред и не мигаше.

— Спряхме ли да се движим? — дрезгаво попита той.

Е, добре, очевидно дори един брат можеше да изпадне в шок.

— Да, спряхте.

Блей не искаше да бъде груб, но сега, когато знаеше, че един от тях се е спасил, трябваше да види дали Куин…

Препъвайки се, Куин се показа от кабината. На светлината от фенера на Блей изглеждаше така, сякаш слизаше от особено екстремно увеселително влакче — косата му беше издухана назад от обруленото от вятъра чело, разноцветните му очи бяха широко отворени насред окървавеното му лице, крайниците му трепереха.

— Добре ли си? — изкрещя той, сякаш беше оглушал след целия този шум. — Зи… кажи нещо…

— Тук съм. — С разкривено в гримаса лице, братът отлепи една от вкопчените си в облегалките ръце и я вдигна. — Добре съм, синко… добре съм.

Куин сграбчи протегнатата ръка и точно тогава коленете му поддадоха. Той се свлече над стиснатите им длани; гласът му беше толкова накъсан, че едва успяваше да говори:

— Аз просто… исках да си добре… просто… исках да си добре… о, господи… заради дъщеря ти… просто исках да си добре…

Зейдист, братът, който никога не докосваше никого, се пресегна и сложи свободната си ръка върху сведената глава на Куин. След това погледна към Блей и каза тихо:

— Не пускай никого тук. Дай му една минутка, става ли?

Блей кимна и се извърна, запречвайки вратата с тялото си.

— Те са добре… добре са…

Докато говореше несвързано на тълпата, видя, че лицата, които се взират в него, вече бяха поне дузина, ала това на Бела не беше сред тях. Къде беше тя…

— Зейдист! Зеееееейдист!

Писъкът долетя от терасата в другия край на греещата със синкава светлина поляна; една самотна фигура изскочи навън и се втурна през снега с всичка сила.

Мнозина от събралите се извикаха нещо на Бела, ала Куин се съмняваше, че тя чу и дума.

— Зееееееейдист!

Когато стигна до тях, Блей побърза да протегне ръка, уплашен, че тя ще се блъсне в самолета. И, о, господи, никога нямаше да забрави изражението върху лицето й — то бе по-страшно от всеки ужас на войната, който бе виждал някога, сякаш я деряха жива, сякаш я бяха завързали и бавно късаха парчета от плътта й.

Куин изскочи от самолета.

— Той е добре, той е добре, уверявам те… съвсем добре е.

Бела замръзна, сякаш това бе последното, което очакваше да чуе.

— Влез, нала — каза Зи със същия тих глас, с който бе говорил и на Куин. — Ела при мен.

Бела погледна към Блей, сякаш искаше да провери, че наистина е чула правилно. В отговор, той я улови за лакътя и й помогна да влезе през тясната врата на самолета.

След това се обърна и отново препречи входа. Когато от вътрешността на самолета се разнесе плачът на жена, ридаеща с неприкрито облекчение, Блей видя Куин да прокарва ръка през очите си, сякаш за да избърше собствените си сълзи.

— Мамка му, синко, нямах представа, че можеш да управляваш самолет — каза някой.

Куин вдигна глава и обходи мястото с поглед; Блей стори същото. На това му се казваше постапокалиптична картина — там, откъдето беше минал самолетът, зееше дълбока бразда, сякаш пръстът на Бог беше начертал малка линия през градината.

— Всъщност не мога — измърмори Куин.

Ви пъхна ръчно свитата цигара между устните си и протегна ръка.

— Успя да докараш брат ми у дома невредим. Майната му на всичко останало.

— Абсолютно…

— Да, слава на бога…

— И още как…

— Точно така…

Един по един братята пристъпиха напред, протегнали десници. Процесията отне известно време, ала никой като че ли не се тревожеше за студа.

Блей със сигурност не го усещаше. Дотам, че взе да става подозрителен…

Пъхайки ръка в топлината на коженото си яке, той напипа кожата си и я ощипа с всичка сила.

Ау!

Затвори очи и отправи безмълвна молитва в благодарност, че това бе реалността… а не катастрофата, с която можеше да завърши всичко.

* * *

Цялото това внимание го правеше неспокоен.

А не можеше да каже, че малката му въздушна разходка бе някакво дзен преживяване. Лицето му беше обрулено от вятъра, раменете и гърбът го боляха, краката едва го държаха… все още имаше чувството, че е там горе, молейки се на нещо, в чието съществуване не вярваше, сякаш все още стоеше на ръба…

На смъртта.

Освен това беше адски засрамен — да рухне по този начин пред Зи? Ама че шибан лигльо.

— Може ли да погледна? — рече доктор Джейн, докато се приближаваше към събралите се вампири.

Да, това беше добра идея. Нали всичко се случи именно защото Зи беше толкова тежко ранен, че не беше в състояние да се дематериализира.

— Куин? — каза тя.

— Моля? — О, пречеше й да мине. — Веднага се махам от…

— Не, не Зейдист. Теб.

— Ъ?

— Тече ти кръв.

— Така ли?

Доктор Джейн обърна ръцете му.

— Виждаш ли? — И наистина, дланите му бяха поаленели. — Току-що си избърса лицето. Имаш дълбоко порязване на главата.

— О, добре. — Може би затова беше толкова замаян? — Ами Зи…

— Мани вече е при него.

Хм. Това трябва да го беше пропуснал.

— Тук ли искаш да ме погледнеш?

Тя се позасмя.

— Какво ще кажеш да се приберем в къщата… стига да можеш да ходиш.

— Аз ще се погрижа за него…

— Нека аз му помогна…

— Аз ще го отведа…

— Заемам се…

Хорът от доброволци го изненада, както и всичките ръце, протегнали се изведнъж, за да му помогнат — буквално беше обгърнат от силни войнишки ръце и само дето не беше отнесен като някой, понесен от тълпата на рок концерт.

Погледна назад, надявайки се да види Блей, молейки се да срещне очите му, да осъществи някаква връзка с него, макар това да беше лудост…

Ала Блей беше там.

Прекрасните сини очи бяха там, така сигурни и верни, когато срещнаха неговите, че той едва не рухна на земята за втори път. Почерпи сили от тях точно както правеше някога, когато прекарваха толкова време заедно. Истината бе, че му се искаше Блей да бе онзи, който да го отведе в къщата, ала никой не можеше да спре братята, когато си наумяха нещо, както сега. Пък и несъмнено Блей би го сметнал за проява на прекомерна близост.

Куин отново насочи внимание към пътя пред себе си. Мамка… му…

Градината беше направо пометена: половината от триметровия плет до къщата беше покосена, цял куп дървета лежаха повалени на земята, храсти бяха помлени, а останките от принудителното кацане бяха пръснати навсякъде, като че беше паднала бомба.

Човече, имаше толкова много парчета, които приличаха на самолетни части.

О, я виж — къс стомана.

— Почакайте. — Той се отскубна и се наведе да вдигне острото парче от снега, който се беше разтопил около него. Беше готов да се закълне, че все още е топло.

— Наистина съжалявам — каза, без да се обръща към никого конкретно.

Гласът на краля избумтя пред него:

— За това, че опази живота на моя брат?

Куин вдигна очи. Рот беше излязъл от библиотеката, с Джордж от едната си страна и кралицата от другата. Изглеждаше огромен като имението зад гърба му… и също толкова солиден — дори и сляп, приличаше на супергерой с тъмните си очила.

— Съсипах ти двора — промърмори Куин, приближавайки се до краля. — Искам да кажа… оформих градината по доста нескопосан начин.

— Тъкмо Фриц ще има какво да прави през пролетта. Знаеш колко обича да скубе бурени.

— Май само това няма да е достатъчно. Почти съм сигурен, че тук ще има нужда от багери.

Рот пристъпи напред и го срещна по средата на терасата.

— За втори път го правиш, синко.

— През последните двайсет и четири часа да превърна возило в купчина метални отпадъци? Да, наистина… като нищо след малко ще взривя и някой боен кораб.

Мастиленочерните вежди се спуснаха надолу.

— Не говоря за това.

Е, добре, това трябваше да престане още сега. Наистина ненавиждаше вниманието на всички да е съсредоточено върху него.

Подминавайки нарочно думите на краля, той каза:

— Е, добрата новина е, че не възнамерявам да направя хеттрик[1]. Та смятам, че от сега нататък сме в безопасност.

Разнесе се одобрително мърморене.

— Мога ли вече да го отведа в клиниката? — намеси се доктор Джейн.

Рот се усмихна и кучешките му зъби проблеснаха на лунната светлина.

— Определено.

Слава богу… защото тази нощ просто не можеше да свърши достатъчно бързо.

— Къде е Лейла? — попита лекарката, докато прекрачваха прага на топлата библиотека. — Мисля, че трябва да се нахраниш.

По дяволите.

Докато майките квачки, облечени в кожени дрехи, закудкудякаха одобрително при това предложение, Куин извъртя очи. Една криза му беше предостатъчна за тази нощ. Последното, което искаше, бе да обяснява защо Избраницата не може да бъде използвана като източник на кръв.

— Свят ли ти се вие? — попита някой.

— Май ще припадне…

И това беше последното, което чу…

[1] Термин във футбола, който означава отбелязването на три гола от един играч в рамките на един мач. — Бел.ред. ↑

22

От другата страна на реката, в клиниката на Хавърс, Лейла най-сетне можеше да стане от масата за прегледи и да се разходи из малката стая. Вече бе изгубила всякаква представа за времето. Струваше й се, че се взира в тези четири стени от цяла вечност… и че щеше да продължи да го прави до края на дните си.

Единствената част от нея, която все още бе свежа и будна, беше умът й. За съжаление, това се изразяваше в безкрайно премисляне, отново и отново, на онова, което й бе казала сестрата — че става дума за спонтанен аборт. Че по всяка вероятност беше забременяла…

Когато почукването, което очакваше, най-сетне се разнесе, тя се стресна и подскочи.

— Влез.

Сестрата, която се бе държала така мило, влезе в стаята… ала изглеждаше променена. Отказваше да срещне погледа на Лейла, а лицето й беше замръзнало като маска. Преметната на ръката й висеше бяла тъкан, която тя й протегна, извърнала глава настрани. А после направи реверанс.

— Ваша светлост — каза тя с треперещ глас. — Аз… ние… Хавърс… нямахме представа.

Лейла се намръщи.

— За какво…

Сестрата тръсна бялата одежда, сякаш за да накара Лейла да я вземе.

— Моля ви, облечете това.

— За какво става дума?

— Във вените ви тече кръв на Избраница. — Гласът на сестрата отново потрепери. — Хавърс е… ужасно разстроен.

Лейла се мъчеше да вникне в думите й. Значи, не… не ставаше въпрос за бременността й?

— Какво… не разбирам. Защо е… Разстроен е, защото съм Избраница?

Лицето на сестрата пребледня.

— Мислехме, че сте… низвергната?

Лейла закри очите си с ръце.

— Скоро може и да бъда… в зависимост от това, какво ще се случи. — Просто нямаше сили за това. — Някой ще ми каже ли какви са резултатите от изследванията ми и какво трябва да сторя, за да се погрижа за себе си?

Сестрата попипваше бялата дреха, все още мъчейки се да й я даде.

— Той не може да дойде тук…

— Какво?

— Не и ако сте… не може да бъде тук с вас. И изобщо не би трябвало…

Лейла вирна глава, обзета от гняв.

— Ще бъда пределно ясна. Искам да говоря с лекаря! — При тези думи сестрата най-сетне я погледна в лицето. — Имам право да знам какво е открил за състоянието ми… кажи му да дойде тук, още сега.

В гласа й нямаше пронизителни нотки. Никаква истерия, само равен, властен тон, какъвто никога досега не беше чувала да излиза от устата й.

— Върви и го доведи — нареди тя.

Сестрата повдигна бялата одежда.

— Моля ви. Облечете я. Той…

Лейла си заповяда да не вика.

— Аз съм просто обикновена пациентка…

Сестрата се намръщи и изпъна рамене.

— Извинете, но това не е вярно. И според неговите разбирания с прегледа той ви насили.

— Какво?

Сестрата я изгледа.

— Той е добър мъж. Добър и много традиционен в поведението си…

— Какво общо има това, в името на Скрайб Върджин?

— Примейлът може да го убие заради онова, което ви направи.

— По време на прегледа? Та аз се съгласих… беше медицинска процедура, от която се нуждаех!

— Няма значение. Направи нещо противозаконно.

Лейла затвори очи. Защо просто не отиде в клиниката на Братството.

— Трябва да го разберете — продължи сестрата. — Вие произлизате от йерархия, с която ние не влизаме в досег… и нещо повече — не би трябвало да го правим.

— Аз имам сърце, което бие, и тяло, което се нуждае от помощ. Това е всичко, което той — пък и който и да било друг — трябва да знае. Плътта е една и съща.

— Но не и кръвта.

— Трябва да дойде да ме види…

— Няма да го направи.

Лейла отново се съсредоточи върху сестрата. А после сложи ръка върху корема си. Досега винаги бе живяла в послушание и вярна служба, изпълнявала бе задълженията си, съществувала бе в налагани й от други рамки.

Ала вече не.

Тя присви очи.

— Предай на лекаря, че или ще дойде тук и лично ще ми съобщи какво става… или ще отида при Примейла и ще му разкажа в най-малки подробности какво се случи в този кабинет.

И тя подчертано насочи поглед към уреда, използван по време на прегледа й.

Когато сестрата пребледня, Лейла не изпита радост заради принудата, която бе използвала. Нямаше и угризения обаче.

Другата жена се поклони дълбоко и излезе от стаята заднешком, оставяйки нелепата дреха върху тесния плот до мивката.

Лейла никога не бе гледала на статуса си на Избраница нито като на товар, нито като на привилегия. Той просто бе всичко, което бе познавала; жребият, който бе изтеглила; отредената й съдба, въплътена в дъх и съзнание. Ала останалите очевидно не се отнасяха към това с такова равнодушие… особено тук долу.

И това беше само началото.

От друга страна, тя губеше бебето, нали така? Така че скоро всичко щеше да свърши.

Лейла взе бялата материя и я уви около себе си. Не я беше грижа за деликатната чувствителност на лекаря, но ако се покриеше, както я бяха помолили, може би той щеше да се съсредоточи върху нея самата, вместо върху това, което беше.

Почти незабавно на вратата се почука и когато Лейла отговори, Хавърс влезе с вид, сякаш му бяха опрели пистолет до главата. Приковал очи в пода, той само притвори вратата, преди да скръсти ръце над стетоскопа си.

— Ако знаех за ранга ви, нямаше да ви лекувам.

— Дойдох тук по собствена воля, като пациентка в нужда.

Той поклати глава.

— Вие сте святост, въплътена на земята. Кой съм аз да се намесвам в нещо толкова свещено?

— Моля ви. Просто сложете край на мъчението ми и ми кажете какво става.

Хавърс свали очилата си и потърка основата на носа си.

— Не мога да ви разкрия тази информация.

Лейла отвори уста. И отново я затвори.

— Моля?

— Вие не сте ми пациентка. Вашето бебе и Примейлът са… така че ще говоря с него, когато успея да се свържа…

— Не! Не бива да му се обаждате.

В погледа, който той й отправи, имаше презрение, каквото Лейла предполагаше, че обикновено запазва за проститутките. А после заговори с нисък, леко заплашителен глас:

— Не сте в положение да изисквате каквото и да било.

Лейла се дръпна.

— Дойдох тук по собствена воля, като независима жена…

— Вие сте Избраница. Не само че е противозаконно да ви приема под покрива си, но може да бъда съден за прегледа, който направих по-рано. Тялото на една Избраница…

— … е единствено нейно!

— … принадлежи на Примейла, както и трябва да бъде. Вие сте неважна… нищо повече от вместилище за онова, което сте поели в себе си. Как се осмелявате да идвате тук, преструвайки се на обикновена жена… да излагате клиниката и живота ми на риск с подобно притворство.

Лейла усети как всеки нерв в тялото й започва да пулсира от необуздана ярост.

— Чие сърце бие тук? — Тя се удари в гърдите. — Чий дъх изпълва тези дробове?

Хавърс поклати глава.

— Ще разговарям с Примейла и с никой друг…

— Не може да говорите сериозно! Единствено аз живея в тази плът. Никой друг…

Лицето на лекаря се разкриви от отвращение.

— Както казах, вие сте просто вместилище за свещената мистерия в утробата ви… самият Примейл е във вашата плът. Това е по-важно… поради което ще ви задържа тук, докато…

— Против волята ми? Не мисля така.

— Ще останете тук, докато Примейлът дойде да ви прибере. Няма да бъда отговорен за това, че съм ви пуснал сама в света.

Двамата се гледаха свирепо.

Лейла изруга и свали бялата тъкан, с която се беше наметнала.

— Е, от ваша гледна точка това сигурно е страхотен план. Но аз ще се съблека тук и сега… и ще изляза по този начин, ако се наложи. Останете и гледайте, ако искате… или пък се опитайте да ме докоснете, но вярвам, че във вашите очи това ще бъде още един акт на оскверняване, нали така?

Лекарят си тръгна толкова бързо, че се препъна, докато излизаше от кабинета.

Без да губи и секунда, Лейла облече дрехите си и изтича в коридора. Малко вероятно беше да се влиза и излиза единствено покрай регистратурата, откъдето беше дошла — несъмнено имаше аварийни изходи в случай на нападение, ала за съжаление, тя нямаше никаква представа къде се намират.

Така че единствената й възможност беше да се върне по същия път, по който беше дошла. И трябваше да го извърви — твърде беше вбесена, за да се дематериализира.

Затича се и почти моментално, сякаш им беше заповядано да го направят, сестрите от персонала изскочиха пред нея, препречвайки коридора.

— Ако някой се осмели да ме докосне — провикна се Лейла на Древния език, — ще го сметна за оскверняване на свещената ми неприкосновеност.

Всички се вкамениха.

Изглеждайки ги една по една, Лейла пристъпи напред и ги принуди да се отдръпнат: между неподвижните фигури се отвори пътека и се затвори след нея. В чакалнята тя спря пред регистратурата и изгледа сурово жената, която седеше там, видимо разтревожена.

— Имаш две възможности. — Лейла кимна към подсилената външна врата. — Или доброволно ще я отвориш, за да изляза… или ще я взривя със силата на волята си… излагайки и вас, и пациентите ви на слънчевите лъчи, които ще нахлуят след… — тя погледна големия часовник на стената. — … по-малко от седем часа. Лично аз не съм сигурна дали ще успеете да поправите толкова голяма щета навреме… какво мислиш?

Изщракването на ключалката отекна силно в оглушителната тишина.

— Благодаря — любезно каза Лейла, докато се отправяше навън. — Наистина оценявам съдействието ти.

В края на краищата тя не беше от тези, които забравят добрите обноски, нали така?

* * *

Разположил облечения си в кожен панталон задник в трона, който баща му беше поръчал да изработят преди много векове, Рот, син на Рот, прокарваше показалец нагоре-надолу по гладкото сребърно острие на един нож за писма. На пода до него лежеше Джордж и похъркваше лекичко.

Кучето си позволяваше да задреме само в редките моменти на спокойствие.

Ако някой почукаше или влезеше, или ако Рот само помръднеше лекичко, едрата глава на Джордж се надигаше и тежкият нашийник дрънваше. Същото се случваше и когато някой минеше по коридора отвън, включеше прахосмукачка където и да било или отвореше вратата на вестибюла долу във фоайето. Или наредеше масата за хранене. Или кихнеше в библиотеката.

След вдигането на главата, следваха различно степенувани реакции: нищо (движение в трапезарията, прахосмукачка, кихане), леко изсумтяване (отваряне на врата на долния етаж, стъпки по коридора отвън), сядане нащрек (почукване, влизане). Кучето никога не проявяваше агресия, а по-скоро беше като детектор на движение, оставяйки стопанина си да реши как да постъпи.

Кучето водач беше такъв джентълмен.

И все пак, въпреки че кроткият нрав беше толкова неразделна част от него, колкото и меката дълга козина и едрото издължено тяло, от време на време Рот беше зървал следи от звяра в милия му характер. Когато се намираш около куп страшно агресивни, преливащи от тестостерон бойци като братята, нещата понякога ставаха напечени… дори спрямо краля. Което ни най-малко не пречеше на Рот — твърде отдавна ги познаваше, за да се впечатли от малко биене в гърдите или стискане на топки.

На Джордж обаче това не се нравеше. Ако някой от тях започнеше да се ерчи на краля, козината по гърба на кроткото куче настръхваше и то заръмжаваше предупредително, притискайки се плътно в крака на Рот… сякаш бе готов да покаже на братята колко дълги бяха истинските кучешки зъби, в случай че се стигнеше до физическа разправа.

Единственото, което Рот обичаше повече на този свят, беше неговата кралица.

Пресегна се и погали кучето, а после отново продължи да прокарва пръст по ножа за писма.

Исусе Христе. Самолети, падащи от небето… Ранени братя… Куин, отново спасил положението…

Поне нощта не бе изпълнена единствено със събития, които можеха да ти докарат инфаркт. Всъщност бяха започнали много добре с потвърждението, от което се нуждаеха, за да предприемат действия срещу шайката копелета: Ви беше приключил с балистичната експертиза и да не повярва човек — куршумът, който бяха извадили от врата на Рот, беше започнал пътешествието си от оръжието, намерено в бърлогата на Кор.

Рот се усмихна на себе си, а крайчетата на кучешките му зъби изтръпнаха. Сега вече предателите бяха идентифицирани официално, при това — с пълната подкрепа на закона и беше време за лов.

В този миг Джордж изсумтя… и настойчивото тропане, което последва, подсказа на Рот, че трябва да е пропуснал първото почукване на вратата.

— Да.

Знаеше кой е, още преди братята да прекрачат прага. Ви и ченгето. Рейдж. Тор. Фюри. И накрая Зи. Който, ако се съдеше по потропването, се подпираше на бастун.

Те затвориха вратата.

Когато никой не седна, нито подхвана празен разговор, Рот разбра защо са дошли.

— Е, каква е присъдата, дами? — провлачи той, облягайки се назад в трона си.

Отвърна му гласът на Тор.

— Мислихме за Куин.

В това Рот изобщо не се съмняваше. След като им беше предложил идеята по време на събранието по-рано тази нощ, той не беше настоял за незабавен отговор. Имаше много неща, които бе готов да наложи на околните в качеството си на крал, ала кого братята щяха да приемат в редиците си, не беше едно от тях.

— И?

Зейдист отговори на Древния език:

— Аз, Зейдист, син на Агъни, приет в Братството през двеста четирийсет и втората година от царуването на Рот, син на Рот, предлагам Куин, сирак в този свят, да бъде приет в редиците на Братството на черния кинжал.

Да чуе тези церемониални думи от устата на Зейдист, беше истински шок. Зи, повече от всеки друг в Братството, смяташе, че миналото е пълна глупост. Очевидно не и когато ставаше дума за това.

Исусе, помисли си Рот. Бяха се съгласили. И то бързо… Беше си мислил, че ще им трябва повече време. Дни, прекарани в обмисляне. Седмици. Навярно дори цял месец… след което може би щяха да отхвърлят предложението му по цял куп причини.

Ала те бяха навити… и той трябваше да продължи в същия дух.

— На какво основание залагаш и своето име, и това на своя род? — попита Рот.

Тук вече Зи заряза формалностите и заговори това, което му беше на душата:

— Тази нощ той ме върна невредим у дома, при моята шелан и малката ми дъщеря. С риск за собствения си живот.

— Имаш право.

Рот огледа мъжете, застанали пред бюрото му, макар да не можеше да ги види с очите си. Но зрението нямаше значение. Не се нуждаеше от действащи ретини, за да му покажат къде се намираха те, нито какво мислят по този въпрос — мирисът на чувствата им не можеше да бъде сбъркан.

Те бяха, до един, твърдо решени, непоколебими и горди. Ала нямаше как да мине без формалностите.

Рот започна с брата, който стоеше в края:

— Ви?

— Бях готов за това още когато той се нахвърли на Кор.

Разнесе се одобрително мърморене.

— Бъч?

Бостънският акцент отекна ясно и силно.

— Смятам, че е страшно добър боец. И го харесвам. А и вече започна да уляга. Заряза глупостите, стана по-сериозен.

— Рейдж?

— Трябваше да го видиш тази нощ. Категорично отказа да ми позволи да летя. Каза, че не можело да си позволим да изгубим двама братя.

Нова доза одобрително мърморене.

— Тор?

— Нощта, в която те простреляха, успях да те измъкна оттам благодарение на него. Той е повече от подходящ.

— Фюри?

— Харесвам го. Наистина. Той пръв се втурва във всяка ситуация. Би сторил буквално всичко за всеки от нас… независимо колко е опасно.

Рот потропа с кокалчета по бюрото.

— Значи, е решено. Ще кажа на Сакстън да се погрижи за промените и ще го направим.

— При цялото ми уважение, милорд — намеси се Тор, — ще трябва да разрешим въпроса с поста му на аструкс нотрум. Вече няма да може да пази неотлъчно задника на Джон.

— Съгласен съм. Ще кажем на Джон да го освободи… и не мога да си представя, че той ще откаже. След това ще накарам Сакстън да изготви необходимите документи, а след въвеждането на Куин ти, Ви, ще се погрижиш за татуировката върху лицето му. Все едно Джон е умрял от естествена смърт или нещо такова.

Разнесе се шумолене на дрехи, сякаш някои от братята правеха знака за „да не дава Скрайб Върджин“.

— Дадено — отвърна Ви.

Рот скръсти ръце на гърдите си. Това беше исторически момент и той прекрасно го съзнаваше. Приемането на Бъч в Братството беше законно заради кръвната му връзка с кралското семейство. При Куин обаче беше различно. Никаква кралска кръв. Никаква кръв на Избраница или на брат, въпреки че строго погледнато, беше аристократ.

Никакво семейство.

От друга страна, хлапето се беше доказало безброй пъти на бойното поле, демонстрирайки ниво, което според сегашния текст на Древните закони бе запазено само за онези с много специално потекло… което беше пълна тъпотия. Не че Рот не оценяваше плана за възпроизвеждане на Скрайб Върджин. Предписаните обвързвания между най-силните мъже и най-умните жени действително бяха дали забележителни резултати, когато ставаше въпрос за бойци.

Но освен това бяха довели и до дефекти като неговата слепота. И ограничаваха възможностите за издигане въз основа на заслуги.

В крайна сметка поправките в законите, касаещи кой може и кой не може да бъде част от Братството, бяха не само уместни, с оглед на обществото, което той искаше да създаде… те бяха въпрос на оцеляване. Колкото повече бойци, толкова по-добре.

Освен това Куин наистина беше заслужил тази чест.

— Така да бъде — промълви Рот. — Осем е хубаво число. Щастливо число.

Одобрителното ръмжене отново огласи стаята — звук на пълна и абсолютна солидарност.

Това беше бъдещето, помисли си Рот, докато оголваше зъби в усмивка. И то бе точно такова, каквото трябваше да бъде.

23

Сола Морте стоеше в кабинета на своя „шеф“, тялото й — готово за битка. Разбира се, това беше нещо обичайно за нея и нямаше нищо общо с мястото, където се намираше в момента… нито с начина, по който се развиваше разговорът.

Не че той помагаше за оправянето на настроението й.

— Извинявай, какво? — каза тя.

Рикардо Бенлоиз се усмихна по обичайния си хладен, спокоен начин.

— Задачата ти приключи. Благодаря ти за отделеното време.

— Дори не съм ти казала какво открих.

Мъжът се облегна назад в стола си.

— Брат ми ще ти изплати дължимото възнаграждение.

— Не разбирам. — Когато я беше повикал преди не повече от четирийсет и осем часа, задачата й беше от първостепенна важност. — Ти каза…

— Услугите ти вече не са необходими за изпълнението на тази задача. Благодаря ти.

С другиго ли работеше? Ала кой в Колдуел умееше нещата, които тя вършеше?

— Дори не искаш да знаеш какво открих?

— Задачата ти беше прекратена. — Мъжът отново се усмихна, така професионално, че човек би могъл да се закълне, че е адвокат или съдия. А не закононарушител от световен мащаб. — За мен ще е удоволствие в бъдеще отново да работим заедно.

Един от телохранителите в дъното на стаята пристъпи напред, сякаш се канеше да изхвърли боклука.

— В онази къща става нещо — каза Сола, докато се обръщаше. — Който и да е той, крие…

— Не искам да се връщаш там.

Сола спря и погледна през рамо. Гласът на Бенлоиз беше кротък както винаги, ала очите му бяха ледени.

Хм, това беше интересно.

Единственото възможно обяснение бе, че господин Загадъчен от голямата стъклена къща беше предупредил Бенлоиз да стои настрани. Бяха ли разкрили малкото й посещение? Или това беше резултат от обичайната за търговията с наркотици безкомпромисност?

— Да не би да се притесняваш за мен? — тихо попита тя. В крайна сметка с Бенлоиз ги свързваше дълго минало.

— Ти си много полезен инструмент. — Ленивата усмивка отне жилото на думите му. — Сега върви и се грижи за себе си, ниня[1].

О, за бога… нямаше причина да се заяжда с него. Пък и нали щяха да й платят… какво друго я вълнуваше?

Тя му помаха, отиде до вратата и пое надолу по стълбите. След като излезе от залата с експонатите, тя се насочи към задната част на сградата, където законни служители се трудеха през законното работно време. Мина покрай шкафове и бюра, които заради високия петнайсетметров таван сякаш имаха кукленски размери, и излезе в тесен коридор с охранителни камери.

Да чука на вратата беше безсмислено, но тя все пак го направи и дебелите огнеупорни панели погълнаха звука, сякаш бяха гладни. За да помогне на брата на Бенлоиз (не че Едуардо се нуждаеше от това), тя се обърна към най-близката камера, така че да се види цялото й лице.

Миг по-късно ключалките изщракаха и колкото и да беше силна, Сола трябваше да бутне вратата с рамо, за да я отвори.

На това му се казваше различен свят. Кабинетът на Рикардо беше минималистичен до краен предел; в този на Едуардо дори Доналд Тръмп, със своя фетиш към златото, би почувствал, че се задушава.

Още малко мрамор и ламе и на човек би му се сторило сякаш се намира в бордей.

Едуардо се усмихна, разкривайки изкуствени зъби с формата и цвета на клавиши на пиано. Тенът му беше толкова силен и равномерен, сякаш някой го беше оцветил с маркер. Както обикновено носеше черен костюм от три части, своеобразна униформа.

— Как се чувстваш тази вечер? — Очите му се плъзнаха по тялото й. — Изглеждаш много добре.

— Рикардо каза да дойда при теб за парите си.

Начаса Едуардо стана ледено сериозен… и Сола си спомни защо Рикардо го държеше до себе си — съчетанието от кръвна връзка и компетентност беше мощна комбинация.

— Да, каза ми да те очаквам. — Едуардо отвори едно чекмедже и извади плик. — Заповядай.

Сола го пое и незабавно го отвори.

— Това е само половината. — Тя вдигна глава. — Тук има две и петстотин.

Едуардо се усмихна с абсолютно същата усмивка като на брат му — с устни, но не и с очи.

— Задачата не беше довършена.

— Брат ти я отмени. Не аз.

Едуардо вдигна длани.

— Само това ще ти бъде платено. Разбира се, можеш и просто да върнеш парите.

Сола присви очи. Затвори бавно плика, пресегна се и го сложи върху бюрото с лицевата част нагоре. Без да сваля показалец от него, тя кимна веднъж.

— Както желаеш.

След това отиде до вратата и зачака да й отключат.

— Ниня, недей така — каза Едуардо. Когато тя не отговори, откъм бюрото се разнесе изскърцване, подсказващо, че бе станал и идва към нея.

И наистина — миризмата на одеколона му изпълни ноздрите й, а ръката му се отпусна върху рамото й.

— Чуй ме — каза той. — Ти си много важна за нас с Рикардо. Не те приемаме за даденост… мучо[2] уважение, нали?

Сола погледна през рамо.

— Пусни ме да изляза.

— Ниня.

— Веднага.

— Вземи парите.

— Не.

Едуардо въздъхна.

— Е, трябва ли да се държиш така сега?

Сола се наслади на виновните нотки, прокраднали се в гласа му… всъщност тази реакция беше точно каквото целеше. Като мнозина мъже от тяхната култура, Едуардо и Рикардо Бенлоиз бяха отгледани от консервативна майка… което означаваше, че чувството за вина им е като рефлекс.

Далеч по-ефективно от това, да им се развикаш или да ги сриташ в топките.

— Отвори — настоя тя. — Още сега.

Едуардо отново въздъхна, този път по-дълбоко и продължително и звукът беше потвърждение, че манипулацията й отново беше успяла.

Само че той нямаше да й даде парите, които й дължаха. Ако се оставеха настрани кичестият декор и връщането към отношенията от детството му, той беше по-непробиваем и от банков трезор. Но Сола бе сигурна, че му е развалила вечерта, което й носеше удовлетворение… а пък тя щеше да се погрижи за онова, което Рикардо й дължеше.

Той можеше да постъпи честно. Или, както бе избрал, можеше да я принуди и тя да заиграе неговата игра.

Разбира се, това щеше да му струва малко повече.

Да, далеч по-евтино би му излязло, ако просто й беше платил онова, за което се бяха договорили, но тя не беше отговорна за чуждите решения.

— Рикардо ще се разстрои — каза Едуардо. — А той ненавижда да се разстройва. Моля те, просто вземи парите… така не е редно.

Логичната част от ума й предложи да се възползва от възможността да изтъкне колко бе несправедливо да я лишат от онова, което й дължаха. Но ако действително познаваше тези братя, то тогава тишината бе по-доброто решение.

Точно както природата не търпеше празно пространство, същото важеше и за съвестта на един добре възпитан южноамериканец.

— Сола…

Тя просто скръсти ръце на гърдите си и се загледа право напред. Ето че дойде ред на испанския — Едуардо премина на родния си език, сякаш тревогата му беше отнела способността да говори на английски.

Десет минути по-късно, той най-сетне отстъпи и я остави да си върви.

В девет часа сутринта пред вратата й щеше да има рози. Само че тя не си отиваше вкъщи.

Предстоеше й работа.

* * *

— Какво искаш да кажеш с това, че не са дошли? — попита Асейл на Древния език.

Седнал в рейндж роувъра, той притискаше телефона плътно до ухото си. Червената светлина на светофара пред него му пречеше да продължи напред и на Асейл му беше трудно да не погледне на това като на космическа ирония.

Както винаги, братовчед му се придържаше към фактите:

— Онези, които трябваше да вземат стоката, не се появиха в уговорения час.

— Колко от тях?

— Четирима.

— Какво? — Ала нямаше нужда другият мъж да повтаря. — И никакви обяснения?

— Никаква информация на улицата от останалите седем, ако това имаш предвид.

— Какво направи с излишната стока?

— Току-що я върнах у дома.

Над главата на Асейл блесна зелена светлина и той натисна газта.

— Ще платя на Бенлоиз, а после ще се срещнем.

— Както желаеш.

Асейл сви надясно, отдалечавайки се от реката. Две пресечки и един ляв завой по-късно и той отново се приближаваше към галерията. Още един ляв завой и ето че беше зад нея.

Отзад вече беше паркирана една кола (черно ауди) и той спря зад нея. Посегна към мястото пред седалката до шофьора, улови сребристото метално куфарче за черната дръжка и слезе от джипа.

В същия миг задния вход на галерията се отвори, за да пропусне някого. Човешка жена, ако се съдеше по миризмата.

Беше висока и дългокрака, с отметната назад тъмна, тежка коса. Беше вирнала брадичка, сякаш бе готова за битка… или тъкмо излизаше от такава.

Ала нищо от това нямаше значение за него. Единствено якето й — бяло камуфлажно яке.

— Добър вечер — поздрави тихо Асейл, когато се срещнаха по средата на уличката: той — канещ се да влезе, тя — току-що излязла.

Жената спря и се намръщи, а ръката й се плъзна под якето. За миг Асейл се запита как ли изглеждат гърдите й.

— Срещали ли сме се? — попита тя.

— Току-що го сторихме. — Той протегна ръка, изричайки думите подчертано ясно. — Приятно ми е да се запознаем.

Тя изгледа ръката му, а после отново вдигна очи към лицето му.

— Някой казвал ли ти е, че с този акцент звучиш като Дракула?

Той се усмихна лекичко, така че кучешките му зъби да не се видят.

— И преди са били правени подобни сравнения. Няма ли да се здрависаме?

— Не. — Тя кимна към задния вход на галерията. — Приятел ли сте на двамата Бенлоиз?

— Именно. Ами вие?

— Изобщо не ги познавам. Хубаво куфарче, между другото.

С тези думи тя се обърна и отиде до аудито. Изключи алармата и се качи, а докато се скриваше зад волана, вятърът улови косата й и я развя над рамото й.

Колата потегли и Асейл се отдръпна, за да я пропусне. Проследи я с поглед… и установи, че мисли с отвращение за своя бизнес партньор. Що за мъж изпращаше жена да свърши такава работа?

Когато стоповете проблеснаха за миг, преди тя да завие зад ъгъла, Асейл искрено се надяваше, че границата, която беше очертал тази нощ, няма да бъде престъпена. Би било срамота, ако се наложеше да я убие.

Не че би се поколебал и за миг, ако се стигнеше дотам.

[1] Момиче (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Много (исп.). — Б.пр. ↑

24

Зайфър лежеше направо на коравия цимент. Дългите години, прекарани с шайката копелета, означаваха, че отдавна е свикнал с неудобствата, на които се радваше в момента: задникът му беше изтръпнал от студа и от липсата на дюшек под тежкото му тяло. Главата му почиваше единствено върху раницата, с която беше пренесъл малкото си вещи в новата им щабквартира — мазето на складова постройка. На всичкото отгоре тънкото грубо одеяло, с което беше завит, не беше достатъчно дълго, така че обутите му в чорапи крака бяха изложени на студения, влажен въздух.

Ала той беше на седмото небе. Буквално на седмото небе.

Кръвта на онази жена течеше във вените му и о, колко бе питателна! След като беше прекарал близо година без истински източник на храна, той бе свикнал с умората, напрегнатите мускули и болежките. Но с това беше свършено.

И наистина, той сякаш се раздуваше от сила; кожата му отново се изпъна, височината му отново достигна предишните си метри и сантиметри, умът му — едновременно замаян и изострящ се с всяка изминала секунда.

Е, разбира се, би му харесало, ако разполагаше с легло. Меки възглавници, приятно ухаещи чаршафи, чисти дрехи… топъл въздух през зимата и прохлада през лятото… храна за празен стомах, вода за пресъхнало гърло… това бяха все хубави неща, стига да ги имаш.

Ала не бяха необходими.

Добре почистен пистолет, остър нож, бойци с умения, равни на неговите, от двете му страни. Това бе всичко, от което имаше нужда.

И разбира се, през времето, когато нямаше нищо за правене, бе хубаво да има жена — навита и легнала по гръб. Или по корем. Или на една страна, с коляно вдигнато към гърдите, сърцевината й — открита и готова за него.

Да, той изобщо не беше придирчив.

Пресвета Скрайб Върджин, това беше… истинско блаженство.

Не беше дума, която използваше често… и не искаше да проспи това пробуждане. Докато другите спяха мъртвешки сън, всички до един потънали в онова замайващо съвземане, което обгръщаше и него самия, той съвсем ясно усещаше великолепното сияние в себе си.

Едно-единствено нещо му лазеше по нервите. Краченето напред-назад.

Той повдигна единия си клепач.

На ръба на обръча светлина, хвърлян от свещта, Кор крачеше напред-назад, пътят му — ограничаван от двете масивни колони, които поддържаха тавана над тях.

Предводителят им по принцип не беше спокойна натура, но тази трескавост беше различна. Ако се съдеше по начина, по който стискаше телефона си, очакваше обаждане… което обясняваше защо е застанал там. Единственото място, където тук, долу, имаше обхват, беше под двата капака в тавана над тях — те бяха от дърво, а металната мрежа, закачена отдолу, бе единствената промяна, която бяха направили, когато прогониха скитниците, навъртащи се на това място, затвориха горните етажи и се нанесоха.

По този начин никой вампир не можеше да се материализира тук, долу.

А човеците изобщо не бяха достатъчно силни, за да повдигнат тези дебели петнайсет сантиметра капаци…

Звъненето, разнесло се откъм телефона на техния водач, беше прекалено цивилизовано за това място, като камбанки, разлюлени от милувката на пролетен вятър.

Кор спря и погледна към телефона, оставяйки го да иззвъни още веднъж. Очевидно не искаше да изглежда така, сякаш бе чакал да му позвънят.

Когато най-сетне отговори, вирна брадичка, а тялото му се успокои. Беше се овладял.

— Елан — напевно каза той. Последва пауза. А после вечно смръщените му вежди се спуснаха още по-ниско. — На коя дата и в колко часа?

Зайфър седна.

— Кралят го е свикал? — Тишина. — Не, ни най-малко. Така или иначе, единствено Съветът ще бъде допуснат. Ще се държим настрани… по твое настояване.

Последните думи бяха изречени с немалка доза ирония, макар да бе доста съмнително дали аристократът от другата страна на линията я усети. Малкото, което Зайфър беше видял от Елан, син на Ларекс, изобщо не го беше впечатлило. Разбира се, слабаците бяха лесни за манипулиране и Кор беше наясно с това.

— Има нещо, което трябва да знаеш, Елан. През есента беше извършено покушение над живота на Рот… не се учудвай, ако аз и войниците ми бъдем набедени за него на предстоящото заседание… Какво? Всъщност се случи у Асейл… ала всякакви други подробности са без значение. Но е логично да предположим, че Рот свиква това събрание, с цел да разобличи мен и воините ми… Не си забравил, че те предупредих за това, нали? Просто не забравяй, че си в пълна безопасност. Братята и кралят не знаят за връзката между нас… Освен ако някой от помощниците ти не им е съобщил по някакъв начин. Никой от нас не си е отворил устата. Знай също така, че не се боя да бъда обявен за предател и набелязан като цел на Братството. Давам си сметка обаче, че ти си далеч по-фин и изискан и не само уважавам тези ти качества, но възнамерявам да сторя всичко по силите си, за да те предпазя от всякакви бруталности.

Да бе, да, помисли си Зайфър и извъртя очи.

— Не забравяй, Елан, че си в безопасност.

Кор се усмихна широко, разкривайки кучешките си зъби, сякаш се канеше да ги впие в шията на другия мъж и да му изтръгне гръкляна.

Скоро след това двамата си казаха довиждане и Кор затвори.

— Всичко наред ли е? — обади се Зайфър.

Предводителят му обърна глава и когато очите им се срещнаха, на Зайфър му дожаля за идиота на телефона… както и за Рот и Братството.

Очите на Кор грееха с неподправена злина.

— О, да. Всичко е съвсем наред.

25

Седнал в леглото и допрял слушалката на стационарния телефон до ухото си, Блей слушаше звъненето, на което никой не отговаряше. Странно, родителите му би трябвало да са си вкъщи по това време на нощта. Много скоро щеше да съмне…

— Ало? — най-сетне се разнесе гласът на майка му.

Блей изпусна дъха си, бавно и продължително, и отново се облегна на таблата на леглото. Зави краката си с ръба на халата и се прокашля.

— Здрасти, аз съм.

Щастието, с което беше пропит гласът от другата страна, сгря сърцето му.

— Блей! Как си? Нека повикам баща ти, за да може да вдигне другия телефон…

— Не, почакай. — Той затвори очи. — Нека просто… поговорим. Ти и аз.

— Добре ли си? — От другата страна на линията се разнесе звук от придърпването на стол по гол под… и Блей веднага разбра къде се намира майка му — до дъбовата маса в скъпоценната си кухня. — Какво става? Не си ранен, нали?

Не и физически.

— Аз… добре съм.

Блей потърка лице със свободната си ръка. Открай време беше близък с родителите си. Обикновено нямаше нещо, за което не би могъл да говори с тях и скъсването със Сакстън бе точно от онзи сорт неща, за които би споделил — беше разстроен, объркан, разочарован, потиснат… все типичните неща, с които се справяше с помощта на майка си от другата страна на телефона.

Ала докато мълчеше сега, си даде сметка, че всъщност имаше едно нещо, което никога не им бе казал. Едно много съществено нещо…

— Блей? Плашиш ме.

— Добре съм.

— Не, не си.

Е, така си беше.

Предполагаше, че не им беше казал за сексуалната си ориентация, защото повечето хора не споделяха любовния си живот с родителите си. А може би имаше и част от него, която, колкото и да беше нелогично, се безпокоеше дали това няма да ги накара да започнат да гледат на него по различен начин.

Всъщност какво ти „може би“.

В края на краищата възгледите на глимерата относно хомосексуалността бяха пределно ясни — стига никога да не го заявиш открито и да се обвържеш с някого от противоположния пол, нямаше да те изхвърлят заради извращението ти.

Да, защото да се обвържеш с някого, който не те привлича и когото не обичаш, и да криеш с лъжи изневерите си, бе далеч по-почтено от истината.

Но бог да ти е на помощ, ако си мъж и имаш връзка с друг мъж, без да се криеш… като него през последните дванайсет месеца.

— Аз… ъъъ… скъсах с някого.

Сега беше ред от другата страна на линията да се възцари мълчание.

— Наистина ли? — попита тя след малко, сякаш беше шокирана, но се опитваше да не го покаже.

Ако си мислиш, че това е изненада, само почакай да чуеш какво предстои, мамо, помисли си той.

Защото, по дяволите, щеше…

Я чакай! Наистина ли щеше да го направи така, по телефона? Не трябваше ли да го стори очи в очи? Какъв точно беше етикетът в подобни случаи?

— Да, аз, ъъъ… — Той преглътна мъчително. — Всъщност почти през цялата отминала година имах връзка.

— О… боже. — От наранените нотки в гласа й го заболя. — Аз… ние… с баща ти нямахме представа.

— Не бях сигурен как да ви го съобщя.

— Познаваме ли я? Или семейството й?

Блей затвори очи, а гърдите му се стегнаха.

— Ъъъ… познавате семейството, да.

— Е, наистина съжалявам, че не се е получило. Ти добре ли си? Как свърши всичко?

— Просто отмря, ако трябва да съм честен.

— Е, връзките са наистина трудни. О, миличък, по гласа ти усещам колко си тъжен. Искаш ли да си дойдеш вкъщи и да…

— Беше Сакстън. Братовчедът на Куин.

От другата страна на линията се разнесе рязко поемане на дъх. Последвано от гробовна тишина, в която ръката на Блей започна да трепери толкова силно, че едва успяваше да удържи слушалката.

— Аз… аз… ъъъ… — Майка му преглътна мъчително. — Не знаех. Че… ъъъ… ти…

Блей довърши наум онова, което тя не бе в състояние да изрече на глас: Не знаех, че си един от онези.

Сякаш хомосексуалистите бяха прокажени.

Мамка му. Не трябваше да казва нищо. Нито една шибана думичка. По дяволите, защо трябваше да съсипе целия си живот в един и същи момент? Не можеше ли първият му истински любовник да скъса с него… след което той да почака няколко години, може би дори цяло десетилетие, преди да каже на родителите си, че е гей, и те да прекъснат всякакъв контакт с него? Обаче, неееее, той просто трябваше да…

— Затова ли никога не ни разказваше с кого си? — попита тя. — Защото…

— Може би. Да…

Подсмърчане. А после задавено поемане на въздух. Разочарованието й, долитащо от другата страна на телефонната линия, беше повече, отколкото Блей бе в състояние да понесе. Смазващ товар, който легна върху гърдите му и му пречеше да диша.

— Как можа…

Побърза да я прекъсне, защото не можеше да понесе да чуе как милият й глас изрича думите.

— Мамен, съжалявам. Виж, не исках да стане така. Не знам какво говоря. Просто…

— Нима някога сме направили нещо…

— Мамен, спри. Спри. — В последвалото мълчание Блей си помисли дали да не й сервира нещо от Лейди Гага и да го подплати с цял куп „вината-не-е-ваша, с-нищо-не-сте-сбъркали-като-родители“. — Мамен, аз просто…

А после най-сетне рухна и се разплака, толкова тихо, колкото можеше. Мисълта, че според майка му бе разочаровал семейството си просто защото бе такъв, какъвто е, беше… беше неприемане, което никога нямаше да преглътне. Той просто искаше да живее честно и открито, без да се извинява. Като всички останали. Да обича, когото обича, да бъде този, който бе… ала обществото имаше различни норми и точно както винаги се бе страхувал, родителите му споделяха това…

Смътно си даде сметка, че майка му говори, и опита да се стегне и да сложи край на разговора…

— … да си помислиш, че не можеш да ни кажеш? Че то би променило чувствата ни към теб?

Блей примига няколко пъти, докато умът му превеждаше чутото на език, който имаше поне някакъв смисъл.

— Аз… моля? Какво?

— Защо…? Какво сме сторили, за да те накараме да смяташ, че каквото и да било у теб по някакъв начин би могло да… да те принизи в очите ни? — Тя се прокашля, сякаш опитваше да се стегне. — Аз те обичам. Ти си моето сърце, биещо извън гърдите ми. Не ме е грижа с кого си обвързан, дали има руса, или черна коса, сини или зелени очи, мъжко или женско тяло… стига ти да си щастлив, само това има значение. Искам за теб това, което ти искаш за себе си. Обичам те, Блейлок… обичам те.

— Какво… каза?

— Обичам те.

— Мамен… — дрезгаво промълви Блей; в очите му отново напираха сълзи.

— Просто ми се ще да не ми го беше казал по телефона — промълви тя. — Искаше ми се сега да можех да те прегърна.

Блей се засмя — хриплив, странен звук.

— Нямах такова намерение. Искам да кажа, че не съм го планирал. То просто излезе.

Интересен избор на думи, помисли си той.

— И съжалявам — каза майка му, — че нещата със Сакстън не са се получили. Той е много приятен и благороден млад мъж. Сигурен ли си, че всичко наистина е свършило?

Блей потърка лице, когато реалността отново си дойде на мястото, и той осъзна, че любовта, с която открай време бе свикнал, все още е с него. Въпреки истината. Или може би… заради нея.

В моменти като този се чувстваше най-големият късметлия на света.

— Блей?

— Моля? А, да, извинявай. За Сакстън… — Мисълта му се върна към онова, което бе направил в офиса в тренировъчния център. — Да, мамен, всичко свърши. Напълно съм сигурен.

— Е, добре, ето какво трябва да сториш. Дай си малко време, за да се излекуваш. Сам ще разбереш кога е минало достатъчно време. Тогава ще бъдеш готов да срещнеш някой друг. Ти си страхотна партия, нали го знаеш?

И ето че тя му казваше да отиде и да си намери друг мъж.

— Блей? Чу ли ме? Не искам да прекараш живота си сам.

Той отново избърса лицето си.

— Ти си най-страхотната майка на планетата, знаеш ли го?

— Е, кога ще си дойдеш вкъщи да ме видиш? Искам да ти сготвя нещо.

Блей се отпусна върху възглавниците, а главата започваше да го боли… Вероятно защото, въпреки че беше сам, все още се опитваше да се сдържи, когато му идваше да избухне в сълзи. Вероятно също така и защото ненавиждаше положението между него и Куин. А и Сакстън му липсваше… защото бе трудно да спиш сам.

Но това беше хубаво. Тази… честност беше голям напредък за него…

— Чакай, чакай. — Той се изправи от възглавниците. — Слушай, недей да казваш нищо на татко.

— Прескъпа Скрайб Върджин, и защо не?

— Не знам. Просто се безпокоя.

— Миличък, той няма да реагира различно от мен.

Е, да, но като единствен син и последен в рода… пък и отношенията между баща и син бяха…

— Моля те. Аз ще му кажа лице в лице. — Сякаш не му се повдигаше само при мисълта за това. — Така трябваше да направя и с теб. Ще дойда веднага щом се освободя от дежурство… не искам да те поставям в ситуация да трябва да криеш нещо от него…

— Не се тревожи. Това си е твоя работа и ти имаш пълното право да я споделяш с хората, когато и както поискаш. Все пак ще съм ти задължена, ако го направиш скоро. При нормални обстоятелства с баща ти нямаме тайни един от друг.

— Обещавам.

В разговора настъпи пауза.

— Е, разкажи ми за работата си… как върви?

Блей поклати глава.

— Мамен, не искаш да ти разкажа за това.

— Разбира се, че искам.

— Не искам да мислиш, че работата ми е опасна.

— Блейлок, син на моя обичен хелрен, за каква глупачка ме мислиш?

Блей се засмя, а после отново стана сериозен.

— Тази нощ Куин подкара един самолет.

— Наистина ли? Не знаех, че умее да управлява самолет.

Е, и това ако не беше лайтмотивът на вечерта.

— Не може. — Блей отново се отпусна назад и кръстоса глезени. — Зейдист беше ранен и трябваше да го изведем от едно страшно отдалечено място. Куин реши… е, нали го знаеш какъв е, всичко е готов да опита.

— Има страшно приключенски дух, мъничко необуздан. Ала какъв прекрасен млад мъж. Истинска срамота е това, което семейството му стори с него.

Блей се заигра с колана на халата си.

— Ти открай време го харесваш, нали? Интересно е, защото според мен много родители не биха го одобрили… по ред причини.

— То е, защото се подлъгват от цялата тази мъжкарска фасада. За мен обаче единственото, което има значение, е какво има вътре. — Тя цъкна с език и Блей съвсем ясно си я представи как поклаща тъжно глава. — Знаеш ли, никога няма да забравя вечерта, когато за първи път го доведе вкъщи. Тогава той беше един дребничък претранс, с онова толкова очевидно несъвършенство, заради което, сигурна съм, е страдал много. И въпреки това той дойде право при мен, протегна ми ръка и се представи. Погледна ме право в очите, не предизвикателно, а защото искаше да го видя добре и ако сметна за нужно, на мига да го изхвърля от къщата. — Майка му изруга тихичко. — Още в онази нощ бих го приела у дома си. Без да се замисля. А глимерата да върви по дяволите.

— Ти наистина, без съмнение си абсолютно най-добрата майка на света.

Сега беше неин ред да се засмее.

— При това го казваш, без да се налага да ти приготвям нещо за ядене.

— Е, една лазаня би те направила най-добрата майка във Вселената.

— Още сега ще включа фурната.

Блей затвори очи и непринудената размяна на реплики, която открай време характеризираше връзката им, му се стори още по-специална.

— Е, разкажи ми повече за храбрата постъпка на Куин. Обичам да те слушам да говориш за него. Толкова се оживяваш.

Човече, Блей отказваше да мисли защо беше така. Вместо това се впусна да разказва с редакции тук-таме, така че да не разкрие нещо, което братята не биха искали да се разчува… не че майка му някога би издала каквото и да било.

— Ами, значи, тъкмо оглеждахме една местност и…

* * *

— Нуждаете ли се от още нещо, сър?

Куин поклати глава и задъвка възможно най-бързо, за да освободи устата си.

— Не, благодаря, Фриц.

— Може би още мъничко ростбиф?

— Не, благодаря… е, добре. — Той отстъпи, когато още от съвършено опеченото месо се озова върху чинията му. — Но няма нужда от още…

Е, добре. Още картофи. Още тиква.

— Ще ви донеса още една чаша мляко — каза икономът с усмивка.

Докато старият доген се обръщаше, Куин си пое дълбоко дъх и се зае с втората порция. Имаше чувството, че всичката тази храна беше начинът на Фриц да му благодари, а най-странното бе, че колкото повече ядеше, толкова повече огладняваше.

Всъщност като се замислеше… кога за последно се беше хранил?

Икономът се върна с нова чаша мляко и Куин го изпи като послушно момченце.

По дяволите, не беше възнамерявал да изгуби толкова време в кухнята. Планът му, когато се върна от клиниката, бе да отиде право в стаята на Лейла. Фриц обаче имаше други намерения и категорично бе отказал да приеме „не“ за отговор — което подсказваше, че е получил нареждане отгоре. Например от Тор, в качеството му на глава на Братството. Или пък от самия крал.

Така че Куин се бе предал… и сега седеше до гранитния плот и се тъпчеше като за световно.

Поне това отстъпление беше вкусно, помисли си малко по-късно, докато оставяше вилицата и избърсваше устата си.

— Ето, сър, нещичко за десерт.

— О, благодаря, но… — Я виж ти, какво имаше тук? Купа сладолед с вкус на кафе, залят с гъст шоколадов сос… и никаква сметана или ядки. Точно както го обичаше. — Наистина нямаше нужда.

— Това е любимият ви, нали?

— Всъщност да.

А ето я и сребърната лъжичка. Е, грубо би било да го остави да се разтопи, нали така?

Докато Куин се справяше с десерта, шевовете, които доктор Джейн беше направила над веждата му, започнаха да туптят под превръзката… и болката му напомни колко луда беше тази нощ.

Направо не му се вярваше, че едва преди час беше на крачка от смъртта, носещ се в небето с раздрънкан самолет, който нямаше представа как да управлява. А сега? Сега се тъпчеше със сладолед. Залят с шоколадов сироп.

И като си помислеше, че изпитва облекчение, задето в сладоледа му нямаше сметана и ядки, които да маха, за да не си развали вкуса. Защото това си беше страхотен проблем.

Когато по тялото му се разля поредната закъсняла доза адреналин, карайки всеки нерв в него да изтръпне, той си даде сметка, че тези вторични трусове ще продължат още известно време. Нещо като сътресение на нервната му система. Но да трябва да се справи с малко посттравматичен стрес, определено беше за предпочитане пред това, да избухне в пламъци. Или да се разбие. Или и двете.

След като приключи с десерта, поиска да помогне с раздигането на съдовете, преди да отиде да види Лейла, ала Фриц така се разстрои само защото той понечи да отнесе купичката и лъжицата си в умивалника, че Куин отново се предаде и излезе от кухнята. Докато минаваше през трапезарията, поспря за миг, за да погледне голямата маса, представяйки си всички, насядали по обичайните си места.

Единственото, което имаше значение, бе, че Зи се бе завърнал в обятията на своята шелан… и че никой друг не беше ранен…

— Извинете, сър — каза Фриц, докато минаваше забързано покрай него. — Вратата.

Излязъл във фоайето, догенът отиде да провери екрана на охранителната система. Секунда по-късно вратата на вестибюла се отвори.

За да пропусне Сакстън.

Куин се дръпна назад. Последното, което искаше точно сега, бе да се забърква с него. Щеше да провери как е Лейла, а след това щеше да се строполи в леглото…

Нещо не беше наред с миризмата, която долетя до Куин. Мръщейки се, той отиде до прага на трапезарията. Далеч пред него братовчед му размени няколко думи с Фриц, след което пое към голямото стълбище.

Куин си пое дълбоко дъх и ноздрите му се разшириха. Окей, усещаше скъпия му одеколон… но освен него се долавяше още нещо. По Сакстън беше полепнал мирис на чужд одеколон. И това не беше одеколонът на Блей. Нито нещо, което боецът някога би използвал.

Съвсем ясно се долавяше и миризмата на секс…

Без да съзнава какво прави, Куин излезе във фоайето и се сопна:

— Къде си бил?

Братовчед му спря. Погледна през рамо.

— Моля?

— Чу ме. — Всъщност оглеждайки го по-отблизо, беше напълно очевидно, какво е правил. Устните му бяха червени, а бузите му бяха поаленели по начин, който, Куин бе готов да се обзаложи, нямаше нищо общо със студеното време. — Къде си бил, по дяволите?

— Не смятам, че това по какъвто и да било начин ти влиза в работата, братовчеде.

Куин прекоси мозаечния под, спирайки едва когато върховете на тежките му ботуши докоснаха красивите мокасини на Сакстън.

— Ти, шибан уличник.

Сакстън има̀ наглостта да си придаде отегчен вид.

— Не се засягай, скъпи мой родственико, но нямам време за това.

Той се обърна…

Куин го сграбчи за ръката и го дръпна, така че лицата им се озоваха на сантиметри едно от друго. Мамка му, от вонята на другия мъж направо му се повдигна.

— Блей си рискува живота във войната… а ти чукаш кой знае кого зад гърба му! Страшно изискано, задник такъв…

— Куин, това изобщо не те засяга…

Сакстън се опита да го отблъсне. Лоша идея. Преди Куин да осъзнае какво прави, ръцете му вече стискаха другия мъж за врата.

— Как се осмеляваш — изръмжа той с оголени зъби.

Сакстън го сграбчи за китките, мъчейки се да се освободи; дърпаше, теглеше, ала не успя да го помръдне и на милиметър.

— За… душаваш… ме…

— Би трябвало да те убия, тук и сега — изръмжа Куин. — Как, по дяволите, можа да му го причиниш? Той е влюбен в теб…

— Куин… — Задавеният глас изтъняваше все повече. — Ку…

Мисълта за всичко, което братовчед му имаше и за което не се грижеше, му даде свръхсила и той я съсредоточи всичката в ръцете си. — От какво повече се нуждаеш, задник такъв? Мислиш си, че нещо ново и непознато ще е по-добро от онова, което вече имаш в леглото си?

Силата на нападението започна да изтласква Сакстън назад; мокасините му изскърцаха по гладкия под. Разходката им бе рязко прекъсната, когато раменете на Сакстън се блъснаха в масивните перила на стълбището.

— Ти, шибан уличник…

Някой извика. Както и някой друг.

А после от всички посоки се разнесоха забързани стъпки, последвани от цял куп хора, които задърпаха ръцете му.

Все тая. Куин не сваляше нито очи, нито ръце, а яростта, надигнала се в гърдите му, го превръщаше в булдог, който…

Нямаше…

Да…

Пусне…

26

— Е, мислите ли, че някога отново ще се върнете в Колдуел? — попита майка си Блей.

— Не знам. Баща ти без проблем ходи и се връща от работа всяка нощ, а и на двамата ни харесва уединеността тук, в провинцията. Мислиш ли, че сега в града е по-безопасно…

Долетели сякаш отникъде, през затворената врата на стаята му проникнаха викове. Цял куп.

Блей погледна натам и се намръщи.

— Мамен, извинявай, че те прекъсвам, но в къщата става нещо…

— Не ви нападат, нали? — сниши тя глас; думите й бяха пропити със страх.

За миг онази нощ в къщата им в Колдуел отпреди година и половина се завърна пред очите му в поредица от образи, от които стомахът му се сви: майка му, бягаща в ужас; баща му, вдигнал оръжие срещу врага; къщата — съсипана.

Въпреки че виковете се усилваха, Блей не можеше да излезе, без преди това да я успокои.

— Не, не, не, мамен… това място е сигурно като крепост. Никой не може да ни открие, а дори да можеше, не би успял да проникне вътре. Просто понякога се случва между братята да избухне кавга… честна дума, всичко е наред.

Или поне се надяваше да е така. Положението като че ли бързо се влошаваше.

— О, това е истинско облекчение. Не мога да понеса да ти се случи нещо. Иди виж с какво можеш да помогнеш и ми се обади, щом знаеш кога ще ни дойдеш на гости. Ще ти приготвя стаята и ще направя лазаня.

Като по команда, устата му се напълни със слюнка. А очите — със сълзи, мъничко.

— Обичам те, мамен… и… благодаря ти. Сещаш се, за…

— Аз ти благодаря, задето ми се довери. Сега върви да видиш какво става и се пази. Обичам те.

Блей затвори телефона, стана от леглото и излезе в коридора. В мига, в който го направи, разбра, че долу кипи страшна разправия — носеха се цял куп мъжки гласове, чиито децибели красноречиво говореха, че става нещо извънредно.

Блей се затича към балкона на втория етаж…

В първия момент, докато плъзваше поглед по сцената, разиграваща се във фоайето, той не разбра какво се случва — в подножието на стълбището имаше цял куп народ, протегнали ръце, сякаш се опитваха да разтърват биещи се.

Само че сбиването не беше между двама братя.

Какво, по дяволите, ставаше? Наистина ли се мъчеха да отскубнат Куин от Сакстън? Исусе, свирепото копеле беше стиснало братовчед си за гушата и ако се съдеше по посивяващото лице на Сакстън, беше на път да го удуши.

— Какво правиш, по дяволите! — изкрещя Блей, докато слизаше на бегом по стълбите.

Когато стигна до сбиването, пътят му беше препречен от твърде много братя… а те не бяха от мъжете, между които можеш да си проправиш път с лакти. За съжаление, ако някой можеше да накара Куин да дойде на себе си, това бе той. Само че как, по дяволите, щеше да привлече шибаното му внимание…

Точно така, помисли си Блей. Стрелна се през фоайето, строши с юмрук стъклото на старовремската противопожарна аларма и натисна лоста.

Моментално, увеличен многократно от акустиката на просторното помещение, във фоайето изригна звук със силата на реактивен двигател. Беше, като да залееш глутница боричкащи се кучета с кофа вода. Цялото действие замря и всички глави в мелето се обърнаха, оглеждайки се наоколо.

Единственият, който не обърна никакво внимание на звука, беше Куин. Той продължаваше да стиска Сакстън с все сила и да го души.

Възползвайки се от изненадата на братята, Блей успя да си проправи път между тях и завря лицето си в това на Куин.

— Пусни го. Веднага.

В мига, в който Куин разпозна гласа му, шокирано изражение измести студената ярост, която се четеше по лицето му допреди миг… сякаш изобщо не беше очаквал Блей да се появи. И това беше напълно достатъчно. Една простичка заповед от него и хватката на двете ръце се охлаби толкова бързо, че Сакстън се свлече на пода като чувал с картофи.

— Доктор Джейн! Мани! — извика някой. — Доведете лекар!

Блей искаше да се разкрещи на Куин тук и сега, ала прекалено се страхуваше за състоянието на Сакстън, за да губи време с каквито и да било „какъв-по-дяволите-ти-е-шибаният-проблем“. Сакстън изобщо не помръдваше. Блей сграбчи красивата му риза, обърна го по гръб и докосна сънната му артерия, молейки се да долови пулс. Когато такъв усети, отметна главата на Сакстън назад и се наведе, за да му окаже първа помощ.

Само че в този момент Сакстън се закашля и пое голяма глътка въздух.

— Мани идва насам — задавено каза Блей, макар да не знаеше дали е вярно. Но все някой трябваше да идва, нали така? — Остани с мен…

Още кашляне. Ново поемане на въздух. И ето че красивото изискано лице започна да си възвръща цвета.

С разтреперана ръка Блей отметна меката гъста руса коса от челото, което бе докосвал толкова пъти. Докато се взираше в замаяните очи, които го гледаха, му се искаше да почувства нещо, което да го разтърси вдън душа и да промени живота му…

Молеше се за такава реакция.

По дяволите, в този момент би заменил цялото си минало и настояще за нея.

Ала тя просто липсваше. Съжаление, гняв от името на Сакстън, тъга, облекчение… изпитваше всичко това. Ала нищо друго.

— Добре, нека го погледна — каза доктор Джейн, докато оставяше черната си лекарска чанта и коленичеше на мозаечния под.

Блей отстъпи назад, за да й направи място, но остана наблизо… не че би могъл да стори нещо. По дяволите, открай време искаше да следва медицина… но не за да може да оказва първа помощ на бившето си гадже, което някакъв шибан откаченяк се бе опитал да удуши в проклетото фоайе.

Той изгледа свирепо Куин. Рейдж все още го държеше здраво, сякаш не беше напълно сигурен дали епизодът е приключил.

— Нека те изправим на крака — каза доктор Джейн.

Блей веднага се притече — помогна на Сакстън да стане и като го подкрепяше, го поведе към стълбите. Изкачиха ги в мълчание, а когато стигнаха на втория етаж, Блей по навик го заведе в стаята си.

Мамка му.

— Не, няма нищо — промърмори Сакстън. — Нека просто поседя тук за минутка, става ли?

Първата мисъл на Блей беше леглото, но когато се насочи натам, усети как Сакстън настръхна и вместо това се спря на канапето. Помогна му да седне, а после се дръпна неловко назад.

В последвалата тишина изневиделица го връхлетя свиреп гняв. Сега ръцете му трепереха по различна причина.

— И така — дрезгаво каза Сакстън. — Как мина нощта ти?

— Какво, по дяволите, се случи там долу?

Сакстън разхлаби вратовръзката си. Разкопча яката. Пое си още една голяма глътка въздух.

— Семейна свада, така да се каже.

— Глупости.

Сакстън спря изтощен поглед върху него.

— Трябва ли да го правим?

— Какво стана…

— Мисля, че двамата с него трябва да си поговорите. И след като го сторите, няма да има нужда да се тревожа, че отново ще ми се нахвърлят като на някакъв престъпник.

Блей се намръщи.

— С Куин нямаме какво да си кажем…

— При цялото ми уважение, следите от пръсти около врата ми говорят друго.

* * *

— Как е положението, здравеняко?

Когато гласът на Рейдж проникна до ума му, Куин осъзна, че братът проверява дали драмата най-сетне е свършила. Което изобщо не беше нужно. В момента, в който Блей му нареди да спре, тялото му се беше подчинило така безотказно, сякаш Блей притежаваше дистанционното за него.

Наоколо се навъртаха и други братя и го оглеждаха, очевидно също за да видят дали не проявява признаци, че ще се втурне след Сакстън, за да възобнови смъртоносната си хватка.

— Добре ли си? — настоя Рейдж.

— Да. Да, добре съм.

Железните скоби около гърдите му се охлабиха и постепенно го пуснаха. След това една тежка ръка го тупна по рамото и го стисна лекичко.

— Фриц никак не обича трупове във фоайето.

— Обаче при душенето няма много кръв — изтъкна друг. — Почистването няма да е особено трудно.

— Само малко лак за пода — подхвърли трети.

След това се възцари тежко мълчание.

— Качвам се горе. — Когато всички отново го заоглеждаха подозрително, Куин поклати глава. — Няма да се повтори. Кълна се в…

Е, той нямаше майка и баща, нито пък брат или сестра… или дете… макар че с малко късмет, това последното, може и да беше все още нямаше дете.

— Е, просто няма да го направя.

Не остана да изчака каквито и да било коментари. Не искаше да ги засегне, но самолетна катастрофа и опит за убийство на един от малцината му живи роднини бяха предостатъчни за една нощ.

Ругаейки, той пое към втория етаж… и се сети, че все още не е минал да види Лейла. Когато изкачи стълбището, свърна надясно, отиде до стаята за гости, в която се бе нанесла Избраницата, и почука лекичко на вратата.

— Лейла?

Въпреки че очакваха дете, не му беше удобно да влезе просто така. Второто почукване беше малко по-силно. Също както и гласът му.

— Лейла?

Трябва да беше заспала.

Куин се дръпна и се запъти към своята стая. Мина покрай затворения кабинет на Рот и пое по коридора със статуите. Когато стигна вратата на Блей, не можеше да не спре и да не се загледа в проклетото нещо.

Исусе Христе, едва не беше убил Сакстън.

И все още искаше да го направи.

Открай време знаеше, че братовчед му е истинска курва… и ненавиждаше това, че се бе оказал прав. Какво си мислеше Сакс, по дяволите? Та всеки божи ден той имаше в леглото си най-доброто и въпреки това бе предпочел някакъв случаен непознат, забърсан в бар, клуб или шибаната градска библиотека?

Неверен кучи син.

Ръцете му се свиха в юмруци и го обзе неудържимо желание да изкърти вратата и да направи лицето на Сакстън на пихтия.

Пусни го. Веднага.

Дошъл сякаш от нищото, гласът на Блей отново отекна в главата му и начаса потуши надигналата се жажда за насилие. Буквално за миг той се превърна от необуздан бик в кротко агънце.

Странно.

Поклащайки глава, той отиде в своята стая и затвори вратата след себе си. След като запали осветлението с помощта на волята си, той просто си остана насред стаята; краката му сякаш бяха залепнали за пода, ръцете му висяха като въжета, главата му се полюшваше на врата. Пълно вцепенение.

По някаква необяснима причина мисълта му се насочи към обичната прахосмукачка на Фриц, прибрана в един килер и оставена в тъмното, докато не потрябваше някому и не я извадеха отново.

Страхотно. Беше принизен до нивото на прахосмукачка.

Най-сетне изруга и си заповяда да се размърда; трябваше да се съблече и да си легне. Изминалата нощ беше същински ритник в топките от мига, в който слънцето беше залязло, но добрата новина беше, че цялата тази отвратителна бъркотия най-сетне бе на път да свърши — капаците на прозорците се спускаха, за да спрат слънцето, къщата притихваше.

Време бе да презареди с една хубава доза безпаметен сън.

Докато много внимателно събличаше тесния си потник (изсумтявайки, когато из тялото му се обадиха най-различни болежки), той си даде сметка, че бе оставил коженото яке и оръжията си в клиниката. Все тая. Тук, горе, имаше резервни, в случай че му дотрябваха през деня, а после можеше да помоли да му ги донесат преди Първото хранене.

Посегна към ципа на кожените си панталони и…

Вратата зад него се отвори с такава сила, че се блъсна в стената и отскочи… само за да бъде уловена от здравата хватка на един адски вбесен кучи син.

Блей стоеше на прага, обезумял от гняв, а тялото му трепереше от такава ярост, че дори Куин, който бе видял какво ли не през живота си, се сепна.

— Какъв, по дяволите, ти е проблемът? — излая Блей.

Ти сериозно ли? — помисли си Куин.

Нима не бе усетил миризмата на друг мъж по гаджето си?

— Мисля, че трябва да зададеш този въпрос на братовчед ми.

Блей пристъпи в стаята и Куин понечи да го заобиколи, за да…

Блей го сграбчи и изсъска, оголвайки зъби:

— Бягаш, а?

— Не — тихо отвърна Куин. — Затварям проклетата врата, та никой да не чуе.

— Не ме е грижа!

Куин си помисли за Лейла, опитваща се да спи в другия край на коридора.

— Е, мен обаче ме е грижа.

И като се освободи от хватката на Блей, затвори вратата. А после, преди да се обърне, затвори очи и си пое дълбоко дъх.

— Отвращаваш ме — каза Блей.

Куин наведе глава.

— Искам да се разкараш от живота ми. — Горчилката в този така познат глас се заби право в сърцето му. — Достатъчно си се бъркал, където не ти е работа.

Куин погледна през рамо.

— Изобщо ли не те е грижа, че е бил с друг?

Блей отвори уста. И отново я затвори. А после сбърчи вежди.

— Какво?

О, страхотно. В цялата тази бъркотия Блей очевидно не бе разбрал каква беше причината.

— Какво каза? — повтори Блей.

— Чу ме.

Когато Блей не отговори, нито изруга, нито дори удари нещо, Куин се обърна.

След миг Блей скръсти ръце, не върху гърдите, а върху стомаха си, сякаш му се повдигаше лекичко.

Куин потърка лице.

— Съжалявам. Толкова съжалявам… Не си заслужил това.

Блей тръсна глава.

— Какво… — Сините му очи най-сетне се фокусираха. — Затова ли му се нахвърли?

Куин направи крачка напред.

— Съжалявам… просто… той влезе и когато усетих миризмата, просто… обезумях. Изобщо не мислех.

Блей примига, сякаш му бяха сервирали някаква непонятна идея.

— Значи, затова… защо, по дяволите, би го сторил?

Куин направи още една крачка напред, а после си заповяда да спре… въпреки почти неудържимата нужда да бъде близо до другия мъж. Докато Блей клатеше глава, сякаш му беше трудно да разбере всичко това, Куин нямаше намерение да проговори.

Ала го направи.

— Помниш ли тогава в клиниката, преди повече от година… — Куин посочи към пода, да не би случайно Блей да беше забравил къде се намира тренировъчният център. — Беше, преди ти и Сакстън за първи път… — Не можеше да довърши това изречение, не и ако искаше да задържи в стомаха си всичката храна, която беше изял преди малко. — Помниш ли какво ти казах?

Блей изглеждаше объркан, така че той му помогна.

— Казах ти, че ако някой някога те нарани, ще го намеря и ще го оставя да изгори на слънцето. — Дори той чу как гласът му се понижи до заплашително ръмжене. — Тази нощ Сакстън те нарани, така че аз направих онова, което се зарекох, че ще направя.

Блей потърка лице.

— Исусе…

— Казах ти какво ще се случи. И ако той го повтори, не обещавам, че няма да довърша започнатото.

— Виж, Куин, не можеш… не можеш да вършиш такива глупости. Просто не можеш.

— Не те ли е грижа? Той ти е изневерил. Това не е правилно.

Блей издиша бавно и продължително, сякаш бе уморен да носи някакъв товар.

— Просто… не го прави отново.

Сега беше ред на Куин да поклати глава. Наистина не разбираше. Ако той имаше връзка с Блей и Блей му изневереше? Никога нямаше да го преживее.

Господи, защо не се бе възползвал от онова, което му беше предложено? Тогава не трябваше да бяга. Трябваше да остане.

Сякаш тласкани от собствена воля, краката му направиха още една стъпка напред.

— Съжалявам…

В следващия миг повтаряше тази дума отново и отново, повтаряше я с всяка стъпка, приближаваща го още малко до Блей.

— Съжалявам… съжалявам… съжалявам…

Не знаеше какво говори, нито какво прави; просто беше обзет от неудържим порив да се разкае за всичките си грехове. А те бяха толкова много, когато ставаше дума за достойния мъж, който стоеше като вкаменен пред него. Най-сетне остана само крачка, преди голите му гърди да се докоснат в тези на Блей.

Гласът на Блей се понижи до шепот.

— Съжалявам.

В последвалата пълна тишина устните на Блей се разтвориха… ала не от изненада. По-скоро сякаш му беше трудно да диша.

Напомняйки си да не се превръща в един от онези задници, които смятат, че светът се върти около тях, Куин отново върна разговора на случващото се между Блей и Сакстън.

— Не искам да преживяваш това — каза той, докато очите му обхождаха лицето пред него. — Достатъчно си страдал и знам, че го обичаш. Съжалявам… толкова съжалявам…

Блей просто си стоеше пред него, с вкаменено изражение и очи, които се стрелкаха наоколо, сякаш не знаеха къде да се спрат. Но не се отдръпна, не отстъпи назад, не изскочи от стаята. Остана си там, където беше.

— Съжалявам.

Сякаш гледаше от огромно разстояние, Куин видя собствената си ръка да се протяга и да докосва лицето на Блей, плъзвайки пръсти по едва наболата му брада.

— Съжалявам.

О, господи, да го докосне. Да почувства топлината на кожата му, да вдъхне чистото му мъжко ухание.

— Съжалявам.

Какво правеше, по дяволите? Ала беше твърде късно да си отговори на този въпрос… вече бе вдигнал другата си ръка и я бе поставил върху силното рамо на Блей.

— Съжалявам.

Мили боже, привличаше го към себе си, притегляше тялото му към своето.

— Съжалявам.

Премести едната си ръка върху извивката на тила му и зарови пръсти в гъстите къдрици, които се извиваха там.

— Съжалявам.

Блей стоеше като вкаменен, гръбнакът му — изправен като стрела, ръцете му — все така почиващи върху коравия му корем. Ала след миг, сякаш объркан от собствената си реакция, той започна да се накланя към Куин, първо — съвсем лекичко, а после все по-близо и по-близо.

С едно бързо движение Куин обви ръце около най-важния човек в живота си. Не беше Лейла, макар от това отричане да го болеше. Не беше Джон, нито кралят му. Не бяха братята.

За Куин този мъж беше всичко.

И макар да го убиваше, че Блей е влюбен в друг, той щеше да се задоволи и с това. Твърде отдавна не го бе докосвал… и никога по този начин.

— Съжалявам.

С длан върху тила на Блей, той привлече главата му още по-близо до себе си и притисна лицето му в шията си.

— Съжалявам.

Когато Блей не се отдръпна, по тялото на Куин пробяга тръпка; той обърна лице, вдъхвайки дълбоко, запечатвайки всички усещания в ума си, за да ги запомни завинаги. И докато дланта му се движеше нагоре-надолу, милвайки мускулестия гръб на Блей, той правеше всичко по силите си, за да изкупи колкото се може повече от изневярата на братовчед си.

— Съжалявам.

Блей рязко се дръпна и поклати глава. Освободи се от него. Отдръпна се.

Отстъпи назад.

Раменете на Куин увиснаха.

— Съжалявам.

— Защо непрекъснато го повтаряш?

— Защото…

В този миг, когато очите им се срещнаха, Куин разбра, че е настъпил моментът. Толкова много се беше провалил пред Блей; имаше толкова много грешки и нарочни недоразумения, толкова години, толкова отричания… и все от негова страна. Толкова дълго се беше държал като жалък страхливец, ала с това беше свършено.

Докато отваряше уста, за да изрече двете думички, които бяха на езика му, погледът на Блей стана суров.

— Не се нуждая от помощта ти, ясно? И сам мога да се грижа за себе си.

Туп. Туп. Туп.

Сърцето му биеше толкова силно, че Куин се зачуди дали няма да се пръсне.

— Ще останеш с него — вцепенено каза той. — Ще…

— Никога вече няма да повториш това със Сакстън… никога. Закълни ми се.

Въпреки че това го убиваше, Куин беше безсилен да му откаже каквото и да било.

— Добре. — Той вдигна ръце. — Няма да го докосна.

Блей кимна, приемайки обещанието му.

— Просто искам да ти помогна — каза Куин. — Това е всичко.

— Не можеш — парира Блей.

Господи, въпреки че се караха, той жадуваше отново да го докосне… и изведнъж видя начин да го направи. Рисковано начинание, но не и лишено от своя вътрешна логика. Повдигна ръце и пръстите му потърсиха, откриха, вкопчиха се. В раменете на Блей. В шията му.

Възбуда нахлу в тялото му и го накара да задиша тежко.

— Все пак аз мога да ти помогна.

— Как?

Куин се приближи още малко, така че устата му беше на милиметри от ухото на Блей. След това нарочно допря голите си гърди в тези на Блей.

— Използвай ме.

— Какво?

— Дай му урок. — Куин го стисна още по-здраво и наклони главата му назад. — Отмъсти му, както трябва. С мен.

И за да направи предложението си кристално ясно, той протегна език и го прокара по гърлото на Блей.

Съскането, разнесло се в отговор, бе силно като проклятие. Блей го блъсна, оттласквайки го от себе си.

— Да не си си изгубил шибания ум!

Куин стисна тежкия си корав пенис.

— Желая те. И ще те имам… дори и да е само за да си отмъстиш на братовчед ми.

Изражението на Блей се менеше от пълно изумление до титаничен гняв с бързината на топче за пинг-понг.

— Ти, шибан задник! В продължение на години ме отблъскваш и сега изведнъж се обръщаш на сто и осемдесет градуса? Какво, по дяволите, ти става?

Със свободната си ръка Куин се заигра с една от халките на зърната си… и се съсредоточи върху онова, което се случваше с Блей на нивото на таза му. Под халата си другият мъж беше напълно възбуден, мекият плат — прекалено слаб, за да прикрие ерекцията.

— Да не откачи? Какво означава това, по дяволите?

Обикновено Блей не ругаеше, нито повишаваше глас. Беше страшно възбуждащо да го види как си изпуска нервите.

Без да откъсва очи от приятеля си, Куин бавно се отпусна на колене.

— Нека се погрижа за това…

— Какво?

Куин се приведе напред и подръпна ръба на халата, придърпвайки го към себе си.

— Ела. Нека ти покажа как го правя.

Блей сграбчи колана, който придържаше двете половини на халата затворени, и го стегна още по-здраво.

— Какво правиш, по дяволите?

Господи, това, че беше на колене и се молеше, беше повече от справедливо.

— Искам да бъда с теб. Изобщо не ме е грижа защо… нека просто бъда с теб…

— След всичкото това време? Какво се промени?

— Всичко.

— Ти си с Лейла.

— Не. Ще ти го повтарям толкова пъти, колкото имаш нужда да го чуеш. Не съм с нея.

— Тя е бременна.

— Само веднъж. Бях с нея само веднъж и както ти казах, то беше единствено защото искам семейство. Както и тя. Само веднъж, Блей, и никога повече.

Блей отпусна глава, а очите му се затвориха, сякаш някой набиваше клечки под ноктите му.

— За бога, не ми причинявай това, не можеш да ми… — Гласът му изневери и страданието, долавящо се в него, бе печалното доказателство за всички проблеми, които Куин му беше причинил. — Защо сега? Може би ти си този, който иска да си отмъсти на Сакстън…

— Майната му на братовчед ми! За мен той няма нищо общо с това. Ако ти беше сам, аз пак щях да съм на този килим, коленичил, копнеещ да бъда с теб. Ако беше обвързан с жена, ако излизаше с някого, просто за да се позабавляваш, каквото и да се случваше в живота ти… пак щях да бъда точно тук. И да умолявам за нещо, каквото и да било… само веднъж, ако това е всичко, което можеш да ми дадеш.

Куин отново протегна ръка, пъхна я под халата, помилва силния мускулест крак… и когато Блей отново отстъпи назад, разбра, че губи битката.

По дяволите, щеше да изпусне шанса си, ако не…

— Виж, Блей. Правил съм цял куп отвратителни неща през живота си, но никога не съм се преструвал. Тази нощ едва не умрях… а това те кара да видиш някои неща много ясно. Там горе, в самолета, докато се взирах в тъмната нощ, мислех, че няма да се прибера жив. И тогава всичко си дойде на мястото. Ето защо искам да бъда с теб.

Всъщност беше го разбрал много по-отдавна, далеееееч преди случката със самолета, ала се надяваше обяснението да се стори достоверно на Блей.

Може би наистина се получи. В отговор Блей се олюля, сякаш се канеше да отстъпи… или да си тръгне. Куин нямаше как да разбере кое от двете.

Затова продължи да говори забързано:

— Съжалявам, че пропилях толкова много време… и ако не искаш да бъдеш с мен, ще те разбера. Ще се махна… ще живея с последиците. Ала, за бога, ако има някакъв шанс… по каквато и да било причина от твоя страна… отмъщение, любопитство… по дяволите, дори ако ми позволиш да те чукам само веднъж и никога повече с единствената причина да ме накараш да страдам, ще го приема. Ще те приема… по какъвто и да било начин.

Той посегна за трети път, увивайки ръка около крака на Блей. Милвайки го. Умолявайки.

— Не ме е грижа какво ще ми струва…

27

Надвесен над Куин, Блей със свръхестествена яснота си даваше сметка за всичко около себе си: усещането от допира на Куин до задната част на бедрото му, начинът, по който ръбът на халата докосваше прасеца му, миризмата на секс, наслоена във въздуха…

Толкова много бе копнял за това през целия си живот… или поне откакто бе преминал през преобразяването си и бе започнал да изпитва сексуални желания. Този момент беше кулминацията на безброй сънища и фантазии, най-съкровеното му желание — станало реалност.

Освен това беше честно — в разноцветните очи на Куин нямаше притворство, нито съмнение. Той не само казваше самата истина такава, каквато я чувстваше в сърцето си, но и бе готов да бъде толкова уязвим пред него.

Блей затвори очи за миг. Това покорство бе в разрез с всичко, което Куин представляваше. Той никога не отстъпваше — нито от принципите си, нито от оръжията си и никога, никога от себе си. И все пак в тази промяна имаше някаква логика. Да се изправиш лице в лице със смъртта, нерядко беше последвано от почти религиозно просветление…

Проблемът беше, че Блей не очакваше то да продължи много дълго. Това неочаквано „проглеждане“ несъмнено беше свързано с летенето със самолета, но също както претърпелите сърдечен удар скоро след това отново се връщаха към нездравословното си хранене, „откровението“ на Куин едва ли щеше да трае дълго. Да, в този опияняващ момент той наистина мислеше всяка дума, която изричаше… в това нямаше никакво съмнение. Трудно бе обаче да се повярва, че е за постоянно.

Куин бе това, което е. И много скоро, след като шокът отминеше — може би с падането на нощта, може би другата седмица, може би следващия месец — той отново щеше да стане типичният затворен Куин, който не допускаше никого до себе си.

Взел решение, Блей отвори очи и се наведе. Когато лицата им се доближиха, Куин разтвори устни и по-пълната, долната, се издаде напред, сякаш вече можеше да вкуси онова, което искаше… и то му харесваше.

Мамка му. Беше толкова великолепен. Мощните му голи гърди грееха на светлината на лампата, кожата му — покрита с блясъка на възбудата, продупчените зърна на гърдите му се повдигаха и спускаха в ритъма на сгорещената му кръв.

Блей прокара ръка по железните мускули на ръката, която ги свързваше — от коравата издутина на рамото през изпъкналия бицепс и извивката на трицепса.

След това свали дланта от бедрото си.

И се отдръпна.

Лицето на Куин пребледня.

В последвалата тишина Блей не каза нито дума. Не беше в състояние — гласа му го нямаше.

С омекнали, разтреперани крака, той се запъти към вратата, забори се с бравата, докато успее да възвърне контрола над пръстите си достатъчно, за да отвори. Когато излезе и сам не би могъл да каже дали тресна вратата зад себе си, или я затвори безшумно.

Не успя да стигне далеч. Не беше направил и три крачки по коридора, когато рухна до гладката хладна стена.

Запъхтян. Беше запъхтян.

И всичките му усилия бяха безрезултатни. Задушаващото чувство в гърдите му се засилваше и изведнъж всичко пред очите му стана на черно-бели квадрати, като шахматна дъска.

Досещайки се, че е на път да припадне, той клекна и сложи глава между коленете си. Някъде в дълбините на ума си се молеше коридорът да си остане празен. Това определено не беше нещо, което искаше да обяснява на когото и да било: пред стаята на Куин, очевидно възбуден, с тяло, тресящо се така, сякаш преживяваше свое собствено земетресение.

— Исусе Христе…

„Тази нощ едва не умрях… а това те кара да видиш някои неща много ясно. Там горе, в самолета, докато се взирах в тъмната нощ, мислех, че няма да се прибера жив. И тогава всичко си дойде на мястото.“

— Не — каза Блей на глас. — Не…

Улови главата си в ръце и се опита да диша спокойно, да мисли трезво, да действа разумно. Не можеше да си позволи да затъне още по-дълбоко…

Тези пламтящи, замъглени, разноцветни очи бяха като излезли от някоя легенда.

— Не — изсъска той.

Докато гласът му отекваше в главата му, той се зарече да се вслуша в собствените си думи. Дотук. Всичко щеше да спре дотук.

Много отдавна му беше отдал сърцето си.

Нямаше причина да изгуби и душата си.

* * *

Час по-късно, а може би два или пък шест, Куин лежеше гол между хладните чаршафи и се взираше в мрака в тавана, който не виждаше.

Тази ужасна, разкъсваща болка… същото ли бе изпитал и Блей? След случилото се в мазето на родителите му… когато Куин беше готов да се махне от Колдуел и ясно бе дал да се разбере, че оттук нататък между тях няма да има никаква връзка? Или след онзи път, когато се бяха целунали в клиниката и Куин бе отказал да стигнат по-далеч? Ами след онзи последен сблъсък, когато едва не бяха стигнали до края, точно преди Блей за първи път да излезе със Сакстън?

Такава невероятна пустота.

Всъщност досущ като тази стая — без осветление и празна, просто четири стени и таван.

Той вдигна ръка и я сложи върху сърцето си, за да се увери, че все още има такова.

Човече, съдбата определено умееше да те научи на онова, което трябва да знаеш, дори и сам да не си осъзнавал, че се нуждаеш от такъв урок, докато не го получиш. Беше изгубил толкова много време, погълнат от себе си, своя дефект и това, как бе разочаровал семейството си и обществото. Толкова дълго бе истинска емоционална развалина, а Блей, понеже го беше грижа, бе въвлечен в този водовъртеж.

Ала кога самият Куин бе подкрепил най-добрия си приятел? Какво бе направил за него, когато и да било?

Блей с основание беше напуснал стаята. Това, което Куин предлагаше, бе твърде малко и бе дошло твърде късно. А и под повърхността си той не беше по-стабилен отпреди, ни най-малко. Нито пък в мир със себе си.

Не, напълно заслужаваше…

Ивицата светлина беше жълта като лимон и проряза черното поле на зрението му, сякаш слепотата беше парче плат, а лъчът — остър нож. Един силует влезе безшумно в стаята и затвори вратата.

По миризмата Куин разбра кой е.

И сърцето му заби лудешки, докато се изправяше рязко от възглавниците.

— Блей…?

Разнесе се едва чуто прошумоляване — халат, смъкващ се от раменете на висок мъж. Миг по-късно матракът хлътна под тежестта на силно тяло.

Куин се пресегна в мрака с непогрешима точност и пръстите му откриха шията на Блей така сигурно, сякаш бяха водени от очите му. Никакво говорене. Боеше се, че думите ще му отнемат това чудо.

Повдигайки глава, той привлече Блей към себе си и когато кадифените му устни се доближиха до неговите, ги целуна със същото отчаяние, с което му отвърнаха и те. В миг цялото потискано минало бе освободено в яростен порив и когато вкуси кръв, Куин нямаше никаква представа чии зъби кого бяха ухапали.

Кой го беше грижа, по дяволите.

С едно рязко движение той притисна Блей по гръб; миг по-късно вече беше отгоре му, разтвори бедрата му и се намести между тях, докато коравата му възбуда не опря в тази на Блей…

И двамата простенаха.

Замаян от всичката тази гола кожа, Куин започна да движи хълбоците си с мощни тласъци; от търкането на пенисите им и горещата им плът влажната жар на устата им още повече се разпали. Безумие, навсякъде, бързо, бързо, бързо… мили боже, гладът му беше прекалено голям, за да си дава сметка къде се намират ръцете му, нито в какво се отърква, нито… о, за бога, имаше толкова много кожа, която да докосне, толкова много коса, в която да се вкопчи…

Куин свърши мощно, топките му се стегнаха, спермата му се изля.

Което не забави лудостта му ни най-малко.

С едно рязко движение, той се откъсна от устата, вкопчен в която можеше да прекара следващите сто години, и се плъзна надолу по гърдите на Блей. Мускулите, които докосваше, изобщо не бяха като тези на човешките мъже, които беше чукал — това беше вампир, боец, воин, който тренираше сериозно и бе закалил плътта си до състояние, което бе не само полезно, ами направо смъртоносно. Мили боже, това беше толкова възбуждащо… ала най-възбуждащ беше фактът, че ставаше дума за Блей, че най-сетне, след всичките тези години…

Блей.

Куин прокара кучешките си зъби по корем, който бе корав като скала, и собствената му миризма върху кожата на Блей беше маркиране, което, прекрасно си даваше сметка, беше направил нарочно.

Тъмният мирис щеше да се озове и по други места.

Простена, когато ръцете му откриха възбудата на Блей, и обви пръсти около коравия стълб, при което гърбът на Блей се изви в дъга, а в стаята отекна проклятие, прорязвайки въздуха така, както преди малко го бе сторила ивицата светлина.

Куин прокара език по устните си, изправи плътния корав пенис на Блей и остави главичката да разтвори устните му. Пое го дълбоко, чак до основата, отваряйки гърлото си широко, поглъщайки всичко. В отговор хълбоците на Блей подскочиха и две груби ръце се заровиха в косата на Куин, натискайки главата му още по-надолу, докато вече никакъв въздух не достигаше дробовете му… но кой, по дяволите, се нуждаеше от кислород!

Куин пъхна ръце под задните части на Блей и като повдигна таза му, започна да се движи нагоре-надолу; вратът му се напрегна от убийствения ритъм, раменете му ту се стягаха, ту се отпускаха, докато правеше точно това, което беше обещал на Блей, преди той да си тръгне.

Ала нямаше никакво намерение да спре.

О, не.

Това беше само началото.

28

Докато Блей се мяташе върху възглавниците на леглото на Куин, главата му едва не се откъсна от гръбнака. Всичко беше излязло извън контрол, ала той за нищо на света не би забавил нещата дори съвсем мъничко. Бедрата му се движеха нагоре-надолу, пенисът му ту нахлуваше, ту отново излизаше от устата на Куин…

Слава на бога, че светлините бяха угасени.

Дори само усещанията бяха твърде много… А ако освен това виждаше какво се случва? Нямаше да е в състояние да…

Оргазмът се изстреля от тялото му, спирайки дъха и сковавайки мускулите му. Докато свършваше на мощни тласъци, устата на Куин го изцеждаше безпощадно… и от това оргазмът продължаваше да разтърсва тялото му, огромни вълни от пареща наслада, спускащи се от ума до тялото му и пренасящи го сякаш в друго измерение…

Без предупреждение, една тежка ръка го обърна с такава лекота, сякаш тялото му тежеше колкото перце. След това същата ръка се пъхна под таза му и го сложи на колене. Последва кратко затишие, по време на което единственото, което чуваше, бе тежко дишане зад себе си, дишане, което ставаше все по-учестено и по-запъхтяно…

Чу как Куин свърши и знаеше точно защо.

Въпреки че цялото му тяло омекна в очакване, той разбра, че трябва да се стегне, когато една тежка ръка се подпря на рамото му и…

Проникването беше като жигосващо желязо, брутално и изгарящо, то стигна до самата му сърцевина. И той изруга, издишвайки шумно — не защото беше заболяло, макар да беше точно така, и то по най-прекрасния възможен начин. Нито дори, защото това бе нещо, което бе искал, откакто се помнеше… макар да беше точно така.

Не, беше, защото изпита адски странното чувство, че го маркират… и по някаква причина, това го накара да…

Досами ухото му се разнесе съскане и кучешки зъби се впиха в рамото му, докато ръцете на Куин се преместваха върху хълбоците му, телата им — слети на толкова много места. А после започнаха безмилостните тласъци и Блей рязко стисна зъби; сега ръцете му трябваше да поддържат телата и на двамата, докато краката и тялото му изнемогваха под мощния напор.

Имаше чувството, че таблата на леглото се блъска в стената… и за частица от секундата си припомни как полилеят в библиотеката се люлееше, докато Лейла бе подложена на същото, на което и той сега.

Блей прокле образа, изникнал в съзнанието му. Не биваше да допуска умът му да се пренесе там; просто не можеше. По-късно щеше да има предостатъчно време, за да мисли за това.

Ала сега усещането беше прекалено хубаво, за да го пропилява…

Докато тласъците продължаваха, дланите му се плъзгаха по фините памучни чаршафи и той трябваше да ги намести, натискайки силно мекия дюшек, за да се задържи на едно място. Господи, звуците, които Куин издаваше, пъхтенето, което излизаше между зъбите, впити в рамото му, блъскането… да, това беше таблата на леглото. Определено.

Напрежението в тялото му бързо се увеличаваше и той беше изкушен сам да се докосне… но нямаше начин. Нуждаеше се и от двете си ръце, за да…

Сякаш прочел мислите му, Куин се пресегна и го сграбчи.

Не беше нужно да прави нищо повече. Блей свърши толкова мощно, че пред очите му затанцуваха звезди, и в същия миг Куин също достигна върха — проникна дълбоко и за частица от секундата остана така, преди да се отдръпне мъничко и отново да нахлуе дълбоко за още една разтърсваща експлозия. Синхронът на оргазмите им беше толкова еротичен, че всичко започна отначало — нямаше никаква почивка, за да се съвземат, никаква пауза, за да си поемат дъх. Куин просто отново подхвана тласъците… всъщност освобождаването като че ли беше направило нуждата му още по-силна.

Докато страстта бушуваше, въпреки цялата сила на тялото си, Блей беше изтласкан от леглото и трябваше да вкопчи ръка в нощното шкафче, за да не се блъсне в стената…

Тряс.

— По дяволите — дрезгаво каза той. — Лампата…

Ала Куин очевидно не се интересуваше от мебели. Той просто извъртя главата на Блей и започна да го целува; езикът му с пиърсинг проникна в устата на Блей, ближейки, смучейки… сякаш не можеше да се насити.

Зави му се свят. На Блей буквално му се зави свят от всичко това. Във всяка фантазия, която бе имал някога, винаги си бе представял Куин като свиреп любовник, но това беше… на съвсем друго ниво.

Ето защо собственият му глас долетя сякаш от много далеч и той се чу да казва гърлено:

— Ухапи ме… сега…

Мощно ръмжене, разнесло се над него, отекна в ушите му, последвано от още едно изсъскване, когато Куин промени положението на тялото си, така че острите му зъби да потънат дълбоко в шията на Блей.

Блей изруга и помете остатъка от вещите върху нощното шкафче, заемайки мястото им с гърдите си, а оросената му от пот кожа изскърца върху лакираната повърхност, докато той лягаше отгоре й. Изпъна ръка, подпря се на пода и се застопори, поддържайки телата и на двама им, докато Куин пиеше кръвта му и го чукаше по толкова невероятен начин…

Твърде много пъти, за да ги преброи, докато възглавниците не се озоваха на пода, чаршафите не бяха разкъсани, а още една лампа бе преобърната… освен това не беше сигурен, но мислеше, че са съборили картината, висяща над леглото.

Когато най-сетне покой замени напрежението и усилието, Блей дишаше запъхтяно и все още имаше чувството, че се намира под вода.

С Куин се случваше същото.

Увеличаващото се мокро петно на врата на Блей подсказваше, че нещата дотолкова бяха излезли от контрол, че вената му не беше затворена. Все тая. Не го беше грижа, не бе в състояние да мисли, нямаше да се тревожи. Блаженото състояние, в което сякаш се рееше във въздуха, беше прекалено великолепно, за да го разваля, тялото му — едновременно свръхчувствително и вцепенено, горещо и хладно, болезнено и задоволено.

Човече, чаршафите трябваше да бъдат изпрани. А на Фриц несъмнено щеше да му се наложи да потърси свръхсилно лепило за тези лампи.

Къде точно се намираше?

Протегна ръка и заопипва наоколо, докато не докосна килима и ръба на покривка за легло… както и ракла. А, ясно — висеше от далечния край на леглото. Което обясняваше защо му се виеше свят.

Когато Куин най-сетне се надигна от него, Блей искаше да го последва, ала тялото му предпочиташе да се прави на неодушевен предмет. Или пък руло плат…

Нежни ръце го повдигнаха много внимателно и го обърнаха по гръб. След това последва някакво движение и той почувства как го полагат върху възглавниците, които бяха върнати на мястото им. Най-сетне върху тялото му беше метнато тънко одеяло, сякаш Куин знаеше, че му е твърде горещо за нещо по-дебело, ала едновременно с това вече започваше да му става студено, докато потта, обляла тялото му, изсъхваше.

Косата му беше отметната от челото, а главата му — облегната настрани. Устни, меки като коприна, прокараха диря от целувки по врата му, а после с дълги, бавни близвания затвориха раните, за които той се бе молил и които бе получил.

Когато всичко свърши, той позволи главата му да се обърне към Куин. Въпреки че цареше непрогледен мрак, той знаеше точно как изглежда лицето, взиращо се в неговото — зачервени бузи, полупритворени клепачи, алени устни…

Целувката, положена върху устните му, беше благоговейна; докосването — леко като топлия неподвижен въздух в стаята. Съвършената любовна целувка, именно това, което бе жадувал повече и от страстния секс, който бяха правили току-що…

Паника изригна в гърдите му и отекна в цялото му тяло само за миг. Ръцете му се вдигнаха рязко, сякаш надарени със собствена воля, и отблъснаха Куин.

— Не ме докосвай. Не ме докосвай по този начин… никога вече.

Скочи от леглото, приземявайки се бог знае къде в стаята. Опипвайки наоколо, той се блъсна в най-различни мебели, но после се ориентира с помощта на ивицата светлина, процеждаща се под вратата. Сграбчи халата си от пода и си тръгна, без да поглежда назад.

Не можеше да понесе да види последиците на каквато и да било светлина.

Това правеше всичко прекалено реално.

* * *

Най-сетне Куин запали осветлението в стаята с помощта на волята си. Повече не бе в състояние да понася тъмнината.

Когато светлината заля спалнята му, той примига няколко пъти и вдигна ръка, за да закрие очите си. След като всичко се върна на фокус, той се огледа наоколо.

Хаос. Пълен хаос.

Значи, всичко това наистина се бе случило. А най-голямата ирония бе, че в сравнение с бъркотията в главата му, стаята изглеждаше по войнишки подредена.

Не ме докосвай по този начин.

По дяволите, помисли си той, потърквайки лице. Не можеше да го вини.

Първо, беше проявил финеса на булдозер. Гюле за рушене на сгради. Брониран танк. Проблемът бе, че емоциите бяха прекалено силни, за да успее да демонстрира каквото и да било търпение. Инстинкт, чист като октан и също толкова взривоопасен, го беше възпламенил и последвалото бе единственият начин да го освободи.

Господи, беше маркирал Блей.

Мамка му. Беше в пълен разрез с етикета, при положение че Блей вече бе влюбен и имаше сериозна връзка… и се връщаше в леглото на любовника си.

От друга страна, когато един мъж бе с този, когото желае, особено ако е за първи път, именно това се случваше. Пълен хаос…

От само себе си се разбираше, че това беше най-страхотният секс в живота му — съвършено пасване след цял живот разминавания. Работата беше там, че накрая бе поискал Блей да узнае това, търсил бе подходящите думи и избрал физическия допир, за да отвори пътя към признанието си.

Ала беше очевидно, че Блей не искаше подобна близост.

Което водеше след себе си второ, още по-дълбоко съжаление.

Сексът за отмъщение нямаше нищо общо с привличането, а само с целесъобразността. И Блей го беше използвал точно както Куин бе помолил да бъде използван.

Усещането за пустота се завърна десетократно по-мощно. Стократно.

Неспособен да понесе това чувство, той скочи на крака… и изруга. Напрежението в кръста му нямаше нищо общо със самолетната катастрофа, но затова пък имаше много общо с онова, което беше правил през последния час… или повече.

Мамка му.

Отиде в банята, без да пали лампите, но откъм спалнята влизаше повече от достатъчно светлина. Пусна душа и този път изчака водата да се стопли — тялото му не беше в подходящо състояние за още един шок.

Беше адски жалко, но последното, което искаше, бе да отмие миризмата на Блей от кожата си. Само че тя го подлудяваше. Господи, сигурно точно това изпитваха хелрените в къщата, когато ги завладееше собственическото чувство. Самият той едва се сдържаше да не нахлуе в стаята на Блей и да изхвърли Сакстън. Всъщност страшно би му харесало братовчед му да гледа, та да знае, че…

За да прекъсне този особено здравословен поток на мисли, Куин пристъпи в стъклената кабина и посегна към сапуна.

Блей имаше сериозна връзка, напомни си той… отново. Сексът, който бяха правили току-що, не беше с цел емоционално обвързване. И ето че в този миг на огромна пустота той беше жертва на собственото си минало. Поредният случай, в който съдбата му даваше точно това, което заслужаваше.

Сапунът, с който се миеше, не бе и наполовина толкова мек, колкото кожата на Блей, нито пък така уханен. Водата не бе така гореща, както кръвта на Блей, нито шампоанът — така успокояващ. Нищо дори не се доближаваше до него.

Нито някога би могло.

Когато обърна лице към струята и отвори уста, Куин усети, че се моли Сакстън отново да изневери… въпреки че беше отвратително да се надява на такова нещо. Обаче имаше гадното чувство, че само нов случай на изневяра би довел Блей при него за втори път.

Затвори очи и се върна към мига, когато беше целунал Блей накрая… когато наистина го беше целунал, устните им — срещайки се нежно след бурята. В сценария, пренаписан от ума му, той не беше отблъснат в далечния край на границата, която сам бе начертал. Не, във въображението му нещата свършваха така, както би трябвало — той помилва лицето на Блей и запалва осветлението с помощта на волята си, така че двамата да могат да се погледнат.

Във въображението си той отново целуна своя най-добър приятел, отдръпна се и…

— Обичам те — каза той в струята на душа. — Обичам те.

Затворил очи, сякаш така можеше да се скрие от болката, Куин не беше сигурен колко от това, което се стичаше по бузите му, беше вода и колко — нещо друго.

29

На следващия ден, късно следобед, посетителят на Асейл се завърна.

Докато слънцето залязваше и последните слаби розови лъчи проникваха в гората, той наблюдаваше на монитора си как една самотна фигура на ски стои между дърветата, подпряла щеки на хълбоците си и вдигнала бинокъл пред очите си.

И по-точно — на нейните хълбоци и нейното лице.

Добрата новина беше, че охранителните камери не само имаха страхотно приближаване, но фокусът и зрителното им поле се управляваха съвсем лесно с джойстика на компютъра.

Така че той още повече увеличи образа.

Когато жената свали бинокъла, Асейл буквално можеше да преброи миглите около тъмните й преценяващи очи, да види руменината по фината кожа на бузите й и равномерния ритъм на артерията, проточила се до линията на челюстта й.

Предупреждението, което беше отправил на Бенлоиз, беше прието. И все пак — тя отново беше тук.

Ясно бе, че по някакъв начин е свързана с наркотрафиканта и предишната нощ той очевидно я беше ядосал, като се имаше предвид, че беше изхвърчала от задния изход на галерията, сякаш някой я беше обидил.

И въпреки това Асейл не я беше виждал преди и това беше странно. През изминалата година беше опознал всички играчи в организацията на Бенлоиз — безбройните телохранители, неважните служители в галерията, опитните вносители и самия брат на Бенлоиз, който отговаряше за финансите.

Така че тази жена трябва да беше външен талант, наета с определена задача. Само че защо все още се намираше в имота му?

Асейл провери часовника в долния десен ъгъл на монитора. Четири и трийсет и седем. При обикновени обстоятелства това изобщо не беше повод за радост, тъй като все още бе твърде рано да излезе навън. Само че лятното часово време беше влязло в сила и това човешко изобретение, целящо да манипулира слънцето, всъщност работеше в негова полза през шест месеца от годината. Щеше да бъде малко топло там вън, но щеше да го преживее.

Облече се бързо — костюм на „Гучи“ с бяла копринена риза, а отгоре си сложи двуредното палто от камилска вълна. И разбира се, двата пистолета „Смит и Уесън“ бяха съвършеното допълнение към тоалета му. Пистолетите никога не излизаха от мода.

Взе айфона си и се намръщи, когато докосна екрана. Имаше обаждане от Ривендж, както и съобщение. Докато излизаше от стаята и слизаше по стълбите, изслуша съобщението от лийдайъра на Съвета.

Тонът на Ривендж красноречиво показваше, че няма да търпи никакви глупости, и определено вдъхваше респект: „Асейл, знаеш кой се обажда. Свиквам заседание на Съвета и искам не просто кворум, а пълно мнозинство — кралят ще присъства, както и Братството. Като най-възрастния оцелял от твоя род, ти фигурираш в списъка с членове, но си посочен като неактивен, защото живееше в Древната страна. Сега, когато си тук, е време да започнеш да идваш на тези приятни малки събранийца. Обади ми се да ми кажеш програмата си, за да мога да се спра на време и място, удобни за всички.“

Асейл стигна до стоманената врата, която блокираше подножието на стълбите, прибра телефона в един от вътрешните си джобове, свали резето и отвори.

Първият етаж тънеше в мрак заради щорите, които спираха цялата светлина, така че просторният открит хол повече приличаше на пещера в земните недра, отколкото на стъклена клетка, кацнала на речния бряг.

Откъм кухнята се носеше цвърчене и мирис на бекон.

Асейл обаче пое в обратната посока и като отиде в кабинета с орехови стени, който беше отстъпил на братовчедите си, влезе в просторния хумидор[1], който заемаше шест квадратни метра. Въздухът вътре, чиято температура постоянно бе двайсет и един градуса, а влажността — точно шейсет и девет процента, ухаеше от тютюна на десетки кутии с пури. След като поразмисли, той си избра три кубински.

В края на краищата кубинските бяха най-добрите.

И бяха още нещо, което Бенлоиз му осигуряваше… срещу съответното заплащане.

След като затвори скъпоценната си колекция, той се върна в хола. Цвърченето беше спряло, отстъпвайки място на тихото подрънкване на сребърни прибори върху порцелан.

Когато влезе в кухнята, завари двамата братовчеди да седят на бар столовете край гранитния плот и да се хранят в съвършен синхрон, сякаш следваха ритъма на барабан, който само те можеха да чуят.

И двамата го погледнаха, извили глави под един и същи ъгъл.

— Излизам за тази вечер. Знаете как да се свържете с мен.

Ерик избърса устата си.

— Намерих трима от изчезналите дилъри. Отново са в играта, готови да действат. Ще направя доставка в полунощ.

— Добре, добре. — Асейл провери набързо пистолетите си. — Опитай се да разбереш къде са били.

— Както желаеш.

Двамата братовчеди наведоха едновременно глави и отново се заловиха със закуската си.

Никаква храна за него. Вместо това взе стъкленицата с цвят на кехлибар, която стоеше до каната с кафе, и я отвори. Към капачето беше прикрепена сребърна лъжичка, която иззвънтя лекичко, когато той я напълни с кокаин. Едно смръкване с всяка ноздра.

Време за събуждане.

Взе остатъка със себе си, слагайки го в същия джоб, където беше прибрал пурите. Доста отдавна не беше пил кръв и вече започваше да усеща ефекта — тялото му се забавяше, умът му беше склонен към замаяност, с която не бе свикнал.

Лошата страна на Новия свят? По-трудно бе да се намерят жени. За щастие, чистият кокаин беше добър заместител, поне засега.

След като си сложи почти непрозрачни слънчеви очила, той се върна в потъналото в мрак помещение, стегна се, отвори задната врата…

Онова, което го посрещна, го накара да простене и да се олюлее. Макар че деветдесет и девет процента от кожата му беше покрита с няколко пласта дрехи и въпреки тъмните очила, угасващата светлина в небето беше достатъчна, за да го накара да залитне.

Ала сега нямаше време за отстъпление пред биологията.

Заповядвайки си да се дематериализира в гората зад къщата си, той се зае да проследи жената в почти непрогледния мрак. Не му беше трудно да я намери — тя си тръгваше, движейки се бързо на ските си между боровите клони и подобните на скелети дъбове и кленове. Според посоката, в която беше тръгнала, и наблюденията му от предния ден заключи откъде минаваше пътят й и избърза пред нея, докато не се натъкна на…

А, да. Черното ауди от галерията. Паркирано встрани от изчистения със снегорин път на около две мили от имота му.

Когато тя излезе измежду дърветата, Асейл се бе облегнал на вратата откъм мястото на шофьора и пушеше кубинска пура.

Тя се закова в двойните следи, които бе оставила, щеките й — разперени под широк ъгъл.

Асейл се усмихна и издуха облаче дим в сумрака.

— Хубава вечер за разходка. Хареса ли ти гледката… на моята къща?

Дишането й беше учестено заради усилията от движението, но Асейл не долавяше и помен от страх… което беше възбуждащо.

— Не знам за какво говориш…

Той прекъсна лъжата й.

— Е, нека ти кажа, че в момента аз пък наистина се наслаждавам на гледката.

И той демонстративно плъзна очи по дългите й атлетични крака, обути във впити скиорски панталони. Тя го изгледа свирепо.

— Трудно ми е да повярвам, че виждаш каквото и да било през тези очила.

— Очите ми са много чувствителни към светлината.

Жената се намръщи и се огледа наоколо.

— Вече няма почти никаква светлина.

— Достатъчно, за да те видя. — Асейл отново дръпна от пурата. — Искаш ли да знаеш какво казах на Бенлоиз миналата нощ?

— На кого?

Сега вече тя го подразни и гласът му се изостри.

— Един съвет. Не си играй игрички с мен. Това ще ти коства живота по-бързо, отколкото проникването в земята ми.

Очите й се присвиха от студена пресметливост.

— Не знаех, че навлизането в чужда собственост се наказва със смърт.

— При мен има цял куп неща, които имат смъртоносни последици.

Тя вирна брадичка.

— Ама че сме били опасни.

Сякаш той беше котенце, което замахваше към кълбо прежда и съскаше.

Движението на Асейл беше толкова светкавично, че очите й, в това той бе сигурен, нямаше как да са го проследили: в един момент беше на метри от нея, а в следващия вече бе настъпил върховете на ските й, приковавайки я на място.

Жената извика стреснато и опита да отскочи назад, но разбира се, краката й бяха прикрепени към ските. За да й попречи да падне, Асейл я сграбчи над лакътя със свободната си ръка.

Сега вече кръвта й кипна от страх и когато вдъхна миризмата, той се вкорави. Дръпна я към себе си и се взря в лицето й, обхождайки го с поглед.

— Внимавай — тихо каза той. — Лесно се обиждам и трудно ми минава.

Макар да се сещаше за поне едно нещо, с което тя можеше да го умилостиви. Приведе се към нея и вдиша дълбоко. Господи, миризмата й страшно му харесваше.

Ала сега не беше моментът да се разсейва с такива неща.

— Казах на Бенлоиз, че ако изпраща хора в къщата ми, го прави на свой риск… както и на техен. Изненадвам се, че не ти е съобщил за тези, така да ги наречем, пределно ясни граници…

С крайчеца на окото си видя лекото извиване на рамото й. Възнамеряваше да извади някакво оръжие с дясната си ръка.

Асейл захапа пурата между зъбите си и улови тънката й китка. Стисна я, увеличавайки натиска, докато дишането й се учести от болка, след което изви тялото й назад, така че тя съвсем ясно да си даде сметка за силата му — над нея. Над всичко.

Това бе моментът, в който възбудата й се възпламени.

* * *

Много, навярно дори прекалено много време беше минало, откакто Сола бе пожелавала някой мъж.

Не че по принцип не ги намираше привлекателни, нито пък се дължеше на това, че не беше получавала предложения за хоризонтални срещи от членове на противоположния пол. Просто нищо не си бе струвало усложненията. А може би след онази връзка, която не се бе получила, тя се бе върнала назад към строгото си бразилско възпитание… което беше истинска ирония предвид начина, по който си изкарваше прехраната.

Този мъж обаче привлече вниманието й. И то как!

Хватката около ръката и китката й изобщо не бяха деликатни, нито пък я щадяха заради това, че е жена — стискаше я така силно, че болката стигаше чак до сърцето й и го караше да бие учестено. По същия начин и ъгълът, под който бе извил гърба й, подлагаше на изпитание способността на гръбнака й да се огъва, а бедрата й горяха.

Да се почувства възбудена, беше… възмутително пренебрегване на чувството за самосъхранение. Всъщност, докато се взираше в тъмните му очила, тя болезнено ясно си даваше сметка, че би могъл да я убие тук и сега. Да й прекърши врата. Да строши ръцете й, само за да я чуе да пищи, преди да я задуши в снега. Или пък да я удари, така че да изгуби съзнание, и да я хвърли в реката.

Гласът на баба й със силния си акцент отекна в ума й: „Защо не си потърсиш някое добро момче? Католическо момче от семейство, което познаваме. Марисол, късаш ми сърцето“.

— Мога само да предположа — прошепна тъмният глас с акцент и интонация, които тя не бе чувала преди, — че не са ти предали предупреждението ми. Така ли е? Бенлоиз просто не ти е дал тази информация и именно затова, въпреки че съвсем ясно дадох да се разбере какви са намеренията ми, ти се появяваш да оглеждаш къщата ми? Смятам, че това се е случило… А може би гласова поща, която все още не си прослушала. А може би есемес… или пък имейл. Да, вярвам, че съобщението на Бенлоиз се е изгубило, нали така?

Натискът, който оказваше върху нея, нарастваше, което показваше, че все още има сила, която не е използвал… повече от плашеща представа.

— Не съм ли прав? — изръмжа той.

— Да — с усилие отвърна тя. — Да, така е.

— Значи, мога да очаквам повече да не те заваря да се навърташ със ските си наоколо? Нали така?

Той отново я разтърси и болката я накара да извърти очи.

— Да — задавено отвърна Сола.

Мъжът охлаби хватката си достатъчно, за да може тя да си поеме няколко глътки въздух. След това продължи да говори със странно изкусителен глас.

— А сега, преди да те пусна да си вървиш, искам да направиш нещо. Да ми кажеш какво знаеш за мен… абсолютно всичко.

Сола се намръщи — това й се струваше толкова глупаво. Несъмнено мъж като този бе съвсем наясно с каква информация за него би могъл да се сдобие някой. Значи, беше тест.

Тъй като страшно много й се искаше отново да види баба си, Сола отвърна:

— Не знам името ти, но мога да се досетя с какво се занимаваш и какво си правил.

— И какво е то?

— Смятам, че ти си този, който очиства всички онези дребни дилърчета в града, за да си осигури територия и контрол.

— Според вестниците и новините става въпрос за самоубийства.

Сола просто продължи — в края на краищата нямаше никаква причина да възразява.

— Знам, че живееш сам, поне доколкото можах да видя… и че прозорците на къщата ти са обработени по някакъв ужасно странен начин. Камуфлаж, направен така, че да изглежда като вътрешността на къщата, но… то е нещо повече от това. Само че не знам какво.

Лицето над нейното остана съвършено безизразно. Спокойно. Умиротворено. Сякаш не я удържаше насила… нито заплашваше да я нарани. Този контрол беше… еротичен.

— И? — подкани я той.

— Това е всичко.

Той си дръпна от пурата в устата си и оранжевото кръгче в края й припламна по-ярко.

— Ще те пусна да си вървиш само един-единствен път. Разбираш ли ме?

— Да.

Беше толкова бърз, че Сола трябваше да размаха ръце, за да запази равновесие, а щеките й се забиха в снега. Я чакай, къде беше отишъл…

Мъжът изникна зад нея, стъпил в следите, оставени от ските й — физическа барикада на пътя, по който тя бе дошла от къщата му. Левият й бицепс и дясната й китка горяха от възстановения приток на кръв в местата, които той стискаше допреди миг. По тила й полази ледена тръпка.

Махай се оттук — каза си Сола. — Веднага.

Тъй като нямаше никакво желание да бъде стисната отново, тя се втурна напред по пътя, а навосъчените й ски се мъчеха да се задържат върху вкоравения, заледен сняг.

Докато тя вървеше, той я следваше — бавно и неумолимо, като голяма котка, преследваща плячка, с която искаше просто да си поиграе… засега.

С треперещи ръце Сола използва върховете на щеките си, за да откопчае ските си, а после с усилие ги прибра в багажника. През цялото време той стоеше насред пътя и я наблюдаваше, а димът от пурата се рееше над рамото му, носен от студения вятър, който духаше към реката.

Сола се качи в колата, заключи вратите, запали двигателя и погледна в огледалото за обратно виждане. На светлината от стоповете, той изглеждаше направо зъл — висок, чернокос мъж с лице, красиво като на принц и жестоко като кинжал.

Тя даде газ, излезе от отбивката и се отдалечи с огромна скорост, възползвайки се до краен предел от двойната предавка на колата си.

Отново погледна в огледалото за обратно виждане. Все още беше там…

Кракът й се премести върху спирачката и едва не проби пода.

Мъжът беше изчезнал.

Беше се изпарил. В един момент го виждаше, а в следващия от него нямаше и помен.

Сола тръсна глава и отново натисна газта, прекръствайки се над разтуптяното си сърце.

Обзета от необуздана паника, тя се зачуди: Какво, по дяволите, беше той?

[1] Специално помещение за съхранение на пури. — Бел.ред. ↑

30

Тъкмо когато капаците се вдигаха за през нощта, на вратата на Лейла се почука… и още преди миризмата да се е промъкнала през пролуките, тя знаеше кой е дошъл да я види.

Несъзнателно ръката й се вдигна към косата… и установи, че е в пълен безпорядък, разрошена от това, че цял ден се беше мятала в леглото. На всичкото отгоре дори не си беше направила труда да смени обикновените дрехи, които беше облякла, за да отиде в клиниката.

Ала не можеше да откаже да го пусне.

— Влез. — Седна в леглото и опъна завивките, които беше придърпала до гърдите си.

Куин носеше бойно облекло, което вероятно означаваше, че тази вечер е дежурен… или пък не. Лейла не знаеше разписанието им.

Очите им се срещнаха и тя се намръщи.

— Не изглеждаш добре.

Куин вдигна ръка към превръзката над веждата си.

— А, това ли? Просто драскотина.

Само че не раната беше привлякла вниманието й. А празният поглед и хлътналите бузи.

Той спря. Подуши въздуха. Пребледня.

Начаса Лейла сведе поглед към ръцете си… които отново се бяха сплели от тревога.

— Моля те, затвори вратата — каза тя.

— Какво става?

Когато вратата беше затворена, както го бе помолила, тя си пое дълбоко дъх.

— Миналата нощ отидох в клиниката на Хавърс.

— Какво?

— Течеше ми кръв…

— Кръв! — Куин се хвърли напред и само дето не скочи върху леглото. — Защо, по дяволите, не ми каза?

Прескъпа Скрайб Върджин, невъзможно бе да не се свие пред лицето на гнева му… истината бе, че в момента не й бе останала никаква сила и тя не бе в състояние да повика на помощ никакъв защитен механизъм.

Куин начаса озапти гнева си, отдръпна се и започна да обикаля в кръг, преди отново да я погледне.

— Съжалявам. Не исках да се разкрещя… просто… тревожа се за теб.

— Аз съжалявам. И наистина трябваше да ти кажа… но ти беше навън по служба и не исках да те безпокоя. Не знам… честно казано, сигурно не съм мислила трезво. Бях като обезумяла.

Куин приседна до нея и масивните му рамене се превиха, когато преплете пръсти и подпря лакти на коленете си.

— Е, какво става?

Лейла просто сви рамене.

— Ами както сигурно можеш да усетиш… тече ми кръв.

— Колко?

Лейла си спомни думите на сестрата.

— Достатъчно.

— Откога?

— Започна преди двайсет и четири часа. Не исках да отида при доктор Джейн, защото не бях сигурна дали ще го запази в тайна… пък и тя няма кой знае какъв опит с бременностите при нашата раса.

— Какво каза Хавърс?

Сега беше ред на Лейла да се смръщи.

— Отказа да ми съобщи.

Куин рязко обърна глава.

— Моля?

— Заради положението ми на Избраница.

— Ти занасяш ли ме?

Лейла поклати глава.

— Не. Аз също не можах да повярвам… и се боя, че си тръгнах при далеч не най-добрите обстоятелства. Той ме принизи до положението на предмет, сякаш нямам никакво значение… просто едно вместилище…

— Знаеш, че това не е вярно. — Куин улови ръката й; разноцветните му очи горяха. — Не и за мен. Никога.

Лейла се пресегна и го докосна по рамото.

— Знам, но ти благодаря, задето го изрече на глас. — Тя потрепери. — Точно сега се нуждаех да го чуя. А що се отнася до онова, което се случва с… мен… сестрата каза, че нищо не може да се направи, за да бъде спряно.

Куин сведе очи към килима и дълго остана така.

— Не разбирам. Не трябваше да се случи по този начин.

Преглъщайки мъчителното усещане за провал, Лейла се поизправи и го докосна по гърба.

— Знаеш, че го исках не по-малко от теб.

— Не можеш да го изгубиш. Просто не е възможно.

— От това, което разбрах, статистиката не е в моя полза. Не и в началото… нито накрая.

— Не, не може да е така. Аз… я видях.

Лейла се прокашля.

— Сънищата невинаги се сбъдват, Куин.

Толкова простичко твърдение. И толкова правдиво. Ала то го жегна право в сърцето.

— Не беше сън — заяви той направо. Но после тръсна глава и отново я погледна. — Как се чувстваш? Боли ли те?

Когато тя не отговори веднага, защото не искаше да го лъже за спазмите, той се изправи на крака.

— Отивам да доведа доктор Джейн.

Лейла го сграбчи за ръката и го задържа.

— Почакай. Помисли малко. Аз губя… детето. — Тя поспря, за да събере сили, след като изрече думите на глас. — Няма причина да казваме каквото и да било на никого. Не е нужно никой да узнава. Можем просто да оставим природата да… — Тук гласът й се прекърши, ала тя се насили да продължи: — … свърши своето.

— Как ли пък не! Няма да изложа живота ти на риск само за да избегна конфронтация.

— Това няма да спре помятането, Куин.

— То не е единственото, за което се тревожа. — Той стисна ръката й. — Ти също си от значение. Така че още сега отивам при доктор Джейн.

* * *

Да, майната му на това пазене на тайни, мислеше си Куин, докато отиваше към вратата. Беше чувал истории за жени, умрели от кръвоизлив по време на спонтанен аборт, и макар да нямаше намерение да го сподели с Лейла, щеше да направи нещо по въпроса.

— Куин. Спри — повика го тя. — Помисли за това, което вършиш.

— Именно това правя. И то съвсем ясно. — Нямаше да губи време с по-нататъшно обсъждане. — Ти остани тук.

— Куин…

Все още можеше да чуе гласа й, докато затваряше вратата и поемаше тичешком по коридора и надолу по стълбите. С малко късмет доктор Джейн все още щеше да е със своя хелрен в трапезарията за Последното хранене — двамата бяха там, когато той се качи, за да види Лейла.

Прекоси фоайето на бегом, а маратонките му скърцаха по мозаечния под, докато се носеше към свода, въвеждащ в трапезарията. Да види лекарката там, където я беше оставил, беше истински късмет и първият му порив беше да извика името й. После обаче си даде сметка, че около масата седяха цял куп братя и ядяха десерт.

Мамка му. Лесно бе да каже, че ще се оправи с последиците, когато онова, което бяха сторили, се разчуеше. Ала Лейла? Като свещена Избраница, тя имаше далеч повече за губене от него. Фюри беше доста справедлив тип, така че бе много вероятно да прояви разбиране. Но останалата част от обществото?

Самият Куин прекрасно знаеше какво е да бъдеш отритнат и не искаше Лейла да бъде подложена на същото.

Втурна се към Ви и Джейн, които седяха, приятно отпуснати — Ви пушеше пура, а призрачната лекарка се усмихваше на шегата, която той беше пуснал току-що.

В мига, в който го погледна, добрата лекарка се изпъна в стола си.

Куин клекна и прошепна нещо в ухото й.

Секунда по-късно тя вече беше на крака.

— Трябва да вървя, Вишъс.

Ви вдигна диамантените си очи. Очевидно един поглед към лицето на Куин беше достатъчен — без да задава никакви въпроси, той просто кимна.

Куин и лекарката излязоха забързано.

Не можеше да не отдаде заслуженото на доктор Джейн — тя не изгуби и миг с въпроси за това, как се бе стигнало до тази бременност.

— От колко време кърви?

— Двайсет и четири часа.

— Колко обилно?

— Не знам.

— Някакви други симптоми? Треска? Гадене? Главоболие?

— Не знам.

Когато стигнаха до подножието на голямото стълбище, тя го спря.

— Иди в Дупката. Чантата ми е на плота, до купата с ябълки.

— Слушам.

Куин никога през живота си не бе тичал толкова бързо. Вън от вестибюла. През покрития със сняг двор. Въведе кода в охранителната система. Влетя в къщата на Ви и Бъч.

При обикновени обстоятелства никога не би влязъл, без да чука… къде ти, не би го направил без предварителна уговорка. Ала днес? Майната му на това…

А, отлично — чантата наистина беше до ябълките.

Грабна я и изхвърча навън, покрай паркираните коли, потропвайки нетърпеливо, докато чакаше Фриц да го пусне да влезе в имението.

Само дето не помете догена.

Когато се качи на втория етаж, профуча покрай затворения кабинет на Рот и връхлетя в стаята за гости, където беше настанена Лейла. Затвори вратата и се приближи запъхтян до леглото, където доктор Джейн бе приседнала, досущ като него преди малко.

Господи, Лейла беше бяла като платно. Но разбира се, страхът и загубата на кръв имаха точно такъв ефект върху една жена.

Доктор Джейн пое чантата от ръцете му, без да прекъсва изречението, което беше започнала:

— Смятам, че първо трябва да ти премерим кръвното…

Тряс!

Когато гръмотевичният звук отекна в стаята, първата реакция на Куин беше да се хвърли пред двете жени като щит.

Само че не беше бомба. А Фюри, отворил широко вратата.

Жълтите му очи пламтяха, и то далеч не по хубав начин, докато се местеха от Лейла към доктор Джейн и накрая се спряха върху Куин… а после обратно към Лейла.

— Какво, по дяволите, става тук? — настоя да узнае той, а ноздрите му се разшириха, очевидно доловили същата миризма, която бе усетил и Куин. — Видях лекарката да се втурва по стълбите, колкото я държат краката. А след това и Куин с чантата й. А сега… някой най-добре да започне да обяснява. Още тази шибана секунда.

Но явно вече знаеше. Защото гледаше към Куин.

Куин срещна погледа му.

— Тя забременя от мен…

Така и не можа да довърши изречението. Всъщност едва успя да произнесе последната дума, преди Фюри да го вдигне и да го залепи за стената. Докато гърбът му поемаше силата на удара, в челюстта му изригна болка… което подсказваше, че братът му беше праснал един. След това груби ръце го приковаха на място, докато краката му висяха на около петнайсет сантиметра от мекия персийски килим… в същия миг, в който на вратата започнаха да се струпват хора.

Страхотно. Публика.

Фюри завря лицето си в това на Куин и оголи зъби.

— Какво си направил?

Куин преглътна кръв.

— Тя влезе в периода си на нужда. Аз й помогнах.

— Ти не я заслужаваш…

— Знам.

Фюри отново го блъсна.

— Тя е по-добра от това…

— Съгласен съм…

Бам! Нов удар в стената.

— Тогава защо, по дяволите, си…

Ръмженето, което отекна в стаята, беше достатъчно силно, за да накара огледалото до главата на Куин да издрънчи… както и сребърната четка върху бюрото и кристалите по аплиците край вратата. В първия миг Куин беше сигурен, че е Фюри… само че братът свъси вежди и погледна през рамо.

Лейла беше станала от леглото и се приближаваше към тях… и всемогъщи боже, погледът й можеше да разтопи боята от кола. Въпреки че не се чувстваше добре, зъбите й бяха оголени, а пръстите й — извити като нокти на граблива птица… а вледеняващият мраз, който се излъчваше от нея, накара космите по тила на Куин да настръхнат.

Това ръмжене не беше звук, който би трябвало да излезе от гърлото на който и да било мъж… още по-малко пък — от гърлото на деликатна Избраница.

А тонът й, когато проговори, беше още по-ужасен.

— Пусни. Го.

Гледаше Фюри така, сякаш беше повече от готова да изтръгне ръцете му от ставите и да го заналага с тях, ако не се подчини. Моментално.

И я виж ти — изведнъж Куин отново можеше да си поеме дъх, а маратонките му стъпиха на пода. Като с магия.

Фюри вдигна отбранително ръце.

— Лейла, аз…

— Да не си го докоснал. Не и заради това. Ясна ли съм? — Беше пренесла тежестта на тялото си върху петите, сякаш всеки миг щеше да се хвърли върху гърлото му. — Той беше баща на детето ми и ще му бъдат отдадени всички права и привилегии на това положение.

— Лейла…

— Ясна ли съм?

Фюри кимна.

— Да. Но…

— Ако от главата му падне и косъм — изсъска тя на Древния език, — ще те открия, където и да си. Не ме е грижа къде полагаш глава, за да се отмориш, нито с кого — отмъщението ми ще се излее отгоре ти, докато не се удавиш в него.

Последната дума беше проточена, преминавайки в ново ръмжене.

Мъртвешка тишина.

Докато доктор Джейн не се обади сухо:

— И именно затова казват, че женските от даден вид са далеч по-смъртоносни от мъжките.

— Абсолютно! — измърмори някой откъм коридора.

Фюри вдигна ръце в безсилно раздразнение.

— Просто искам най-доброто за теб, и то не само като загрижен приятел… това ми е шибаната работа. Преживяла си периода си на нужда, без да кажеш никому, легнала си с него… — Сякаш Куин беше кучешка фъшкия. — … а след това криеш от всички, че имаш медицински проблем. И от мен се очаква да бъда доволен от това? Майната му!

Тук двамата си размениха още реплики, но Куин не ги чу — беше се отдръпнал дълбоко в себе си. Човече, от забавния малък коментар на брата не би трябвало да го заболи така… та нали не го чуваше за първи път. Къде ти — дори самият той го мислеше. Ала по някаква причина думите отвориха разлом, който отекна чак до дълбините на съществото му.

Напомняйки си, че не е кой знае каква трагедия да му изтъкнат очевидното, той се изтръгна от лапите на срама и се огледа наоколо. Да, всички се бяха появили на прага… и отново нещо, което би предпочел да си остане лично, се разиграваше пред многолюдна публика.

Поне Лейла не я беше грижа. Къде ти, тя май дори не забелязваше.

Пък и беше забавно да види как всички тези професионални воини се боят да се приближат до една жена. Разбира се, в работа като тяхната правилната преценка на риска бе умение, което много бързо развиваха, ако искаха да оцелеят… и дори Куин, който бе обектът на защитническия инстинкт на Лейла, не би се осмелил да я докосне.

— Тук и сега се отричам от положението си на Избраница и всичките права и привилегии, които то носи. Аз съм Лейла, низвергната от този миг…

— Слушай, не е нужно да го правиш… — опита се да я прекъсне Фюри.

— … и завинаги. Аз съм обезчестена както в очите на традицията, така и на практика, изгубила девствеността си и заченала дете, макар да го губя.

Куин удари глава в стената зад себе си. По дяволите.

Фюри прокара ръка през пъстроцветната си коса.

— Мамка му.

Когато Лейла се олюля, всички посегнаха да й помогнат, ала тя отблъсна ръцете им и се върна в леглото без ничия помощ. Отпусна се предпазливо върху него, сякаш всичко я болеше, и наведе глава.

— Изборът ми е направен и съм готова да живея с последствията, каквито и да са те. Това е всичко.

Мнозина повдигнаха вежди при това отпращане, но никой не каза и дума и след миг тълпата зяпачи се разотиде, макар че Фюри остана. Както и Куин, и доктор Джейн.

Вратата се затвори.

— Добре, след всичко това наистина трябва да проверя жизнените ти показатели — каза лекарката, помагайки на Лейла да се облегне на възглавниците и намествайки съборените завивки.

Куин стоеше като вкаменен, докато доктор Джейн работеше с апарата за кръвно.

Фюри, от друга страна, крачеше напред-назад… а после изведнъж се намръщи и извади телефона си.

— Затова ли Хавърс ми се обади снощи?

Лейла кимна.

— Отидох да потърся помощ там.

— Защо не дойде при мен? — промърмори братът на себе си.

— Какво каза Хавърс?

— Не знам, не изслушах съобщението. Мислех, че няма причина да го правя.

— Той даде да се разбере, че ще говори единствено с теб.

При тези думи Фюри погледна към Куин и жълтите му очи се присвиха.

— Ще се обвържеш ли с нея?

— Не.

Лицето на Фюри отново придоби ледено изражение.

— Какъв мъж си, по дяволите…

— Не е влюбен в мен — прекъсна го Лейла. — Нито пък аз — в него.

Примейлът обърна рязко глава към нея и Лейла продължи.

— Искахме дете. — Тя се приведе напред, така че доктор Джейн да може да я преслуша. — Всичко започна и свърши дотук.

Фюри изруга.

— Просто не разбирам.

— В много отношения и двамата сме сираци — каза Лейла. — И двамата търсим… търсехме свое собствено семейство.

Фюри изпусна дъха си и като отиде до бюрото в ъгъла, се тръшна в изящния стол.

— Е, ами… Предполагам, че това мъничко променя нещата. Мислех, че…

— Няма значение — прекъсна го Лейла. — Нещата са такива, каквито са. Или каквито бяха. Зависи.

Куин установи, че разтърква очи без причина. Не че бяха замъглени или нещо такова. Не. Ни най-малко.

Просто беше толкова… тъжно. Цялата шибана история. Състоянието на Лейла, безсилната умора на Фюри, болката, която раздираше собствените му гърди — ама че тъжна, шибана история.

31

— Точно това търся.

Докато говореше, Трез обикаляше склада и тропотът на ботушите му отекваше из просторното празно помещение. Съвсем ясно долови облекчението, което долетя откъм застаналата до вратата брокерка на недвижими имоти при тези думи.

Да се пазари с човеци? Беше като да открадне бонбон от бебе.

— Може да преобразите тази част от града — каза жената. — Мястото предлага прекрасни възможности.

— Така е.

Не че магазините и ресторантите, които щяха да изникнат след пристигането му, щяха да са от най-изисканите — по-скоро студиа за татуировки, евтини закусвални и порнографски киносалони.

Което изобщо не беше проблем за него. Дори сводниците можеха да се гордеят с добре свършената работа… а честно казано, той имаше далеч по-голямо доверие на татуировчиците, отколкото на така наречените „почтени граждани“.

Трез се обърна. Помещението беше огромно, на височина почти колкото на ширина, с редици квадратни прозорци, повечето от които бяха изпотрошени и заковани с шперплат. Покривът бе солиден, или поне по-голямата част от него — гофрираните ламарини задържаха навън снега, макар да не се справяха със студа. Подът беше циментов, но очевидно имаше и подземно ниво — на много места бяха разположени капаци, макар че никой от тях не се отваряше. Електрическата инсталация изглеждаше наред; нямаше система за отопление; водопроводната инсталация не струваше.

Ала в мислите си Трез не виждаше мястото такова, каквото беше сега — не, той си го представяше преобразено, клуб с мащабите на „Лаймлайт“. Естествено, за проект като този щеше да е необходима солидна финансова инжекция, както и поне няколко месеца работа. Но накрая Колдуел щеше да се сдобие с ново място, което да привлича тълпите, а той — с нов източник на доходи.

Всички щяха да спечелят от това.

— Е, ще направите ли оферта?

Трез погледна към жената. Адски професионална в черното си вълнено палто и тъмния костюм с пола до под коленете — деветдесет процента от тялото й покрити, и то не само защото беше декември. И все пак въпреки строгите си дрехи и прическа за него тя беше хубава по начина, по който бяха хубави всички жени — имаше гърди, мека, гладка кожа и местенце между краката, с което да си поиграе.

При това го харесваше.

Личеше си по начина, по който свеждаше очи, и по това, че сякаш не знаеше какво да прави с ръцете си — те ту бяха в джобовете на палтото й, ту си играеха с косата й, ту оправяха копринената й пола…

Трез можеше да измисли поне няколко неща, които тя да прави с ръцете си.

Усмихна се и тръгна към нея… спирайки едва когато навлезе в личното й пространство.

— Да. Искам го.

Двусмислието в думите му не й убягна и бузите й поруменяха — не от студ, а от възбуда.

— О! Добре.

— Къде искаш да го направим? — провлачи той.

— Офертата имате предвид? — Тя се прокашля. — Просто трябва да ми кажете какво… искате и аз… ще се погрижа да го получите.

О, колко мило — не беше свикнала с нехайния, случаен секс!

— Тук.

— Моля? — Тя най-сетне го погледна в очите.

Трез се усмихна бавно и стегнато, така че кучешките му зъби да не се видят.

— Офертата. Да я направим тук и сега.

Очите й се разшириха.

— Наистина ли?

— Аха. Наистина. — Той се приближи още малко, ала не толкова, че да се докоснат. С удоволствие щеше да я съблазни, но трябваше да е напълно сигурен, че тя го иска. — Готова ли си?

— Да… направя… офертата?

— Аха.

— Тук… ъъъ… е студено — каза тя. — Може би в офиса ми? Там… се грижа за… повечето от… офертите си.

Като отникъде образът на брат му, седнал на дивана у тях и вперил укоризнен поглед в него, изскочи в съзнанието на Трез и му подейства като шамар… и той изведнъж си даде сметка, че беше правил секс с почти всяка жена, която бе срещнал през последните… мамка му, колко време?

Е, разбира се, ако бяха твърде млади, не беше спал с тях.

Нито пък ако бяха прекалено стари.

Което изключваше колко — десетина-двайсет? Страхотно! Истински герой.

Какви ги вършеше, по дяволите? Не желаеше да отиде в офиса на тази жена — първо, нямаше достатъчно време, ако искаше да бъде в „Желязната маска“, когато отворят… Така че единствената възможност беше тук, прави, тя — с пола вдигната около кръста и обвила крака около хълбоците му. Бързо и без нищо излишно; а после всеки щеше да продължи по своя път.

След като й кажеше колко е готов да плати за това помещение, разбира се.

Ала след това какво? Нямаше да я изчука и когато приключеха сделката. Той рядко повтаряше — само ако някоя страшно му харесваше… или ако в момента ужасно му се искаше… а в този случай не беше така.

За бога, какво щеше да получи от това? Нямаше да я види гола. Нито пък щеше да има кой знае какъв физически допир.

Освен ако… не целеше точно това.

Кога за последно наистина беше с жена? Ама в истинския смисъл на думата. Приятна вечеря, музика, целуване, което да ги отведе в леглото, а после дълго, бавно любене, по време на което той да получи два-три оргазма.

И никакво задушаващо чувство на ужас, когато всичко свърши.

— Щяхте да кажете нещо? — напомни му жената.

Ай Ем беше прав. Не се нуждаеше от това. По дяволите, тази жена дори не го привличаше. Стоеше пред него, достъпна и готова, а венчалната халка на пръста й означаваше, че след като всичко свършеше, едва ли щеше да му създава проблеми… защото имаше какво да изгуби.

Трез направи крачка назад.

— Слушай, аз… — Телефонът в джоба на палтото му иззвъня. Точно навреме, помисли си той и погледна дисплея. Ай Ем. — Извинявай. Трябва да вдигна. Хей, какво правиш, малки братко?

Отговорът на Ай Ем беше тих, сякаш беше понижил глас.

— Имаме гости.

Тялото на Трез се напрегна.

— Какви и къде?

— Аз съм вкъщи.

Мамка му.

— Кой е?

— Не е годеницата ти, спокойно. Анслай е.

Първосвещеникът. Страхотно.

— Е, аз съм зает.

— Не е тук, за да се види с мен.

— Ами тогава най-добре да си върви там, откъдето е дошъл, защото аз имам друга работа. — Откъм слушалката не долетя отговор, но Трез и сам можеше да попълни думите в това безмълвно скастряне. Неспособен да стои на едно място, той взе да обикаля наоколо. — Виж, какво искаш да направя?

— Да престанеш да бягаш и да се оправиш с това.

— Няма нещо, с което да трябва да се оправям. Ще се видим по-късно, става ли?

Вместо отговор, връзката прекъсна. Но разбира се, когато очакваш брат ти да разчиства твоите бъркотии, малко е вероятно той да е в настроение за продължителни сбогувания.

Трез затвори и погледна към брокерката. Усмихнат широко, той се приближи до нея и сведе поглед към лицето й. Червилото й беше малко по-розово, отколкото подхождаше на тена й, ала Трез не го беше грижа.

То нямаше да остане там още дълго.

— Нека ти покажа колко топло мога да направя това място — каза той и по лицето му бавно се разля усмивка.

* * *

В стаята на Лейла между различните заинтересувани страни най-сетне се бе стигнало до известно разведряване на отношенията.

Фюри вече не се опитваше да окачи Куин на стената като картина. Лейла я преглеждаха. А вратата на спалнята беше затворена, така че всичко, което се случваше вътре, щеше да има само четирима свидетели от първа ръка.

Куин чакаше доктор Джейн да заговори.

Най-сетне тя свали стетоскопа от врата си и се облегна назад. Изражението й изобщо не беше обнадеждаващо.

Куин не разбираше. Та нали пред дверите на Небитието беше видял дъщеря си. Пребит и оставен да умре край пътя от бранителите на честта, той се бе възнесъл бог знае къде, приближил се бе до белия портал… и бе видял момиче, чиито очи имаха съвсем същите цветове като неговите.

Ако не беше това, навярно изобщо не би легнал с Лейла. Ала напълно сигурен, че съдбата му беше предначертала именно това, нито за миг не си бе помислял, че…

Мамка му, може би детето беше плод на друга връзка… някъде в бъдещето.

Сякаш той някога щеше да бъде с друга! Когато и да било!

Невъзможно. Не и след като беше имал Блей.

Не.

Дори ако той и бившият му приятел никога вече не се озовяха между чаршафите, той нямаше да бъде с никой друг. Кой би могъл да се сравни с него? Пълното въздържание беше за предпочитане пред второкачествените заместители… а именно това можеше да му предложи остатъкът от планетата.

Доктор Джейн се прокашля и улови ръката на Лейла.

— Кръвното ти е малко ниско, а пулсът — слабичък. Смятам, че и двете неща могат да се оправят с едно хранене…

Куин само дето не скочи върху леглото, протегнал китката си.

— Готово… ето.

Доктор Джейн сложи ръка върху неговата и му се усмихна.

— Но не това ме тревожи.

Куин замръзна… и с крайчеца на окото си видя, че същото се случи и с Фюри.

— Ето какъв е проблемът. — Лекарката отново насочи вниманието си към Лейла, говорейки нежно и ясно. — Не знам много за бременността при вампирите… така че, колкото и да ми е неприятно да го кажа, налага се да се върнеш при Хавърс. — Тя вдигна отбранително ръка, сякаш очакваше възражения от всички страни. — Става въпрос за нея и детето… нужен ни е някой, който може да се погрижи както трябва за тях, дори ако при други обстоятелства за нищо на света да не бихме припарили до него. Освен това, Фюри — добави тя, поглеждайки към брата, — ще трябва да отидеш с тях двамата. Присъствието ти там ще улесни всички.

Тези думи бяха последвани от множество стиснати устни.

— Тя има право — най-сетне каза Куин и се обърна към Примейла. — И трябва да кажеш, че ти си бащата. По този начин ще се отнесат към нея с по-голям респект. Кажем ли, че съм аз? Като нищо ще откаже да я лекува… Ако е низвергната и е била изчукана от един дефектен? Много е вероятно да ни отпрати.

Фюри отвори уста. Отново я затвори.

Повече нямаше какво да се каже.

Докато се обаждаше по телефона в клиниката, за да предупреди, че идват, тонът му красноречиво говореше, че е готов да вдигне мястото във въздуха, ако Хавърс и екипът му само опитат да им извъртят някой номер.

След като това беше уредено, Куин отиде при Лейла.

— Този път ще бъде различно — тихо каза той. — Фюри ще се погрижи за всичко. Не се тревожи… ще се отнесат с теб като с кралица.

Очите на Лейла бяха широко отворени, но тя запази самообладание.

— Да. Добре.

Казано накратко — Фюри определено не беше единственият готов за конфронтация. Ако Хавърс дори само понечеше да се отнесе към Лейла с типичното за глимерата отвращение, юмруците на Куин веднъж завинаги щяха да избият всяка следа от снобизъм у него. Лейла не заслужаваше подобно отношение… дори и заради това, че бе избрала да се свърже с един дефектен като него.

Мамка му. Може би беше по-добре да изгуби детето. Нима наистина искаше да обрече едно невинно същество на своето ДНК?

— Ти също ли ще дойдеш? — попита тя, сякаш не беше проследила целия разговор.

— Да. Ще бъда до теб.

Фюри затвори и се обърна, местейки поглед между тях. Жълтите му очи се присвиха.

— Добре, ще ни приемат в секундата, в която пристигнем. Ще кажа на Фриц да загрее мерцедеса, но аз ще шофирам.

— Съжалявам — каза Лейла, гледайки право в лицето на едрия мъж. — Знам, че разочаровах Избраниците и теб… ала ти ми каза да дойда от тази страна и да… живея.

Фюри сложи ръце на хълбоците си и като издиша, поклати глава по начин, който ясно даваше да се разбере, че не това би избрал за нея.

— Да, казах го. Така е.

32

О, всемогъща, необуздана мощ, помисли си Кор, докато гледаше войниците си — до един въоръжени и готови за нощ на битки. След двайсет и четири часовото възстановяване, последвало онова групово хранене, те изгаряха от нетърпение да излязат навън в търсене на врага… и той бе готов да ги пусне от подземието на склада.

Имаше само един проблем — някой крачеше по пода над главите им.

Като по команда, по дървения капак на тавана отекнаха стъпки.

От половин час насам те следяха действията на неканените си гости. Единият беше тежък — мъж. Другият — много по-лек. Жена. Не можеха обаче да доловят никакви миризми — подземното ниво беше херметически затворено.

По всяка вероятност бяха просто двама човеци, минаващи през това място… макар че Кор нямаше представа защо двама души, които не са скитници, биха си губили времето да се мотаят из подобна съборетина в студената нощ. Които и да бяха те, по каквато и причина да бяха дошли, за него нямаше да е никакъв проблем да защити правата си върху това място, в което се бе нанесъл, без да пита никого.

Ала да почака малко, нямаше да навреди на никого. Ако избегнеше убийството на двама безполезни човеци тук, би означавало, че той и войниците му ще могат да живеят необезпокоявани на това място.

Никой не каза и дума, когато краченето над главите им продължи. Разнесоха се гласове. Нисък и по-висок. После иззвъня телефон.

Кор се заслуша в звъненето и последвалия разговор, отивайки мълчаливо до другия капак на тавана, където онзи отгоре избра да спре. Напълно неподвижен, той се заслуша и чу половината от един страшно безинтересен разговор, който с нищо не издаваше самоличността на участниците в него.

Не след дълго до ушите им достигна нещо, което не можеше да бъде сбъркано — звуци от правене на секс.

Зайфър се изхили тихо и Кор му хвърли свиреп поглед, за да го накара да млъкне. Въпреки че всички врати на тавана бяха заключени от тяхната страна, никой не можеше да е сигурен какви проблеми биха могли да им създадат тези двукраки плъхове.

Кор погледна часовника си. Изчака стоновете да заглъхнат. Даде знак на войниците си да не мърдат, когато това стана.

Движейки се безшумно, той отиде до таванската врата в другия край на помещението, отвеждаща в онова, което някога трябва да е било началнически офис. Свали резето, стисна единия си пистолет, дематериализира се навън и вдиша дълбоко.

Не беше човек.

Е, единият беше човек… но другият беше нещо различно.

Външната врата в другия край на склада се хлопна, след което някой я заключи. Прокрадвайки се дотам, Кор се долепи до солидната тухлена стена и погледна през мътното стъкло на един от прозорците.

Чифт фарове огряха тесния паркинг отпред.

Кор се дематериализира през една дупка в ламперията и се премести върху покрива на склада от отсрещната страна на улицата.

И това ако не беше интересно!

Там долу имаше сянка. Седеше зад волана на едно беемве със свален прозорец, през който се бе надвесила човешка жена.

За втори път се натъкваше на сянка в Колдуел.

Те бяха опасни.

Извади телефона си и като намери снимката на Троу в списъка с контактите, му се обади и нареди на войниците си да отидат да се бият. С това тук щеше да се оправи сам.

Там долу сянката сложи ръка върху шията на жената, притегли я към себе си и я целуна. След това даде на заден ход и потегли, без да поглежда назад.

Кор се местеше от покрив на покрив, за да не изпуска от очи колата на сянката, която се носеше по пътя край реката, водещ към квартала с клубовете…

Първоначално си помисли, че вятърът е променил посоката си — сега смразяващите му пориви като че ли долитаха отдолу, вместо да го блъскат право в лицето. Но после разбра, че греши. Каквото и да усещаше, то идваше отвътре. Каквито и тръпки да го разтърсваха, те бяха под кожата му…

Неговата Избраница беше наблизо.

Неговата Избраница.

Зарязвайки начаса преследването на сянката, той се приближи до реката. Какво ли правеше тя там долу…

Кола. Пътуваше с кола.

От това, което му казваха инстинктите, тя се движеше с бърза скорост, ала все пак — проследима. Единственото обяснение бе, че се намира на „Нортуей“, като се движеше със стотина километра в час.

Връщайки се назад към редиците складове, Кор се съсредоточи върху сигнала, който долавяше. Тъй като бяха минали месеци, откакто бе пил от нея, с ужас установи, че връзката, създадена от кръвта й във вените му, отслабва… дотам, че му беше трудно да различи нейната кола.

Ала след това идентифицира седана, благодарение на това че той забави скоростта и сви в отбивката, отклоняваща трафика към мостовете. Кор се дематериализира върху трегера на моста, стъпи здраво върху един от стоманените стълбове и зачака Избраницата му да мине под него.

Много скоро тя го стори и продължи напред, насочвайки се към другата половина на града, на отсрещния бряг на реката.

Кор продължи да я следва, като се държеше на безопасно разстояние, макар да се питаше кого всъщност заблуждава. Ако той можеше да я усети…

… същото важеше и за нея.

Само че той нямаше да изостави следата й.

* * *

Седнал на мястото до шофьора, Куин държеше дискретно своя четирийсет и пет милиметров „Хеклер и Кош“ върху бедрото си, а очите му непрекъснато се местеха между огледалото за обратно виждане, страничния и предния прозорец на колата. До него Фюри стискаше кормилото с такава сила, че сякаш душеше някого.

Човече, толкова много неща отиваха по дяволите.

Лейла и детето. Инцидентът със самолета. Онова, което беше причинил на собствения си братовчед предишната нощ. Както и… е, това с Блей.

Всемогъщи боже! Това с Блей!

Докато Фюри свиваше в отбивката, която водеше към мостовете, умът на Куин се прехвърли от тревогата за Лейла към прожекция на цял куп образи и звуци… и вкусове от изминалия ден.

С ума си осъзнаваше, че случилото се между тях не беше сън… а и тялото му определено си спомняше всичко, сякаш сексът беше нещо като жигосване на плътта му, променил завинаги външния му вид. И все пак, докато опитваше да се справи с най-новата шибана драма в живота си, прекалено краткият епизод му се струваше праисторически, макар оттогава да не бе изминала и една нощ.

Боеше се, че никога няма да се повтори.

Не ме докосвай по този начин.

Той простена и потърка очи.

— Не е заради очите ти — каза Фюри.

— Моля?

Фюри погледна към задната седалка.

— Хей, всичко наред ли е при вас? — попита той двете жени и кимна, когато Лейла и доктор Джейн отговориха утвърдително. — Слушайте, мисля да вдигна преградата за малко, става ли? Тук при нас също всичко е наред.

Той не им даде кой знае каква възможност да отговорят и Куин застина в седалката си, когато матовата преграда се вдигна, разделяйки колата на две. Нямаше да побегне от каквато и да било конфронтация, но това не означаваше, че очаква с нетърпение втория рунд на тази… и след като Фюри не искаше жените отзад да станат свидетели, нещата определено не се очертаваха прекрасни.

— Не очите ти са проблемът — каза братът.

— Моля?

Фюри го погледна.

— Това, че съм ядосан, няма нищо общо с какъвто и да било дефект. Лейла е влюбена в теб…

— Не, не е.

— Виждаш ли, сега наистина ме вбесяваш.

— Попитай я.

— Докато е на път да пометне твоето дете? — сопна се братът. — Да, точно това ще направя.

Куин изкриви лице, а Фюри продължи.

— Виж, ето как стоят нещата с теб. Харесва ти да живееш на ръба, необуздано и опасно… честно казано, според мен това ти помага да се справиш с гадостите, на които те е подложило семейството ти. Ако рушиш всичко по пътя си, нищо не може да те нарани. И ако щеш, вярвай, но аз нямам нищо против. Свободен си да бъдеш себе си и да живееш живота си, както искаш. Ала разбиеш ли сърцето на невинна жена… особено такава, която се намира под моята закрила? Тогава вече с теб имаме проблем.

Куин погледна през прозореца. Преди всичко не можеше да не отдаде заслуженото на брата. Това, че го съдят въз основа на характера му, а не на някаква генетична мутация, която не си беше избирал, бе нещо освежаващо ново за него. Пък и не беше, като да не е съгласен с Фюри… или поне що се отнасяше до живота му допреди около година. Абсолютно беше извън контрол в толкова много отношения. Ала нещата се бяха променили. Той се беше променил.

Очевидно това, че Блей беше станал недостъпен за него, беше ритникът в топките, който му бе трябвал, та най-сетне да порасне.

— Вече не съм такъв — каза той.

— Значи, си готов да се обвържеш с нея? — Когато Куин не отговори, Фюри сви рамене. — Виждаш ли? Всичко се свежда до това, че аз съм отговорен за нея, законово и морално. В някои отношения може и да не се държа като Примейла на расата, но останалата част от задълженията си приемам адски сериозно. От мисълта, че си я докарал до това положение, ми се повдига и ми е трудно да повярвам, че не го е направила, за да ти угоди… Каза, че и двамата искате дете? Сигурен ли си, че не си само ти и че тя не го е сторила, за да те направи щастлив? Това е напълно в неин стил.

Въпросите на Фюри бяха реторични, пък и Куин едва ли можеше да спори с логиката му, дори ако тя беше грешна. Но докато прокарваше пръсти през косата си, предпочете да запази за себе си факта, че именно Лейла бе дошла при него. Ако Фюри искаше да мисли, че всичко е изцяло по негова вина, така да бъде — той можеше да понесе този товар. Всичко, само и само да отклони натиска и вниманието от Лейла.

Фюри го погледна.

— Не е правилно, Куин. Един истински мъж не постъпва така. И виж в какво положение се намира тя сега. Ти й го причини. Заради теб тя е на задната седалка на тази кола и това просто не е правилно.

Куин стисна очи. Е, и това ако нямаше да се блъска в главата му през следващите сто години. Горе-долу.

Докато поемаха по моста, оставяйки блещукащите светлинки на центъра зад себе си, Куин си държеше устата затворена и Фюри също се умълча.

Но разбира се, той вече бе казал каквото имаше да казва.

33

В крайна сметка Асейл продължи преследването от вътрешността на джипа си. Така беше далеч по-уютно… пък и сега вече местоположението на колата й не беше проблем. Докато чакаше до аудито тя да излезе от земите му, беше прикрепил проследяващо устройство от долната страна на страничното й огледало.

За останалото се погрижи айфонът му.

След като се изнесе като на пожар (особено когато той нарочно се дематериализира, просто за да всее още по-голям смут у нея), тя прекоси реката и се насочи към далечната част на града, където къщите бяха малки, наблъскани една до друга и облицовани с алуминиеви панели.

Докато я следваше, като внимаваше да се държи на поне две пресечки разстояние, той оглеждаше пъстроцветните светлини наоколо, хиляди гирлянди с лампички, опънати между храсти, висящи от стрехите, обвиващи прозорци и рамки на врати. И това съвсем не беше всичко. Върху миниатюрните морави, облени в светлина, имаше фигурки, изобразяващи сцената в яслата, както и дебели снежни човеци, които носеха червени шалове и сини панталони и грееха отвътре.

За разлика от коледните украси, беше готов да се обзаложи, че малките статуетки на Дева Мария бяха тук постоянно.

Когато аудито спря и не продължи повече, Асейл се доближи още малко, паркира четири къщи по-надолу и угаси фаровете. Тя не слезе веднага от колата, а когато най-сетне го стори, вече не носеше дебелото яке и тесните ски панталони, с които беше облечена, докато го шпионираше. Вместо това си бе сложила дебел червен пуловер и чифт дънки.

И си беше пуснала косата. Тежките тъмни кичури се спускаха по гърба й и се извиваха в краищата.

Асейл изръмжа в мрака.

С бързи, леки стъпки тя изкачи четирите ниски циментови стъпала, водещи до скромния вход на къщата. Отвори мрежестата врата с метални заврънкулки и като я подпря с хълбок, си отключи, влезе и затвори след себе си.

Осветлението на долния етаж се включи и Асейл видя как силуетът й прекоси предната стая — по-скоро усещане за движение, а не истински изглед, заради тънките пердета, закриващи прозорците.

Това го накара да се замисли за щорите в неговата къща. Беше му отнело доста време, докато усъвършенства това изобретение, а къщата край реката беше идеалното място да го изпробва за първи път. И то беше сработило дори още по-добре, отколкото очакваше.

Само че тя се бе оказала достатъчно умна, за да забележи, че нещо не е наред, и той се зачуди какво ли го беше издало.

На втория етаж светна лампа, сякаш пристигането й беше събудило някой, който до този миг беше спал.

Кучешките му зъби затуптяха. При мисълта, че някой човешки мъж я очаква в съпружеската им спалня, го обзе желание да предяви властта си… въпреки че в това нямаше никакъв смисъл. Та нали я следваше с цел самозащита и нищо повече.

Абсолютно нищичко.

Тъкмо когато посягаше към дръжката на вратата, телефонът му иззвъня. Съвсем навреме.

Когато видя кой е, той се намръщи и допря телефона до ухото си.

— Две обаждания за толкова кратко време. На какво дължа тази чест?

На Ривендж изобщо не му беше до шеги.

— Не ми върна обаждането.

— А трябваше ли?

— Внимавай, малкият.

Очите на Асейл останаха приковани в малката къщичка. Колкото и да беше странно, отчаяно искаше да разбере какво се случва вътре. Дали бе поела по стълбите, събличайки се, докато ги изкачва?

От кого точно криеше с какво се занимава? А тя действително криеше… иначе защо би се преобличала в колата, преди да влезе в къщата?

— Ало?

— Оценявам любезната покана — чу се да казва.

— Не е покана. Сега, когато вече си в Новия свят, ти си член на шибания Съвет.

— Не.

— Моля?

Асейл си спомни срещата в дома на Елан в началото на зимата, онази, за която Ривендж не знаеше и на която се бяха появили шайката копелета и се бяха развихрили. Спомни си и покушението върху живота на Рот, Слепия крал… на територията на собствения му имот, за бога!

Твърде много драма за неговия вкус.

С отработена лекота той подхвана същата реч, която беше поднесъл на фракцията на Кор.

— Аз съм бизнесмен — просто и ясно. Въпреки че уважавам и настоящата власт, и Съвета, не мога да отделя нито енергия, нито време за сметка на работата си. Нито сега, нито в бъдеще.

Последва мълчание. А после дълбокият злокобен глас долетя от другия край на линията:

— Чувал съм за бизнеса ти.

— Нима?

— Бях в него в продължение на години.

— Чух нещо такова.

— Успявах да върша и двете неща.

Асейл се усмихна в мрака.

— Може би аз не съм толкова способен, колкото теб.

— Ще бъда пределно ясен. Ако не дойдеш на срещата, ще приема, че играеш за грешния отбор.

— Значи, сам признаваш, че има два отбора и те са застанали един срещу друг?

— Приеми го както искаш. Но ако не си с мен и краля, значи, си наш враг.

Съвсем същото бе казал и Кор. Но разбира се, имаше ли друга позиция в тази разгаряща се война?

— Кралят беше прострелян в къщата ти, Асейл.

— Не съм забравил — сухо промърмори Асейл.

— Мислех, че би искал веднъж завинаги да разпръснеш всякакви съмнения за твоето участие.

— Вече го сторих. Още същата нощ казах на братята, че нямам нищо общо с това. Дадох им превозното средство, с което избягаха, отвеждайки краля. Защо да правя подобно нещо, ако съм предател?

— За да си спасиш задника.

— Уверявам те, че прекрасно се справям с това и без помощта на разговори.

— Е, кога си свободен?

Осветлението на втория етаж угасна и Асейл се запита какво ли прави жената в мрака… и с кого.

Без да го е искал, кучешките му зъби се издължиха.

— Асейл, сериозно ми дотягаш с това правене на недостъпен.

Асейл запали двигателя. Нямаше намерение да стои до тротоара, докато каквото и да се случваше вътре… се случваше. Очевидно тя се беше прибрала у дома за през нощта и възнамеряваше да остане там. Пък и нали телефонът щеше да му съобщи, ако колата й отново тръгнеше нанякъде.

Докато поемаше по улицата и набираше скорост, каза отчетливо:

— В този миг се отказвам от позицията си в Съвета. Неутралитетът ми в битката за короната няма да бъде поставян под въпрос от никоя страна…

— И си наясно кои са участниците, нали?

— Нека бъда пределно ясен — не съм на ничия страна, Ривендж. Не знам как да се изразя по-недвусмислено… И няма да бъда въвлечен във войната нито от теб и твоя крал, нито от когото и да било. Не се опитвай да ме притискаш и знай, че неутралитетът, който ти предлагам, е същият, който ще получат и те.

Като стана дума за това — беше обещал на Елан и Кор, че няма да издаде самоличността им, и възнамеряваше да удържи на думата си… не защото вярваше, че групата им някога ще му върне услугата, а поради простичкия факт, че в зависимост от това, кой спечелеше този спор, довереникът на която и да било от двете страни щеше да се превърне или в изменник, който трябва да бъде унищожен, или в герой, отрупан с почести. Проблемът бе, че до самия край нямаше как да знае кое от двете ще е, а не проявяваше никакъв интерес към това, да гадае.

— Значи, са се свързали с теб — каза Рив.

— Получих копие от писмото, което изпратиха тази пролет, да.

— Това ли е единственият контакт, който си имал?

— Да.

— Лъжеш ме.

Асейл спря на един светофар.

— Няма нищо, с което би могъл да ме въвлечеш в това, скъпи ми лийдайър.

С преливащ от заплаха глас, мъжът от другата страна изръмжа.

— Не бъди толкова сигурен, Асейл.

И с тези думи Ривендж затвори.

Асейл изруга и метна телефона на седалката до себе си. След това сви ръце в юмруци и ги стовари върху волана.

Ако имаше нещо, което не бе в състояние да търпи, то бе да се окаже въвлечен във водовъртежа на чужди спорове. И пет пари не даваше кой седи на трона, нито кой ръководи глимерата. Искаше единствено да бъде оставен на мира, за да може да печели пари на гърба на двукраките човешки плъхове.

Толкова ли беше трудно за разбиране, по дяволите!

Когато светофарът светна зелено, той натисна газта, макар да не знаеше къде всъщност отива. Просто караше в която посока му попадне… и след около петнайсет минути установи, че прекосява реката по един от мостовете.

А, значи, рейндж роувърът беше решил да го откара вкъщи.

Когато се озова на отсрещния бряг, телефонът му иззвъня и той едва не го пренебрегна. Ала близнаците бяха излезли, за да се погрижат за най-новата доставка от Бенлоиз, и той искаше да знае дали дилърите на дребно в крайна сметка са се появили, за да получат своята част.

Само че не беше нито обаждане, нито съобщение.

Черното ауди отново бе в движение.

Асейл натисна рязко спирачката, засече една малка кола, чийто клаксон отекна като цветиста ругатня, и мина право през покритата със сняг разделителна лента.

Почти летеше, докато се носеше обратно по моста.

* * *

От далечното място, където беше застанал, на Кор му трябваше бинокъл, за да види Избраницата си както трябва.

След като прекоси моста, колата, в която тя пътуваше (огромен черен седан), бе продължила напред още десетина километра, преди да свърне по един селски път, който водеше на север. След известно време и без никакво предупреждение, бяха отбили по черен път, обрасъл и от двете страни с издръжливи, целогодишни храсталаци. Най-сетне бяха спрели пред бетонна сграда с нисък покрив, която не само не изглеждаше претенциозна, но като че ли й липсваха дори прозорци и врата.

Кор напрегна очи, когато от колата слязоха двама мъже. Единия разпозна начаса — косата го издаваше. Фюри, син на Агъни, който, както твърдеше мълвата, бил станал Примейл на Избраниците.

Черното сърце на Кор заби учестено.

Особено когато разпозна и другата фигура. Беше боецът с различните очи, с когото се би у Асейл, докато останалите откарваха краля като на пожар.

Двамата мъже извадиха пистолети и се огледаха на всички страни.

Тъй като вятърът духаше срещу Кор, а наоколо като че ли нямаше никой друг, той предположи, че освен ако Избраницата не издадеше присъствието му, двамата най-вероятно щяха да приведат в изпълнение плана си за нея. Какъвто и да бе той.

Всъщност изглеждаше така, сякаш я откарваха в затвор.

Само. През. Трупа. Му.

Тя беше невинна в тази война, използвана за зли цели не по своя вина… ала очевидно щеше да бъде екзекутирана или хвърлена в килия за остатъка от дните си.

Или пък не.

Кор стисна пистолетите си.

Беше хубава нощ да се погрижи за това. Всъщност сега беше шансът му да я вземе за себе си, да я спаси, от каквото и наказание да й готвеха, задето, без да съзнава, беше помогнала на врага им. И може би обстоятелствата около несправедливото й осъждане щяха да я накарат да погледне по-благосклонно на своя враг и спасител.

Кор затвори очи за миг, представил си тях двамата в леглото му.

Когато отново повдигна клепачи, Фюри тъкмо отваряше задната врата на седана. После Избраницата беше издърпана навън… и подхваната за лактите от двамата бойци, бе поведена към сградата.

Кор се приготви да се приближи. След толкова дълго време, сякаш след цял един живот, най-сетне отново беше близо до нея и нямаше да пропилее шанса, който съдбата му предоставяше… не и сега, не когато животът й очевидно зависеше от това. И щеше да успее… заплахата, която я грозеше, вля в тялото му невиждана дотогава сила и изостри ума му, така че той едновременно прехвърляше безброй възможности за нападение и си оставаше съвършено овладян.

Всъщност като че ли я охраняваха само двамата мъже. Освен тях имаше и друга жена, която не само че изглеждаше невъоръжена, но и изобщо не оглеждаше мястото така, сякаш беше тренирана или готова да се бие.

Да, той бе повече от достатъчен, за да се справи с тъмничарите на своята жена.

Тъкмо когато се готвеше да се хвърли напред, студеният вятър донесе миризмата на Избраницата му и това наелектризиращо, принадлежащо единствено на нея ухание го накара да се олюлее.

Ала сега то беше различно.

Кръв.

Течеше й кръв. Но имаше и още нещо…

Несъзнателно, той се приближи до тях, дематериализирайки се едва на десетина крачки от там, зад една постройка, отделена от основната сграда.

Тя не беше пленница, която отиваше към екзекуцията или към килията си, даде си сметка Кор.

На Избраницата му й беше трудно да върви и двамата воини я подкрепяха грижливо; дори с извадени пистолети и очи, обхождащи мястото за признаци на опасност, те се отнасяха с нея така внимателно, както биха го сторили с най-крехкото цвете.

Не, с нея не се бяха държали зле. Тялото й не беше покрито със синини и язви. И докато се придвижваха напред, тя погледна първо към единия мъж, а после към другия и каза нещо, сякаш се опитваше да ги успокои… защото всъщност не от агресия бяха сбърчени челата им.

А от същия ужас, който бе изпитал той при мириса на кръвта й.

Сърцето на Кор заби още по-яростно в гърдите му, докато умът му се опитваше да разбере какво става.

И тогава си спомни нещо от собственото си минало.

След като рождената му майка го бе изоставила, той бе захвърлен на произвола на съдбата в едно сиропиталище в Древната страна. Останал бе там, сред малцината нежелани като него (повечето от които също имаха физически дефекти), близо десет години — достатъчно, за да си създаде трайни спомени за случващото се в онова печално, самотно място.

Достатъчно дълго, за да си обясни какво означава, когато сама жена се появеше на портата и след като бъдеше пусната вътре, крещеше в продължение на часове, понякога дори дни… преди да роди, в повечето случаи — мъртво дете. Или пък да пометне.

Миризмата на онази кръв беше много специфична. И мирисът, донасян от студения вятър тази нощ, бе съвсем същият.

Онова, което Кор усещаше с носа си, беше бременност.

За първи път през живота си се чу да изрича в абсолютна агония:

— Прескъпа Скрайб Върджин…

34

От мисълта, че членовете на с’Хийб бяха в Колдуел, на Трез му се прииска да натовари всичко, което притежава, в една каравана, да вземе брат си и да се изнесе от града.

Докато караше от склада към „Желязната маска“, в главата му цареше такава бъркотия, че бе принуден съзнателно да си напомня къде трябва да завие и къде — да натисне спирачки, както и къде да паркира, когато пристигна в клуба. А после, след като угаси двигателя на БМВ-то, остана да седи зад волана, взирайки се в тухлената стена на клуба си… бог знае колко дълго.

И това ако не беше метафора за задънена улица.

Не че не знаеше колко разочарова своите хора. Работата беше там, че изобщо не го беше грижа. Нямаше да се върне към стария живот. Този, който водеше сега, си беше негов и той отказваше да допусне обетът, наложен му с раждането, да го улови в плен като възрастен.

Просто нямаше да се случи.

Откакто Ривендж бе сторил доброто си дело за този век и бе спасил задниците на него и на брат му, нещата за Трез се бяха променили към добро. Двамата с Ай Ем бяха получили инструкции да се съюзят със симпата извън Територията, за да си отработят дълга, и това „принудително“ изплащане беше неговият билет към свободата, изходът, който бе търсил. И макар да съжаляваше, че бе въвлякъл Ай Ем в тази драма, крайният резултат бе, че брат му беше принуден да дойде с него и това бе просто още една брънка от съвършеното решение на проблема му. Да напусне с’Хийб и да излезе в широкия свят, беше същинско откровение, първият му истински, прекрасен досег до свободата — никакъв протокол. Никакви правила. Никой, който да му диша във врата.

Иронията бе, че това би трябвало да бъде наказанието му, задето се бе осмелил да напусне Територията и да се забърка с Непознаваемите. Наказание, което би трябвало да го върне в правия път.

Ха!

Оттогава дълбоко в себе си се бе надявал, че степента на забъркването му с Непознаваемите през последното десетилетие ще го опетни в очите на с’Хийб и ще го направи недостоен за „честта“, която му беше оказана при раждането му. Омърсен дотам, че завинаги да бъде свободен.

Проблемът бе, че щом бяха изпратили Анслай, значи, очевидно не беше постигнал целта си. Освен ако посещението не бе, за да го освободят от обета?

Само че Ай Ем щеше да му го каже, нали?

Трез провери телефона си. Никакви съобщения на гласовата поща. Никакви есемеси. Отново беше изпаднал в немилост пред брат си… освен ако Ай Ем не беше решил да плюе на всичките тези глупости и се бе прибрал при племето.

По дяволите…

Острото почукване по прозореца извади не само него от мислите му, но и пистолета от джоба му.

Трез се намръщи. До колата стоеше човек с размерите на къща. Имаше бирено шкембе, ала яките му рамене говореха, че редовно полага физически труд, а грубата линия на челюстта издаваше не само кроманьонското му потекло, но и арогантността, типична за големи тъпи животни.

Докато се навеждаше, за да блъсне отново по прозореца (естествено — с юмрук с размерите на футболна топка), от разширените му ноздри излизаха големи облаци пара, като от носа на разярен бик.

Очевидно искаше да му обърнат внимание. И като за късмет, Трез бе повече от готов да го стори. Без предупреждение, той отвори вратата, улучвайки мъжа право в топките. Докато човекът политаше назад, стиснал слабините си с ръка, Трез се изправи в цял ръст и втъкна пистолета в колана на гърба си, скрит, ала лесен за изваждане.

Когато господин Агресивен се съвзе достатъчно, за да вдигне очи… високо, високо нагоре, ентусиазмът му като че ли за миг се изпари. Разбира се, Трез го надвишаваше с поне четирийсет и пет сантиметра и трийсетина-четирийсет килограма. Въпреки ниските спортни обувки, които носеше.

— Мен ли търсиш? — попита Трез. Разбирай: „Сигурен ли си, че наистина искаш да го направиш, здравеняко?“

— Ъхъ. Тебе търсим.

Добре, значи, и преценката на риска, и граматиката не му се удаваха особено. Вероятно имаше същите затруднения и със събирането и изваждането на едноцифрени числа.

— Търся — каза Трез.

— К’во?

— Смятам, че е правилно да се каже: „Да, теб търся“. Не „тебе търсим“.

— Целуни ме отзад. К’во ще речеш за т’ва? — Мъжът пристъпи по-близо. — И стой далече от нея.

— Нея? — Това стесняваше възможностите до колко — стотина хиляди души?

— Мойта мадама. Тя не те ще, не си й притрябвал и вече няма да те търпи.

— За кого точно говорим? Ще ми трябва име.

Макар че може би и това нямаше да помогне.

Вместо отговор, типът замахна. Вероятно възнамеряваше да го хване неподготвен, ала движението му беше толкова бавно и тромаво, че само дето не беше придружено от субтитри.

Трез улови юмрука му с ръка, обхващайки го, сякаш беше бейзболна топка. Едно бързо извиване и едрата буца насреща му се завъртя и се закова на място, неспособна да помръдне — доказателство, че натискът върху някои точки от тялото наистина действа и че китката беше една от тях.

— Направи го само още веднъж — каза Трез в ухото му, така че правилата му да бъдат приети съвсем ясно, — и ще строша всички кости в дланта ти. Едновременно. — Подчерта думите си с едно рязко дръпване, което накара мъжа да изскимти. — А след това ще се заема с останалата част от ръката ти. И ще довърша с врата ти… и това ще бъде краят. И така, за какво, по дяволите, говориш?

— Тя беше тук снощи.

— Много жени бяха тук снощи. Би ли могъл да бъдеш малко по-конкретен…

— Има предвид мен.

Трез се обърна. О… направо върхът!

Беше мадамата, която му беше направила сцена, малката му преследвачка.

— Нали ти каза̀х, че ще се оправим! — кресна гаджето й.

О, да, той определено държеше положението под контрол. Значи, и двамата си падаха по самозаблудите… което вероятно обясняваше връзката им: той смяташе, че тя е супермодел, а тя си въобразяваше, че той има мозък.

— Това твое ли е? — попита Трез жената. — Защото, ако е, би ли си го взела у дома с теб, преди да ти е потрябвал багер, за да изчистиш бъркотията?

— Каза̀х ти да не идваш — рече жената. — Какво правиш тук?

И ето ти още едно доказателство, че двамата си бяха лика-прилика.

— Защо не вземете да си се разберете помежду си? — предложи Трез.

— Влюбена съм в него!

За частица от секундата не последва отговор. А после, като оставим неграмотния акцент настрани, на Трез му просветна — пачаврата говореше за него.

Докато й хвърляше убийствен поглед, той си даде сметка, че точно това случайно чукане беше взело изключително гаден обрат.

— Не си!

Е, поне този път гаджето използва правилния глагол.

— Съм!

И точно тогава всичко отиде тотално на майната си. Бикът се нахвърли върху жената, строшавайки собствената си китка, за да се освободи. Миг по-късно двамата бяха на сантиметри един от друг и си крещяха вулгарности с пълно гърло.

Очевидно имаха опит в това.

Трез се огледа наоколо. На паркинга нямаше никой, никой не минаваше и по тротоара, но той определено не искаше зад клуба му да се развихри семеен скандал. Рано или късно, някой щеше да позвъни на 911… или още по-лошо — четирийсет и пет килограмовата мадама щеше да отиде прекалено далеч и огромното й тъпо гадже щеше да я смачка.

Защо не му се намираше кофа с вода или пък маркуч, та да ги разтърве.

— Слушайте, защо не си отидете…

— Обичам те! — Жената се обърна към Трез и сложи ръце върху бюстието си. — Не разбираш ли? Обичам те!

Като се имаше предвид, че кожата й лъщеше от пот, въпреки че температурата беше под нулата, тя определено беше взела нещо. Кокаин или метамфетамини, ако трябваше да направи предположение. Такава агресия беше нещо рядко за екстази.

Страхотно. Още един плюс.

Трез поклати глава.

— Сладурче, ти изобщо не ме познаваш.

— Напротив!

— Не, не ме познаваш…

— Да не си посмял да й говориш!

Типът понечи да му се нахвърли, ала жената се изпречи на пътя му, все едно заставаше пред набиращ скорост влак.

Мамка му, време беше Трез да се намеси — никакво насилие над жени в негово присъствие. Никога… дори ако едва я познаваше.

Беше толкова бърз, че сякаш бе върнал времето назад. Отмести своята „защитничка“ от огневата линия и нанесе удар, който уцели връхлитащото животно право в челюстта.

И изобщо не го впечатли. Като да цапнеш крава с навита на руло хартия.

Самият Трез получи пестник в окото и пред погледа му изригна светлинно шоу, ала това си беше чиста проба късмет, а не резултат на координирано нападение. За разлика от неговия отговор — кокалчетата му посипаха същинска канонада от удари в стомаха на мъжа, превръщайки цирозния му черен дроб в боксова круша от плът и кръв… докато здравенякът не се преви одве и не се килна на една страна.

Трез довърши започнатото, като изрита стенещата торба кокали на земята.

След което извади пистолета си и го опря в сънната му артерия.

— Имаш един-единствен шанс да си тръгнеш оттук жив — спокойно каза той. — И ето как ще стане. Ще се изправиш, без да я поглеждаш, нито да й говориш. Ще отидеш пред клуба, ще намериш шибано такси и ще си занесеш шибания задник у вас.

За разлика от Трез, мъжът нямаше добре развити и поддържани бели дробове и сега пъхтеше като товарен влак. И все пак, като се имаше предвид, че кървясалите му сълзящи очи се вдигнаха нагоре уплашено, явно въпреки недостига на кислород бе успял да се съсредоточи и да схване какво му говорят.

— Ако й направиш каквото и да било, ако дори само косъм падне от главата й заради теб или пък имуществото й пострада… — Трез се приведе към него. — Ще те намеря, където и да си. Няма да знаеш, че съм там и няма да преживееш онова, което ще ти причиня. Обещавам ти го.

Да, сенките си имаха своите специални методи да се справят с враговете си и макар самият той да предпочиташе по-крехко месо, като пиле или риба, беше готов да направи изключение.

Работата бе, че както в личния, така и в професионалния си живот бе виждал как насилието в семейството ескалира. В много случаи трябваше да се намеси някой по-голям, за да сложи край на спиралата от агресия, и кой би предположил? В този случай това беше той.

— Кимни, ако си ме разбрал. — Когато последва кимване, той още по-силно натисна пистолета в дебелия врат. — А сега ме погледни в очите, за да видиш, че говоря истината.

Докато се взираше надолу, Трез вкара една мисъл право в мозъка на другия мъж, така сигурно, сякаш беше микрочип, който бе имплантирал в сивото му вещество. Тя щеше да се задейства от каквато и да било блестяща идея, засягаща жената, и резултатът щеше да бъде абсолютната увереност, че ако й стори нещо, неизбежно ще последва собствената му смърт.

Най-добрата когнитивна поведенческа терапия, която съществуваше. Със стопроцентова успеваемост.

Трез се дръпна назад, за да даде възможност на дебелака да постъпи като послушно малко момченце. И наистина, кучият син се надигна с усилие и се отърси като куче, широко разкрачен и с риза, плющяща на вятъра.

Когато си тръгна, накуцваше.

И именно тогава Трез чу подсмърчането.

Обърна се и видя, че жената трепери от студ. Дрехите й, чиято цел бе да привличат мъжките погледи, не вършеха никаква работа в декемврийската нощ — кожата й беше белезникава, ефектът на наркотиците, които беше взела, очевидно отслабваше… сякаш да види как някой опира пистолет в гърлото на гаджето й беше отрезвяващо преживяване.

С разтекла се по лицето й спирала, тя гледаше как буцестият й приятел се отдалечава.

Трез вдигна очи към небето и поведе спор сам със себе си. В края на краищата не можеше да я остави сама на паркинга… особено в това състояние.

— Къде живееш, сладурче? — Дори той долови изтощението в гласа си. — Сладурче?

Жената го погледна и начаса изражението й се промени.

— Досега никой не ме е защитавал по този начин.

Добре, сега вече на Трез му се прииска да си заблъска главата в тухлена стена. И я виж ти — до него имаше точно такава.

— Нека те откарам у вас. Къде живееш?

Докато тя се приближаваше, Трез си заповяда да не мърда… и точно както очакваше — тя се притисна в него.

— Обичам те.

Трез затвори очи.

— Хайде — каза, като я откъсна от себе си и я поведе към колата си. — Всичко ще бъде наред.

35

Докато я водеха към входа на клиниката, сърцето на Лейла се блъскаше в гърдите й, а краката й трепереха. За щастие, за Фюри и Куин не беше никакъв проблем да я подкрепят.

Само че този път всичко бе съвсем различно… благодарение на присъствието на Примейла. Когато входният панел се плъзна настрани, ги посрещна една сестра и те начаса бяха отведени в друга част на клиниката, различна от онази, където я бяха приели предишната нощ.

Докато влизаха в стаята за прегледи, Лейла се огледа наоколо и се поколеба. Какво… беше това? Стените бяха покрити с бледа коприна, а на равни интервали висяха картини в златни рамки. Никакви маси за прегледи като онази от предишната нощ — тук имаше легло, покрито с елегантна завивка и цял куп дебели възглавници. А вместо умивалник от неръждаема стомана и прости бели шкафове, единият ъгъл бе изцяло закрит от изящно изрисуван параван, зад който, предположи тя, стояха медицинските пособия на Хавърс.

Освен ако не ги бяха изпратили в личните покои на лечителя?

— Лекарят ще дойде незабавно. — Сестрата се усмихна на Фюри и се поклони. — Желаете ли нещо? Кафе или чай?

— Само доктора — отвърна Примейлът.

— Веднага, ваше превъзходителство.

Тя отново се поклони и излезе забързано.

— Нека те сложим да легнеш, става ли? — каза Фюри, застанал до леглото.

Лейла поклати глава.

— Сигурен ли си, че сме на правилното място?

— Аха. — Примейлът се приближи и й помогна да прекоси стаята. — Това е един от ВИП апартаментите им.

Лейла хвърли поглед през рамо. Куин бе отишъл в ъгъла срещу паравана и облеченото му в черно тяло приличаше на заплашителна сянка. Стоеше съвършено неподвижен, сложил ръце зад гърба си. И все пак не беше отпуснат. О, не, изглеждаше готов и напълно способен да убива и за момент Лейла усети как я жегва страх. Никога досега не се бе страхувала от него, но пък и никога досега не го бе виждала в подобно потенциално агресивно състояние.

Ала поне тази агресия не изглеждаше насочена към нея, нито дори към Примейла. Още по-малко пък към доктор Джейн, която бе седнала в едно тапицирано с коприна кресло.

— Хайде — нежно каза Фюри. — Качи се на леглото.

Лейла опита да се повдигне, но дюшекът беше твърде високо, а горната част на тялото й бе също толкова немощна, колкото и краката й.

— Нека ти помогна. — Фюри внимателно сложи едната си ръка на гърба й, а другата — в сгъвката на коленете й и я повдигна предпазливо. — Готово.

Лейла се намести върху леглото и простена, когато ниско долу я прониза остър спазъм. Всички очи в стаята се насочиха към нея и тя се опита да прикрие гримасата си с усмивка… ала без особен успех. Въпреки че кървенето си оставаше все същото, вълните на болката се усилваха; стискаха я в лапите си за по-дълго, а интервалите между тях ставаха все по-кратки.

Ако продължаваше така, много скоро агонията й щеше да бъде непрекъсната.

— Добре съм…

Почукването на вратата я прекъсна.

— Може ли да вляза?

Само от гласа на Хавърс й се прииска да побегне.

— О, прескъпа Скрайб Върджин — промълви тя, повиквайки на помощ цялата си сила.

— Да — мрачно отвърна Фюри. — Влез…

Онова, което последва, беше толкова мълниеносно и стихийно, че единственият начин, по който би могла да го опише, бе един разговорен израз, който бе научила от Куин.

Всичко отиде на майната си.

Хавърс отвори вратата, пристъпи вътре… и Куин се нахвърли отгоре му с кинжал в ръката.

Лейла извика ужасена… ала Куин не уби лекаря. Вместо това затвори вратата с тялото на Хавърс… или пък беше с лицето му? Трудно можеше да се определи и дали отекналият трясък беше от захлопването на вратата, или от сблъсъка на лекаря с дървото. Вероятно комбинация от двете.

Ужасяващото острие се опря в бледото гърло.

— Познай какво ще направиш първо, задник такъв! — изръмжа Куин. — Ще се извиниш, задето си се отнесъл с нея като с някакъв шибан инкубатор.

Куин го разтърси и очилата на Хавърс с рамки, изработени от коруба на костенурка, се строшиха — пукнатини покриха едното стъкло като паяжина, а дръжката от другата страна щръкна под странен ъгъл.

Лейла погледна към Фюри, но той не изглеждаше особено разтревожен. Просто скръсти ръце върху масивните си гърди и се облегна на стената зад себе си — очевидно нямаше нищо против да остави нещата да се развият по този начин. От креслото си встрани от тях, доктор Джейн наблюдаваше разиграващата се драма с безметежно спокоен поглед.

— Погледни я в очите — изплю Куин — и се извини.

Той разтърси лекаря, сякаш беше парцалена кукла, и от устата на Хавърс се посипаха някакви неясни думи.

По дяволите. Лейла си каза, че вероятно би трябвало да се държи като дама и да не позволи това да й достави удоволствие, ала разплатата й донесе удовлетворение. Но едновременно с това я натъжи, защото изобщо не трябваше да се стига дотук.

— Приемаш ли извинението му? — В гласа на Куин ясно отекваха зли нотки. — Или искаш да пълзи пред теб? Нямам нищо против да го просна като черга в краката ти.

— Това е достатъчно. Благодаря ти.

— А сега ще й кажеш… — Тук Куин отново го разтърси, така че ръцете на Хавърс се размахаха неконтролируемо, а бялата му престилка се развя като знаме. — … на нея и само на нея, какво, по дяволите, става с тялото й.

— Трябва ми… медицинския картон.

Куин оголи зъби и ги доближи до ухото на Хавърс… сякаш възнамеряваше да го отхапе.

— Глупости. А ако все пак казваш истината, това бяло петно в паметта ще ти струва живота. Тук и сега.

Хавърс и така беше пребледнял, ала тези думи го накараха да посивее.

— Започвай да говориш, докторе. И ако Примейлът, от когото си толкова впечатлен, бъде така добър да ми каже, ако само за миг отклониш очи от нея, това би било страхотно.

— С удоволствие — увери го Фюри.

— Нищо не чувам, докторе. А търпението определено не е силната ми страна.

— Вие сте… — Иззад счупените очила погледът на лекаря срещна този на Лейла. — Детето ви е…

Почти й се прииска Куин да не настоява за този контакт. Онова, което трябваше да чуе, бе достатъчно тежко и без да й се налага да се изправи очи в очи с лекаря, отнесъл се толкова лошо с нея.

Но разбира се, Хавърс бе този, който трябваше да я гледа, не тя него.

Очите на Куин — ето в какво се взираше Лейла, докато Хавърс казваше:

— Губите детето.

В този момент погледът й се размаза, което трябва да означаваше, че очите й се бяха напълнили със сълзи. Само че не усещаше нищо. Сякаш душата й бе излетяла от тялото, сякаш всичко, което някога й бе вдъхвало живот и я бе свързвало със света, си бе отишло, като че никога не бе съществувало.

Куин изобщо не реагира. Не мигна. Не промени положението на тялото си, нито на кинжала в ръката си.

— Има ли нещо, което медицината може да стори? — попита доктор Джейн.

Хавърс понечи да поклати глава, но замръзна, когато острият връх на ножа поряза кожата на врата му. Алена струйка се стече в колосаната яка на официалната му риза, съчетавайки се съвършено с червената папийонка.

— Нищо, за което да знам — дрезгаво каза лекарят. — Поне не на този свят.

— Кажи й, че вината не е нейна — заповяда Куин. — Кажи й, че никъде не е сгрешила.

Лейла затвори очи.

— Ако приемем, че е вярно…

— При хората обикновено е така — намеси се Джейн. — В случай че няма някаква травма.

— Кажи й — сопна се Куин; ръката му бе започнала да трепери лекичко, сякаш съвсем малко го делеше от това, да изригне в пристъп на агресия.

— Вярно е — изграчи Хавърс.

Лейла погледна лекаря, опитвайки се да надникне дълбоко в очите зад съсипаните очила.

— Нищо?

— Спонтанен аборт — заговори бързо Хавърс — се наблюдава приблизително при една от три бременности. Смятам, че както при хората, причината е саморегулираща се система, която се грижи най-различни дефекти да не бъдат износени докрай.

— Но със сигурност съм бременна? — глухо попита Лейла.

— Да. Кръвните изследвания го потвърдиха.

— Съществува ли риск за нейното здраве, докато това продължава? — поиска да узнае Куин.

— Да не би да си нейният попечител? — избъбри Хавърс.

— Той е бащата на детето — намеси се Фюри. — Така че ще се отнасяш към него със същото уважение, с което се отнасяш към мен.

При тези думи очите на лечителя само дето не изскочиха, а веждите му се повдигнаха чак над рамките на строшените очила. И интересно — именно това извика реакция от страна на Куин, едва забележимо трепване на лицето, преди суровите му черти отново да възвърнат агресивното си изражение.

— Отговори ми — сопна се Куин. — Заплашва ли я опасност?

— Аз, ъъъ… — Хавърс преглътна мъчително. — В медицината няма гаранции. В общи линии бих казал, че не — във всички други отношения тя е здрава, а абортът сякаш следва обичайния си ход. По-нататък…

Докато лекарят говореше с образования си изискан тон — далеч по-неравен от предишната нощ — Лейла престана да го чува. Всичко сякаш се отдръпна далеч назад; слухът й изчезна, заедно с температурата в стаята, леглото под тялото й, останалите около нея. Единственото, което виждаше, бяха разноцветните очи на Куин.

Единствената й мисъл, докато той опираше ножа в гърлото на лекаря, бе, че въпреки че не бяха влюбени, той бе точно такъв, какъвто тя би искала да бъде бащата на детето й. Откакто за първи път бе решила да живее в истинския свят, тя бе открила колко суров бе животът, как другите могат да заговорничат срещу теб… и как понякога единственото, на което можеш да се опреш, за да продължиш напред, е сила, подкрепена с принципи.

А последното Куин притежаваше в огромни количества.

Той беше невероятен, страховит защитник, а именно от това се нуждаеше една жена, когато беше бременна или отглеждаше детето си.

Това и вродената му доброта го правеха неизразимо благороден в очите й.

Независимо от цвета на неговите.

* * *

На почти петдесет мили южно от мястото, в което Хавърс само дето не си гълташе езика от страх, Асейл седеше зад волана на своя рейндж роувър и клатеше глава.

Нещата с тази жена ставаха все по-интересни.

Благодарение на джипиеса беше проследил аудито й отдалеч, докато тя решително бе излязла от квартала си и бе поела по „Нортуей“. На всяка отбивка, водеща към едно или друго предградие, Асейл очакваше да я види да свива, но докато оставяха Колдуел зад себе си, започна да подозира, че са тръгнали към Манхатън.

Ала грешеше.

Уест Пойнт, седалището на уважаваната военна академия на човеците, се намираше по средата между Ню Йорк и Колдуел и когато тя слезе от магистралата именно там, Асейл изпита облекчение. Твърде много неща се случваха в град като Ню Йорк, а той не искаше да се отдалечава прекалено от базата си по две причини. Първо, все още не беше чул от близнаците дали онези дилъри се бяха появили и второ, рано или късно, щеше да съмне, а той изобщо не беше възхитен от мисълта да изостави своя сериозно тунингован и подсилен рейндж роувър край пътя, защото самият той трябваше да се дематериализира на безопасно място.

След като слезе от магистралата, жената продължи, карайки с около седемдесет километра в час през плетеницата от бензиностанции, мотели и закусвални за бързо хранене. Когато оставиха това царство на бързото, евтиното и лесното зад гърба си, нещата започнаха да стават по-скъпи. Заизникваха внушителни къщи, издигащи се в дъното на морави, които приличаха на килими, и обградени от симпатични ниски зидове, които се ронеха тихичко край пътя. Тя обаче подмина всички имения и най-сетне спря на паркинга пред един малък парк с изглед към реката.

Докато тя слизаше от колата, Асейл мина покрай нея с джипа си, извръщайки глава, за да я измери с преценяващ поглед.

На около стотина метра оттам, където тя не можеше да го види, Асейл спря на банкета и излезе на хапещия вятър, закопчавайки двуредното си палто догоре. Мокасините му не бяха идеалните обувки за газене в снега, ала не го беше грижа. Краката му щяха да се примирят със студа и влагата, а в дрешника си вкъщи имаше още дузина чифтове като този.

Тъй като проследяващото устройство беше върху колата й, а не върху нея, той не я изпускаше от поглед, докато тя обуваше ските си. Когато си надяна бяла ски маска и бяло камуфлажно облекло, почти се сля със зимния пейзаж.

Асейл я следваше неотлъчно.

Материализирайки се на отсечки от по петнайсетина-двайсет метра, той не я изпускаше от очи, използвайки боровете за прикритие, докато тя се връщаше обратно към именията, а ските й направо поглъщаха заснежената земя под краката й.

Отиваше към една от големите къщи, помисли си Асейл, предвиждайки посоката й, в повечето случаи — безпогрешно.

Всеки път, когато тя минеше покрай него, без да подозира за присъствието му, тялото му искаше да скочи върху нея. Да я повали. Да я ухапе. По някаква причина от тази жена огладняваше.

А играта на котка и мишка беше страшно еротична, особено когато само котката знаеше за нея.

Имотът, в който тя най-сетне проникна, се намираше почти на миля от тях, ала въпреки разстоянието, шеметната бързина на ските й не намаля нито за миг. Влезе през предния десен край на моравата, като прекрачи ниския зид, и продължи напред.

В това нямаше никакъв смисъл. Така беше на още по-голямо разстояние от колата си, в случай че я забележеха. Несъмнено би било по-логично да избере по-близкия ъгъл. Така или иначе, вече се бе разкрила — нямаше дървета, които да я скрият, никаква възможна защита, в случай че я заловяха на чужда територия.

Освен ако не познаваше собственика. Но в такъв случай защо й беше да се крие и да се промъква посред нощ?

Поляната, която се простираше на поне седем-осем акра, постепенно се изкачваше към каменна, близо две хиляди квадратни метра къща. По пътя към нея като незрящи, лъскави стражи се издигаха модернистични статуи, а зад нея се разстилаха градини. През цялото време жената се придържаше близо до стената и докато я наблюдаваше от около седемдесетина метра напред, Асейл усети, че е впечатлен. Тя се движеше по снега като вятър — невидима и бърза, сянката й падаше върху сивата каменна стена така, че изобщо не се забелязваше…

А!

Ето защо беше избрала точно този маршрут.

Да — ъгълът на лунните лъчи бе такъв, че сянката й падаше върху камъните, правейки я още по-неуловима за очите.

Умно.

Асейл се придвижи напред, намирайки си скривалище между растенията край къщата. Отблизо установи, че внушителното имение не беше ново, макар и да не беше древно… Но разбира се, в Новия свят бе трудно да се натъкнеш на нещо построено преди осемнайсети век. Цял куп витражни стъкла. Веранди. Тераси.

С две думи? Богатство и изтънченост.

Които без съмнение се охраняваха от цял куп аларми.

Изглеждаше малко вероятно, че тя просто ще шпионира мястото, както бе сторила с неговата къща. Първо, до другия край на стената, през която се беше прехвърлила, имаше няколкометрова растителност — тя спокойно би могла да свали ските и да се изкатери по дърветата, откъдето щеше да има прекрасен изглед към къщата. Освен това, ако просто възнамеряваше да шпионира, нямаше да има нужда от раницата, която бе метнала на гърба си.

Достатъчно голяма, за да побере човешко тяло, тя очевидно беше пълна.

Като по даден знак, жената спря, извади бинокъл и огледа мястото. Тялото й беше съвършено неподвижно, само главата й помръдваше едва-едва. След това пое през самата морава, придвижвайки се дори още по-бързо отпреди, толкова, че почти тичаше към къщата.

Към него.

Наистина, беше се насочила право към Асейл и мястото, където се срещаха храстите, растящи пред имението, и високият жив плет, който водеше към градината отзад.

Тя очевидно познаваше имота.

И също толкова очевидно той бе избрал съвършеното място.

Когато тя се приближи, Асейл се отдръпна съвсем леко… защото не би имал нищо против да го заловят, че шпионира.

Жената мина едва на няколко крачки от него, така близо, че той усети миризмата й не само в носа, но и в гърлото си.

Трябваше да си наложи да не измърка.

След като беше прекосила този участък от ливадата толкова бързо, тя се беше позапъхтяла, ала дишането й бързо се успокои — признак за сила и добро здраве. А скоростта, с която се движеше сега, също бе еротична. Свали ските. Свали раницата. Отвори я. Извади…

Щеше да се изкатери на покрива, помисли си Асейл, докато тя сглобяваше нещо, което приличаше на харпун, прицели се високо и дръпна спусъка, освобождавайки абордажна кука. Миг по-късно някъде високо над тях се разнесе металическо издрънчаване.

Асейл погледна нагоре и установи, че бе избрала една от малкото каменни отсечки, в които нямаше прозорци… и която бе скрита от същата висока стена от храсталаци, която криеше и него самия.

Канеше се да проникне вътре.

Изведнъж Асейл се намръщи… и се изпари от мястото, от което я беше наблюдавал.

Материализира се зад къщата и надникна през прозорците на приземния етаж, опрял свити на фуния ръце в студеното стъкло. Вътре цареше мрак, но той не беше непрогледен. Тук-там светеше по някоя лампа и огряваше обзавеждане, което беше смесица от антики и модерно изкуство. Страшно луксозно. Потънала в спокоен сън, къщата приличаше на мавзолей или нещо, фотографирано за списание; всичко бе подредено толкова прецизно, че направо да се зачудиш дали за целта не бяха използвани линийки.

Никъде нямаше и помен от бъркотия, никакви небрежно захвърлени вестници, сметки, писма, касови бележки. На никой от столовете не беше метнато палто, край дивана нямаше събути набързо обувки.

Пепелниците до един бяха съвършено чисти.

Асейл се сещаше само за един човек, който можеше да е собственик на къщата.

— Бенлоиз — прошепна той.

36

По постоянните вибрации, долитащи от джоба на гърдите му, Кор разбра, че бойците му го търсят.

Но не отговори.

Застанал пред сградата, в която бяха завели Избраницата му, той беше безсилен да си тръгне, дори след всички вампири, които видя да пристигат с коли или да се материализират пред портала, през който беше влязла тя. Всъщност толкова много посетители идваха и си отиваха, че не остана никакво място за съмнение — това беше болница.

Поне никой като че ли не го забелязваше, въпреки че той стоеше почти на открито — толкова бяха погълнати от тревогата за онова, което ги измъчваше.

О, съдби, само при мисълта за това, което бе довело Избраницата му тук, му се повдигна така, че той се закашля… Вдъхна голяма глътка леден въздух и това му помогна да потисне желанието да повърне.

Кога бе настъпил периодът й на нужда? Трябва да се бе случило съвсем наскоро. За последен път я беше видял…

Кой беше бащата, запита се поне за стотен път. Кой бе взел онова, което му принадлежеше…

— Не ти принадлежи — каза си той. — Не ти принадлежи.

Само че говореше умът, а не инстинктите му. Дълбоко в себе си, в най-мъжката част на мозъка на костите му тя беше неговата жена.

А истинската ирония бе, че именно това го спираше да не нападне клиниката… заедно с всичките си войници, ако се наложи. Докато тя получаваше медицински грижи, последното, което би искал да стори, бе да ги прекъсне.

Докато времето минаваше и абсолютната липса на информация го измъчваше до лудост, Кор си даде сметка, че доскоро дори не знаеше за тази клиника. Ако Избраницата му беше негова? Нямаше да има представа къде да я заведе, за да й окажат помощ… несъмнено щеше да изпрати Троу да открие някое място, да намери кой да се погрижи за нея, ала при спешен случай? Един-два часа, изгубени в търсене на лечител, можеха да се окажат разликата между живота и смъртта.

Братството, от друга страна, знаеше точно къде да я доведе. А когато тя си тръгнеше от болницата, несъмнено щяха да я върнат в топъл, сигурен дом, където имаше изобилие от храна, меко легло и поне шестима чистокръвни воини, които да я пазят, докато спи.

Каква ирония само, че тази мисъл му носеше утеха. Но разбира се, Обществото на лесърите беше изключително опасен враг… а каквото и друго да се говореше за Братството, през вековете те бяха доказали, че са опитни бранители.

Внезапно мислите му се прехвърлиха на склада, в който беше отседнал с войниците си. Онова студено, влажно, негостоприемно обиталище всъщност беше промяна към добро в сравнение с някои от другите места, където бяха отсядали. Ако тя бе с него, къде щеше да я държи? Никой мъж не биваше да я поглежда в негово присъствие, особено ако тя трябваше да се преоблече или изкъпе…

В гърлото му се надигна ръмжене.

Не. Никой мъж не биваше да спира поглед върху плътта й или той щеше да го одере жив…

О, господи, била е с друг. Отворила се бе и бе приела друг мъж в свещената си плът.

Кор улови лицето си в ръце; болката в гърдите му го накара да се олюлее.

Трябва да беше Примейлът. Ами да, разбира се, че бе легнала с Фюри, син на Агъни. Нали именно така се възпроизвеждаха Избраниците, ако паметта и слуховете не му изневеряваха.

В миг умът му бе замъглен от образа на съвършеното й лице и крехката й фигура. Само като си помислеше, че някой друг я бе съблякъл и я бе покрил с тялото си…

Престани — нареди си Кор. — Престани!

Откъсвайки ума си от това безумие, той си отправи предизвикателство — да измисли поне едно подходящо обиталище, което би могъл да й осигури. При каквито и да било обстоятелства.

Единственото, което му дойде наум, бе да се върне и убие жената, от която бяха пили войниците му. Къщичката беше изящна и прелестна…

Ала къде щеше Избраницата му да прекарва деня?

Пък и той никога нямаше да я унизи, като допусне дори кракът й да стъпи върху килима, където войниците му бяха правили всичкия онзи секс.

— Извинете ни.

Посягайки към пистолета под якето си, Кор се обърна рязко. Само че нямаше нужда от физическа сила — беше само дребничка жена с детето си. Очевидно току-що бяха слезли от едно комби, паркирано на около десетина крачки от него.

Детето се скри уплашено зад майката, в чиито очи припламна страх.

Но разбира се, когато се натъкнеха на чудовище, малцина му се радваха.

Кор се поклони ниско, до голяма степен — защото видът на лицето му определено не помагаше.

— Но разбира се.

С тези думи отстъпи назад и се обърна, връщайки се на предишното си място. Всъщност изобщо не си бе дал сметка, че бе разкрил присъствието си по този начин.

А и не искаше да се бие. Не и с Братството. Не и докато Избраницата му се намираше в това състояние. Не и… тук.

Затвори очи, мечтаейки да можеше да се върне в онази нощ, когато Зайфър го бе отнесъл до поляната, а Троу, в опита си да го спаси, го бе обрекъл на смърт още приживе.

Обвързан мъж, който не беше със своята жена.

Мъртъв, макар и сърцето му да биеше…

Без предупреждение порталът се плъзна назад и неговата Избраница се появи на прага. Начаса инстинктите на Кор закрещяха, подтиквайки го към действие, въпреки всички разумни основания, които имаше, да я остави на мира.

Вземи я. Сега.

Ала той не го стори. Мрачните изражения на онези, които я съпровождаха с огромна загриженост, го накараха да замръзне на мястото си — бяха получили лоши новини по време на престоя си вътре.

Както и преди, тя само дето не беше пренесена до колата. И разбира се — мирисът на кръвта й все така изпълваше въздуха.

Настаниха неговата Избраница на задната седалка и другата жена се качи до нея. След това Фюри, син на Агъни, и воинът с разноцветните очи минаха отпред. Автомобилът обърна бавно, сякаш от загриженост за скъпоценния си товар.

Кор ги последва, материализирайки се със същата бързина, с която се движеше колата — първо по черния път, а след това и по магистралата. Когато седанът наближи висящия мост, той отново я проследи с очи, покачен на най-високата подпорна греда, а след като Избраницата му мина под него, започна да се прехвърля от покрив на покрив, докато колата заобикаляше центъра на града.

Продължи да ги следва на север, докато автомобилът не слезе от магистралата, навлизайки в местност с обработваеми земи.

Не се отдели от нея през цялото време.

И именно така откри местонахождението на Братството.

37

Блей въртеше ли, въртеше пръстена със семейния печат около показалеца си, запалената цигара тлееше в другата му ръка, задникът му се схвана… и все така никой не влизаше през вратата на вестибюла.

Седнал на най-долното стъпало на голямото стълбище, той нямаше да изпълни обещанието към майка си и да си отиде вкъщи. Не и тази вечер. След предишната шеметна нощ със самолетната катастрофа и съпътстващата я драма Рот беше заповядал на братята да си вземат двайсет и четири часа почивка. Така че, строго погледнато, би трябвало да се обади на родителите си и да каже на майка си да вади моцарелата и да се захваща за соса.

Но да се махне от имението сега? Немислимо. Не и след като бе чул виковете откъм стаята на Лейла и бе видял как я свалят едва ли не на ръце по стълбището.

Естествено, Куин беше с нея.

Джон Матю обаче не беше.

Така че каквото и да се бе случило, очевидно беше по-важно от задълженията му на аструкс нотрум, което означаваше, че… Лейла губи детето. Само нещо толкова сериозно би могло да има подобен ефект.

Докато той продължаваше да седи на стълбището като някакъв неодушевен предмет и без никой за компания, освен тревогата, умът му, естествено, реши да направи ситуацията още по-отвратителна. Мамка му, наистина ли беше преспал с Куин предишната нощ?

Блей всмукна силно от цигарата си и изруга, докато изпускаше дима.

Наистина ли се бе случило?

Господи, този въпрос се блъскаше в черепа му от мига, в който се бе събудил от невероятно горещ сън, с ерекция, която явно смяташе, че Куин е до него.

Докато сигурно за стотен път прехвърляше разигралото се пред очите си, единственото, за което можеше да мисли, бе… е, на това му се казваше планът ти да се провали. След като беше отхвърлил Куин, когато той падна на колене пред него, Блей се бе върнал в стаята си, крачейки напред-назад, докато спорът, който изобщо не искаше да води със себе си, превръщаше ума му в пюре.

Беше взел правилното решение, като си тръгна. Наистина. Абсолютно.

Проблемът беше, че не бе удържал на него. Докато часовете на деня се точеха, единственото, за което бе в състояние да мисли, бе как го бяха заловили да краде пакет цигари от един от семейните догени. Тогава беше още млад претранс и за наказание баща му бе наредил да седне отвън и да изпуши откраднатия пакет, до последната цигара. Беше му станало ужасно лошо и бяха минали една-две години, преди да е в състояние да понесе дори пасивно пушене.

Така че това беше новият му план.

Открай време отчаяно жадуваше Куин, но всичко бе само във въображението му, оформило фантазии, с които можеше да се справи. Но не и с пълната програма; не и с този абсолютен, стихиен, помитащ всичко по пътя си ураган… а прекрасно знаеше, че в истинския живот Куин няма да се обуздава, нито да кара полека. „Планът“ беше да опита истинското преживяване и да открие, че то е просто груб секс. По дяволите, да открие, че дори не е добър секс.

Не се предполагаше да изпушиш всички цигари в пакета… и да искаш още.

Исусе Христе, за първи път реалността превъзхождаше фантазията, най-невероятното сексуално преживяване, което някога бе имал. А след това нежността, която Куин беше проявил, бе просто нетърпима.

Всъщност, когато си я припомни, Блей скочи от мястото си и се отправи решително покрай ябълковото дърво… сякаш имаше къде да отиде.

В този момент вратата се отвори. Ала не тази на вестибюла.

А на библиотеката.

Блей погледна през рамо и видя Сакстън да прекрачва прага. Изглеждаше ужасно и не само заради това, че колкото и бързо да се възстановяваше, челюстта му все още беше подута благодарение на нападението на Куин.

Браво на теб, помисли си Блей. Страхотен начин да изразиш разочарованието си от нечие поведение — остави го да те изчука, след като се опита да удуши бившето ти гадже.

Страшно изискано, няма що.

— Как си? — попита Блей, и то не просто по задължение, без да очаква отговор.

Беше истинско облекчение, когато Сакстън се приближи. Погледна го в очите. Усмихна се лекичко, сякаш бе твърдо решен да направи усилие.

— Изтощен. Гладен. Неспокоен.

— Искаш ли да хапнем нещо заедно? — избъбри Блей на един дъх. — Чувствам се по същия начин и нуждата от храна е единственото от трите, за което бих могъл да сторя нещо.

Сакстън кимна и пъхна ръце в джобовете на спортно-елегантния си панталон.

— Великолепна идея.

В крайна сметка двамата се озоваха край очуканата дъбова маса в кухнята, седнали един до друг, с лице към стаята. С щастлива усмивка на лице, Фриц начаса премина на режим осигуряване на храна и само след десет минути им поднесе по една димяща купа с телешка яхния, както и хрупкава багета, която да си поделят, бутилка червено вино и бучка масло върху малка чинийка.

— Ей сега се връщам, господа — каза икономът с поклон, след което изкара всички от кухнята, от догена, който чистеше зеленчуци, онези, които полираха приборите, та чак до тези, които бършеха прозорците в нишата от другата страна.

Когато летящата врата се затвори зад последния от тях, Сакстън каза:

— Трябва ни само свещ и това си е истинска романтична среща. — Той се приведе лекичко напред и започна да се храни със съвършени маниери. — Е, предполагам, че ще ни трябват и някои други неща.

Блей го погледна, докато гасеше цигарата си. Дори с торбичките под очите и избледняващите синини по врата, адвокатът беше наистина привлекателен.

Защо, по дяволите, не можеше да…

— Недей отново да казваш, че съжаляваш. — Сакстън попи устните си със салфетка и се усмихна. — Наистина не е нужно, нито пък уместно.

Докато седеше до Сакстън, на Блей му се струваше напълно невероятно, че наистина са скъсали. Също толкова невероятно, колкото и случилото се с Куин. Действителност ли бе всичко, станало през последните две нощи?

Е, много ясно! Никога нямаше да се стигне до онова с Куин, ако двамата със Сакстън все още бяха заедно. В това поне беше напълно сигурен. Едно беше да си направи тайно чекия и дори това беше достатъчно лошо. Но истинска изневяра? НИКОГА.

Докато се хранеха в мълчание, Блей поклати глава, въпреки че не му бяха задали никакъв въпрос, нито пък водеха някакъв разговор. Просто не знаеше какво друго да стори. Понякога промените в живота те връхлитат толкова бързо и яростно, че е невъзможно да не изостанеш от реалността. Трябва да мине време, докато умът ти успее да асимилира всичко; новото равновесие се установява едва след като умът ти се поплиска в главата известно време.

Той все още беше в периода на плискането.

— Някога струвало ли ти се е, че часовете би трябвало да се измерват с години? — попита Сакстън.

— Или десетилетия. Да. Абсолютно. — Блей отново го погледна. — Всъщност тъкмо си мислех съвсем същото.

— Ама че сме мрачни и двамата.

— Може би трябва да носим черно.

— Траурни ленти? — попита Сакстън.

— Къде ти, цели покривала. От главата до петите.

— Как ли ще се справя аз, с моята слабост към цветовете? — Сакстън махна с оранжевата си кърпичка на „Ермес“. — Но разбира се, за всичко може да бъдат намерени подходящите аксесоари.

— Това определено би обяснило зъбните украшения.

— Пластмасовите розови фламинги.

— Продуктите от серията „Хелоу Кити“.

Изведнъж и двамата избухнаха в смях. Дори не беше толкова смешно, но не шегата имаше значение. А строшаването на леда. Връщането към нещо нормално. Това, че отново можеха да си говорят.

Когато смехът им утихна, Блей сложи ръка около раменете на Сакстън и го прегърна лекичко. Хубаво бе и че Сакстън се облегна на него за миг, приемайки това, което му предлагаха. Не че Блей си въобразяваше, че понеже бяха поседели един до друг, хапнали бяха заедно и се бяха посмели, оттук нататък всичко щеше да потече съвършено гладко. Ни най-малко. Странно му се струваше, че Сакстън бе преспал с някой друг, а мисълта, че самият той бе сторил същото, беше направо невероятна… особено като се имаше предвид кой беше този „някой друг“.

Промяната от това, да бъдете любовници в продължение на близо година, към това, да сте просто приятели, не се случваше за ден-два. Но поне човек можеше да се опита да прокара нов път. И да направи първите крачки по него.

Сакстън винаги щеше да има място в сърцето му. Връзката, която бяха споделили, бе първата от този вид, която Блей бе имал… не само с друг мъж, но и с когото и да било. Двамата имаха и много чудесни изживявания, които той щеше да носи със себе си като спомени, които напълно си заслужаваха мястото в ума му.

— Видя ли задната градина? — попита Сакстън, докато му подаваше хляба.

Блей си отчупи залък и на свой ред му подаде чинийката с маслото.

— Зле е, нали?

— Напомни ми никога да не се опитвам да плевя със самолет.

— Ти не се занимаваш с градинарство.

— Е, ако някога реша да се захвана. — Сакстън си напълни чашата. — Вино?

— Ако обичаш.

И ето как продължи храненето им — през яхнията от телешко чак до прасковения сладкиш, който благодарение на уменията на Фриц се появи като по чудо пред тях в точния момент. Когато и последният залък беше преглътнат и последното попиване с кърпичка — направено, Блей се облегна назад във вградената, тапицирана с меки възглавници пейка, и си пое дълбоко дъх.

Което далеч не беше само заради приятно напълнения му стомах.

— Е — каза Сакстън, докато поставяше салфетката си до чинията от десерта, — мисля, че най-сетне съм готов да взема ваната, за която говорихме преди няколко нощи.

Блей отвори уста, за да му напомни, че солите, които предпочита, все още бяха в неговата баня. Беше ги видял в шкафа, когато по залез-слънце извади резервния си крем за бръснене.

Само че… не беше сигурен, че трябва да го спомене. Ами ако Сакстън си помислеше, че го кани да се изкъпе в неговата баня? Дали би било прекалено грубо напомняне за това, как се бяха променили нещата… и защо? Ами ако…

— Имам едни масла за вана, които много искам да използвам — каза Сакстън, докато ставаше от пейката. — Най-сетне пристигнаха. От цяла вечност ги чакам.

— Звучи страхотно.

— Нямам търпение.

Сакстън опъна сакото на раменете си, оправи маншетите си и като му помаха, излезе от стаята без следа от напрежение по лицето си.

Което определено помогна.

Блей сгъна салфетката си, постави я до чинията и като стана от масата, протегна ръце над главата си и се наведе назад, така че гръбнакът му изпука хубаво.

Напрежението му се завърна в мига, в който отново пристъпи във фоайето.

Какво, по дяволите, ставаше с Лейла?

А дори не можеше да се обади на Куин. Разиграващата се драма не беше негова, нито имаше нещо общо с него — когато ставаше дума за тази бременност, той с нищо не беше по-различен от останалите в къщата, които бяха станали свидетели на представлението и без съмнение се тревожеха не по-малко от него… ала нямаха право да изискват непрекъснато да ги държат в течение.

За съжаление, вече пълният му стомах не беше съгласен с това. Само при мисълта, че Куин може да изгуби детето, го обземаше желание да се втурне към най-близката тоалетна. Просто в случай че току-що погълнатата храна решеше да се евакуира през гърлото му.

В крайна сметка се озова в дневната на втория етаж, кръстосвайки напред-назад. Оттук без проблем щеше да чуе вратата на вестибюла и все пак не беше, като да чака на открито…

Кабинетът на Рот се отвори и Джон Матю се показа от светая светих на краля.

Блей начаса прекоси стаята, за да види дали не знае нещо… но спря, когато зърна изражението му.

Дълбоко замислен. Сякаш беше получил смущаващи лични новини.

Блей се поотдръпна и приятелят му се отдалечи по коридора със статуите, без съмнение, за да изчезне в стаята си.

Май и в живота на други се случваха разни неща.

Страхотно.

Блей изруга тихичко и отново подхвана безкрайното си кръстосване… и чакане.

* * *

Далеч на юг, в Уест Пойнт, Сола се готвеше да проникне в къщата на Бенлоиз през прозореца в края на главния коридор на втория етаж. Бяха минали месеци, откакто бе влизала вътре, но се надяваше, че сензорът в охранителната система, внимателно манипулиран от нея, все още беше на нейна страна.

Две неща бяха от ключово значение за успешното проникване в една къща, хотел или каквато и да било сграда — грижливо подготвен план и бързина.

Тя разполагаше и с двете.

Увиснала на металното въже, което беше закачила за покрива, тя бръкна във вътрешния джоб на якето си, извади едно устройство и го доближи до десния ъгъл на прозореца, който се отваряше напречно през средата. Задейства сигнала и зачака, без да откъсва очи от мъничката червена светлинка, която грееше върху екрана пред нея. Ако по някаква причина тя не се променеше, щеше да й се наложи да проникне през една от капандурите, които гледаха към страничния двор… което нямаше да е особено приятно…

Напълно безшумно, светлинката стана зелена и като се усмихна, Сола се зае да вади още инструменти.

Взе една вакуумна лепка и я притисна в средата на долното стъкло, след което описа кръг около нея с ножа за стъкло. Бързо натискане навътре и ето че вече имаше достатъчно място, през което да пъхне ръката си.

След като много внимателно пусна парчето стъкло върху персийския килим вътре, Сола провря ръка през дупката, освободи месинговото устройство, което държеше прозореца затворен, и плъзна горната част нагоре.

Посрещна я топъл въздух, сякаш къщата се радваше, че тя се връща.

Преди да влезе, погледна надолу. После към алеята за коли. Наведе се настрани, за да види, доколкото можеше, в задната градина.

Струваше й се, че някой я наблюдава… не докато караше насам, но от мига, в който бе слязла от колата и бе обула ските. Само че наоколо нямаше никой, поне никой, когото да бе видяла, и докато в професия като нейната бдителността беше от жизненоважно значение, параноята беше опасна загуба на време.

Така че трябваше да престане с тези глупости.

Залавяйки се за работа, Сола вдигна облечените си в ръкавици ръце и изтегли тялото си през прозореца. В същото време охлаби напрежението на металното въже, така че да има достатъчно дължина, за да може да влезе в къщата. Приземи се съвършено безшумно благодарение не само на килима, с който бе застлан дългият коридор, но и на обувките си с меки подметки.

Безшумността също бе от първостепенно значение за успеха на задача като нейната.

Сола поспря там за миг. В къщата не се долавяха никакви звуци, но не беше задължително това да означава нещо. Беше сигурна, че Бенлоиз има беззвучна аларма, както и че сигналът не се подаваше в местната, нито дори в щатската полиция. Той обичаше да се оправя сам, а с всички телохранители, които наемаше, определено му оставаха предостатъчно и за това място.

За щастие, Сола я биваше в професията й — Бенлоиз и главорезите му нямаше да се приберат преди изгрев-слънце… нали в края на краищата водеше живота на вампир.

По някаква причина думата „вампир“ я накара да си спомни за мъжа, който се бе появил при колата й, а след това бе изчезнал като с магия.

Ама че лудост. И единственият път от много отдавна, когато някой я бе накарал да се сепне. Всъщност след конфронтацията им тя сериозно обмисляше повече да не припарва до стъклената къща край реката… за което си имаше причина, макар и доста странна. Не се боеше, че ще пострада физически. Бог й беше свидетел, че прекрасно умееше да се защитава.

Беше заради привличането.

По-опасно от всеки пистолет, нож или юмрук, поне що се отнасяше до нея.

С леки стъпки Сола се затича по килима, насочвайки се към главната спалня с изглед към задната градина. Къщата миришеше точно както си я спомняше — на старо дърво и лак за мебели. Не беше забравила и че трябва да се придържа вляво — така нищо нямаше да изскърца.

Вратата на спалнята беше затворена и тя извади шперца си, без дори да пробва дръжката. Бенлоиз беше маниак на две теми — чистотата и безопасността. Сола обаче оставаше с впечатлението, че второто беше по-важно, що се отнася до галерията в Колдуел, отколкото тук, в дома му. В края на краищата под покрива си Бенлоиз не държеше нищо, освен произведения на изкуството, които бяха застраховани, и самия себе си през деня… когато мястото беше пълно с телохранители и пистолети.

Всъщност вероятно именно заради това беше такава нощна птица — по този начин в галерията винаги имаше някой. Той беше там след края на работното време, а служителите, грижещи се за законния му бизнес, бяха там през деня.

А Сола определено предпочиташе да прониква в празни къщи.

Тя с лекота се справи с ключалката, отвори вратата и се шмугна вътре. Пое си дълбоко дъх и усети миризмата на тютюн и одеколона на Бенлоиз. По някаква причина тази смесица я накара да си помисли за черно-белите филми с Кларк Гейбъл.

Завесите бяха спуснати, а осветлението угасено, така че в стаята цареше непрогледна тъмнина, ала тя беше направила снимки, когато бе дошла на онова парти, а Бенлоиз не беше от хората, които разместваха нещата си. Къде ти, всеки път щом в галерията изложеха някой нов експонат, Сола буквално можеше да го усети как се гърчи в кожата си.

Страхът от промяната е слабост, казваше баба й открай време.

И в този случай определено я улесняваше.

Вече по-бавно, тя направи десет крачки напред, озовавайки се в средата на стаята. Леглото би трябвало да се намира вляво, по протежение на дългата стена, както и сводестата врата на банята, както и тази на дрешника. Пред нея бяха високите прозорци, които гледаха към градината. Отдясно би трябвало да има писалище, столове и камината, която никога не се използваше, защото Бенлоиз ненавиждаше миризмата на дим от запалени дърва.

Контролният панел на алармата се намираше между входа към банята и пищно украсената табла на леглото, до една лампа, която се издигаше на около метър върху малка масичка.

Сола се завъртя на място. Направи четири стъпки напред. Намери опипом крака на леглото. Стъпка настрани, втора, трета. Напред покрай огромния дюшек. Стъпка встрани, за да избегне масичката и лампата.

Протегна лявата си ръка…

И ето го и панела на алармата, точно където би трябвало да е.

Тя повдигна капака и освети вътрешността му с помощта на миниатюрно фенерче, което бе захапала между зъбите си. Извади друго устройство от раницата си, допря жица до жица, пресече сигналите и с помощта на съвсем малък лаптоп и програма, която един неин приятел беше написал, направи затворена система, така че докато рутерът беше на място, алармата да не отчете детекторите за движение, които тя щеше да задейства.

Що се отнасяше до охранителната система, всичко щеше да бъде съвсем наред.

Сола остави лаптопа да си върши работата и излезе от стаята, насочвайки се към долния етаж.

Вътрешният декор беше изпипан до съвършенство, сякаш всеки миг щяха да дойдат фотографи, за да го снимат за някое списание… макар, разбира се, Бенлоиз да бранеше личното си пространство твърде строго, за да допусне жилището му да бъде снимано за широката публика. С бърза крачка Сола прекоси входното помещение на първия етаж и гостната вляво и влезе в кабинета.

Докато се придвижваше в мрака, определено би предпочела да свали бялото си яке и панталони — да изпълни задачата си по впити черни дрехи, би било клише, ала несъмнено практично. Само че нямаше време, а далеч повече се тревожеше да не я забележат отвън, в снежния пейзаж, отколкото тук, в празната къща.

Като всичко друго под този покрив, работното място на Бенлоиз повече приличаше на театрален декор, отколкото на нещо функционално. Той всъщност не използваше внушителното писалище, не седеше на мини трона, нито пък четеше която и да било от подвързаните с кожа книги на рафтовете.

Но все пак минаваше оттук. Веднъж на ден.

В миг на откровение й бе казал, че всяка нощ, преди да излезе, обикаля къщата и оглежда нещата си, припомняйки си красотата на колекциите и дома си.

В резултат на това признание и на някои други факти, Сола отдавна се бе досетила, че Бенлоиз е израсъл в бедност. Първо, когато говореха испански или португалски, в акцента му имаше едва забележими нотки на произношението на по-бедните класи. И после, богаташите не ценяха нещата си така, както той. За тях нищо не беше рядкост и затова те приемаха всичко за даденост.

Сейфът беше скрит зад писалището в една част от библиотеката, която се задействаше с лостче, скрито в долното дясно чекмедже. Беше го открила благодарение на миниатюрната скрита камера, която бе успяла да постави в далечния ъгъл по време на онова парти.

След като задейства механизма, част от библиотеката се плъзна напред и после встрани, разкривайки тумбеста метална кутия, чиято марка Сола разпозна веднага.

Разбира се, когато си се справил с повече от сто сейфа, няма как да не опознаеш производителите им наистина добре. Определено одобряваше избора на Бенлоиз. Ако самата тя се нуждаеше от сейф, би си взела точно такъв… и да, беше го завинтил за пода.

Поялната лампа, която извади от раницата си, беше малка, ала мощна, с бяло-синьо пламъче, което гореше с постоянно съскане.

Щеше да отнеме време.

Димът от топящия се метал дразнеше очите, носа и гърлото й, ала ръката й си оставаше все така сигурна, докато прорязваше квадратен отвор в предната стена на сейфа. При някои сейфове просто изкъртваше вратата, но с този тук можеше да се справи единствено по старомодния начин.

Отне й цяла вечност.

Но тя успя.

Сложи тежкия метален къс настрани, след което отново захапа крайчеца на фенерчето си и се приведе напред. Върху откритите рафтове бяха наредени бижута, борсови сертификати и няколко лъскави златни часовника, поставени на леснодостъпно място. Пистолет, който, готова бе да се обзаложи Сола, беше зареден. Никакви пари.

Но разбира се, при Бенлоиз навсякъде се търкаляше кеш, така че едва ли можеше да се очаква да хаби мястото в сейфа с него.

По дяволите. Тук нямаше нищо, което да струва само пет хиляди долара. А този път тя търсеше само това, което й се дължеше по право.

Сола изруга и приседна на петите си. В проклетия сейф нямаше нищо, което да струва под двайсет и пет хилядарки. А не беше, като да може да си отчупи парче от каишката на някой часовник… защото как, по дяволите, щеше да го обърне в пари?

Мина една минута.

После още една.

О, майната му, каза си тя и като облегна изрязаното парче метал о стената на сейфа, бутна механизма на мястото му. Изправи се на крака и обходи стаята със светлината на фенерчето си. Книгите бяха все колекционерски, първи издания. Произведенията на изкуството по стените и масите бяха не само страшно скъпи, но и никак нямаше да й е лесно да ги продаде, без да прибегне до съмнителни дилъри… с други думи — хора, с които Бенлоиз беше тясно свързан.

Ала нямаше да си тръгне оттук без парите си, по дяволите…

Изведнъж по устните й се разля усмивка. Беше намерила решението.

В продължение на безброй години в човешката цивилизация търговията бе съществувала и процъфтявала на разменни начала. Което означаваше, че хората бяха заменяли стоки и услуги за други на същата стойност.

Въпреки че толкова пъти бе изпълнявала подобни мисии, никога досега не се бе замисляла за допълнителните разходи, които това струваше на набелязаните й обекти — нови сейфове, нови охранителни системи, още протоколи за безопасност. Можеше да се обзаложи, че всичко това беше скъпо, макар и далеч не толкова, колкото нещата, които обикновено вземаше. А ето че беше проникнала тук, приемайки за даденост, че тези допълнителни разходи ще бъдат за сметка на Бенлоиз… нещо като глоба, задето се бе опитал да я прецака.

Ала сега те се превръщаха в смисъла на цялото начинание.

Докато отиваше обратно към стълбите, Сола прехвърляше през ума си възможностите, с които разполагаше… и в крайна сметка се спря на бронзова скулптура на Дега, изобразяваща малка балерина. Тя стоеше в една ниша встрани и бе точно от типа, който би се харесал на баба й… което навярно беше и причината от всички произведения на изкуството в къщата да си избере точно нея.

Лампата, монтирана в тавана над статуята, беше изключена, ала шедьовърът въпреки това грееше. На Сола особено й хареса наборът на пачката, изящната и все пак корава експлозия от тюл, обхваната от метална мрежа, уловила съвършено същината на това, което бе гъвкаво и пластично.

Сола се приближи до основата на статуята, обви ръце около нея и повика на помощ цялата си сила, за да я завърти с не повече от пет сантиметра.

След това изтича по стълбите, откачи рутера и лаптопа си от контролния панел на алармата в спалнята, заключи вратата след себе си и излезе през прозореца, в който беше изрязала дупка.

Само четири минути по-късно вече беше върху ските и пореше снега.

Въпреки че джобовете й бяха празни, когато си тръгна от имението, тя се усмихваше.

38

Когато мерцедесът най-сетне спря пред главния вход на имението, Куин слезе пръв и отиде да отвори вратата откъм Лейла. Докато го правеше, очите й се вдигнаха, за да срещнат неговите, и той разбра, че никога няма да забрави как изглежда лицето й в този миг. Кожата й беше бяла като лист хартия и сякаш също толкова тънка, докато красивите й кости като че ли се мъчеха да пробият плътта, която ги покриваше. Очите й бяха хлътнали в черепа. Устните й бяха тънки и безкръвни.

В този момент Куин знаеше как ще изглежда тя, когато умре, колкото и десетилетия или векове да оставаха дотогава.

— Аз ще те пренеса — каза и се наведе да я вдигне.

Това, че тя дори не се опита да възрази, говореше колко малко от нея бе останало.

Докато Фриц отваряше вратата на вестибюла, сякаш ги беше очаквал, Куин почувства, че съжалява за всичко: за мечтата, на която си бе позволил да се отдаде за мъничко по време на периода й на нужда. Пропиляната надежда. Физическата болка, която тя изпитваше. Емоционалното страдание, което и двамата преживяваха.

Ти й го причини.

Докато й бе помагал в периода й на нужда, единственото, за което мислеше, бе положителният резултат, в който беше толкова сигурен. Ала сега, когато бе на земята, здраво стъпил върху коравата, зловонна пръст на действителността? Не си струваше. Дори шансът за здраво дете не си струваше всичко това.

Най-лошото бе да я гледа как страда.

Докато я внасяше в къщата, се молеше там да не ги чака многолюдна публика. Искаше да й спести поне едно нещо, та дори и само това, да бъде пренесена като на парад пред цял куп печални, разтревожени лица.

Наоколо нямаше никого.

Куин изкачи стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж, а когато стигна втория етаж, изруга при вида на отворения кабинет на Рот.

От друга страна, кралят беше сляп.

Джордж джафна за поздрав, но Куин продължи напред, право към стаята на Лейла. Отвори вратата с крак и установи, че догенът беше подредил стаята и оправил леглото; чаршафите несъмнено бяха сменени, а на бюрото имаше свеж букет цветя.

Изглежда, не само той искаше да помогне по някакъв начин.

— Искаш ли да се преоблечеш? — попита Куин, докато затваряше вратата с ритник.

— Искам да се изкъпя…

— Ей сега ще пусна душа.

— … само че твърде много се боя. Не… искам да го видя, ако разбираш какво имам предвид.

Куин я положи върху леглото и приседна до нея. Сложи ръка на крака й и погали коляното й с палец.

— Толкова съжалявам — дрезгаво каза тя.

— По дяволите… не, не го прави. Никога не го казвай, не си го помисляй дори, ясно? Вината не е твоя.

— На кого тогава?

— Не става въпрос за това.

Мамка му, не можеше да повярва, че спонтанният аборт може да продължи цяла седмица. Как беше възможно…

По гримасата, която разкриви лицето на Лейла, разбра, че я е връхлетял нов спазъм. Погледна назад, очаквайки да види доктор Джейн… и установи, че са сами.

Това по-красноречиво от всичко друго му показа, че нищо не можеше да се направи.

Куин отпусна глава и улови ръката й в своята. Всичко беше започнало с тях двамата. И щеше да свърши с тях двамата.

— Мисля, че ми се иска да поспя — каза Лейла, като стисна ръката му. — А и ти изглеждаш така, сякаш се нуждаеш от същото.

Куин погледна към креслото.

— Не е нужно да оставаш при мен — промълви Лейла.

— Къде другаде мислиш, че мога да бъда?

За миг през ума му пробяга образът на Блей, разтворил широко ръце. Ама че фантазия!

Не ме докосвай по този начин.

Куин пропъди тези мисли от главата си.

— Ще поспя ей там.

— Не можеш да останеш тук в продължение на седем нощи.

— Пак ще го повторя: къде другаде да отида…

— Куин! — Гласът й стана строг. — Ти имаш работа. Пък и нали чу какво каза Хавърс. Това ще отнеме известно време и никой не знае точно колко. Не ме грози опасност да умра от кръвоизлив и честно казано, имам чувството, че трябва да бъда силна за пред теб, а нямам енергия за това. Моля те, идвай да ме наглеждаш, разбира се. Но ще полудея, ако се настаниш тук за постоянно, докато приключи всичко това.

Тихо отчаяние. Ето какво бе останало на Куин, докато седеше на ръба на леглото и държеше ръката на Лейла.

Не след дълго се изправи, за да си върви. Тя имаше право, разбира се. Трябваше да си почине възможно най-добре, а освен да се взира в нея и да я кара да се чувства като някакъв експонат, той не можеше да стори абсолютно нищо друго.

— През цялото време ще съм наблизо.

— Знам. — Тя поднесе юмрука му към устните си и Куин с потрес почувства колко бяха студени. — Ти… си всичко, което бих могла да искам.

— Ами. Нищо не съм…

— Винаги правиш онова, което е правилно и почтено. Винаги.

Е, това беше въпрос на мнение.

— Слушай, телефонът ми е у мен. Ще намина след час-два, за да видя как си. Ако спиш, няма да те безпокоя.

— Благодаря ти.

Куин кимна и излезе заднешком от стаята. Веднъж бе чул, че не бива да се обръщаш с гръб към една Избраница, и си каза, че държане според етикета няма да навреди.

Затвори вратата след себе си и се облегна на нея. Единственият, когото искаше да види в този момент, бе единственият в къщата, който не проявяваше никакъв интерес…

— Какво става?

Гласът на Блей беше такъв шок, че Куин реши, че си го е въобразил. Само дето миг по-късно самият Блей се показа от дневната на втория етаж. Сякаш беше чакал там през цялото време.

Куин потърка очи и тръгна натам, тялото му — устремено към онова, за което се бе молил.

— Губи го — чу се да казва глухо.

Блей измърмори нещо в отговор, ала умът на Куин не възприе нищо. Интересно, до този миг спонтанният аборт не му се струваше реален. Не и докато не каза на Блей.

— Моля? — попита, давайки си сметка, че Блей като че очаква отговор.

— Мога ли да направя нещо?

Странно. Куин винаги бе имал чувството, че е излязъл от утробата на майка си напълно пораснал. Но разбира се, него никога не го бяха глезили и наричали с умилителни имена; не го бяха прегръщали, когато се удареше, не го бяха гушкали, когато беше уплашен. В резултат, дали защото му беше в природата, или защото бе възпитан по този начин, той никога не се бе държал като дете. Защото нямаше детство, към което да се върне.

И все пак, когато проговори сега, го стори съвсем по детски:

— Направи така, че да престане.

Сякаш Блей единствен притежаваше силата да стори чудо.

И тогава… той го направи.

Разпери широко ръце, предлагайки му единственото убежище, което Куин бе познал някога.

* * *

— Направи така, че да престане.

Тялото на Блей затрепери, когато Куин изрече тези думи. През всичките години, в които го познаваше, го бе виждал в най-различни настроения и при най-различни обстоятелства. Но никога такъв. Никога толкова абсолютно и напълно съсипан.

Никога като дете, беззащитно и изгубено.

Въпреки необходимостта да стои възможно най-далеч от всичко, свързано с чувства, ръцете му се разтвориха от само себе си. Когато Куин пристъпи в обятията му, тялото му изглеждаше по-малко и по-крехко, отколкото беше всъщност. А ръцете, които се обвиха около кръста на Блей, просто се отпуснаха там, сякаш не им бе останала и капчица сила.

Блей придържаше и двама им.

Очакваше Куин да се отдръпне бързо — обикновено той не можеше да се справи с какъвто и да било интензивен физически контакт в продължение на повече от секунда и половина, освен ако не ставаше въпрос за секс.

Само че Куин не го стори. Всъщност изглеждаше готов да остане на прага на дневната завинаги.

— Ела — каза Блей и като го придърпа в стаята, затвори вратата. — Да идем на дивана.

Куин го последва, влачейки крака вместо обичайната си бойна стъпка. Когато стигнаха до дивана, те седнаха с лице един към друг, а коленете им се докосваха. Разтърсващата тъга, която Блей видя насреща си, го трогна толкова дълбоко, че той не можа да попречи на ръката си да се протегне и да помилва тази черна коса…

Изведнъж Куин се сви до него, просто рухна, тялото му сякаш се пречупи надве и едва не се изсипа в скута на Блей.

Част от Блей си даваше сметка, че навлиза в опасни води. Сексът беше едно… и дори с него му беше адски трудно да се справи. Но този емоционален момент? Той можеше да го унищожи.

И именно заради това се бе махнал от спалнята предишния ден.

Само че тази вечер, за разлика от тогава, той контролираше нещата. Куин бе този, който търсеше утеха, и Блей можеше да му откаже или да му я даде, в зависимост от това, как се чувстваше. Да разчитат на теб, бе съвсем различно от това, да получаваш… или да се нуждаеш.

Блей го биваше в това, да разчитат на него. В това имаше една безопасност… сигурност, контрол. Не беше същото, като да пропаднеш в бездната. И ако някой го знаеше, това бе той. Господ му бе свидетел, че е прекарал години наред там долу.

— Бих сторил всичко, за да променя това — каза той, докато милваше Куин по гърба. — Боли ме, че трябва да преживееш…

О, думите бяха толкова безполезни.

Останаха така безкрайно дълго, обгърнати от тишината на стаята като в пашкул. На равни интервали старовремският часовник на полицата се обаждаше, а след известно време капаците на прозорците започнаха да се спускат.

— Ще ми се да можех да направя нещо — каза Блей, докато металните панели се застопоряваха на място с рязък звук.

— Вероятно трябва да вървиш.

Блей се направи, че не го е чул. Истината не бе нещо, което искаше да сподели: и насила да го караха, и пистолет да му опираха до челото… дори кралят да му наредеше — нищо не би могло да го откъсне оттук.

И това изпълни част от него с гняв. Не към Куин, а към собственото му сърце. Проблемът бе, че не можеш да спориш с природата си… и той постепенно го научаваше. Когато скъса със Сакстън. Когато призна пред майка си, че е гей. В този миг.

Куин се надигна, простенвайки, и разтърка лице. Когато свали ръце, бузите му бяха червени, също като очите му, ала не защото плачеше. Несъмнено беше изплакал от облекчение запаса си от сълзи за цяло десетилетие напред предишната нощ, когато беше спасил живота на един баща.

Дали тогава бе знаел, че Лейла не е добре?

— Знаеш ли кое е най-тежкото? — попита Куин, който отново бе започнал да звучи като себе си.

— Кое? — Господ им беше свидетел, че имаше цял куп неща, от които да избира.

— Видях детето.

Косъмчетата по тила на Блей настръхнаха.

— За какво говориш?

— Нощта, когато бранителите на честта ми се нахвърлиха и едва не умрях… помниш ли?

Блей се закашля; споменът за онази нощ бе така ярък и мъчителен, сякаш всичко се бе случило едва преди час. И все пак гласът на Куин беше равнодушен и спокоен, сякаш говореше за вечер, прекарана в нощен клуб или нещо подобно.

— А, да. Спомням си.

Правих ти изкуствено дишане на проклетия път — помисли си Блей.

— Възнесох се до Небитието… — Куин се намръщи. — Добре ли си?

О, да, направо страхотно.

— Извинявай. Продължавай.

— Озовах се там. Беше… ами както си чувал да разправят. Белота. — Куин отново потърка лице. — Толкова бяло. Навсякъде. Имаше врата и аз тръгнах към нея… знаех, че ако натисна дръжката, ще вляза и никога вече няма да изляза. Посегнах към нея… и тогава я видях. На вратата.

— Лейла — вметна Блей с чувството, че са го пронизали в гърдите.

— Дъщеря ми.

Дъхът на Блей секна.

— Твоята…

Куин го погледна.

— Беше… руса. Като Лейла. Ала очите й… — Той вдигна ръка към своите. — … бяха моите. Когато я видях, отдръпнах ръка от дръжката на вратата… и изведнъж се озовах на земята край пътя. Нямах представа какво беше всичко това. Но по-късно, много по-късно Лейла навлезе в периода си на нужда и ме потърси, и всичко си дойде на мястото. Изведнъж разбрах, че… е писано да стане така. Имах чувството, че е предначертано. Иначе за нищо на света не бих легнал с Лейла. Направих го единствено защото знаех, че ще си имаме дъщеричка.

— Исусе.

— Само че грешах. — Куин потърка лице за трети път. — Грешах напълно и невъобразимо… и наистина ми се иска да не бях поемал по този път. За нищо друго в живота си не съжалявам така… е, освен за едно.

Блей не можеше да не се зачуди какво ли би могло да е по-лошо от това.

Какво мога да сторя? — питаше се той наум.

Очите на Куин обходиха лицето му.

— Наистина ли искаш да ти отговоря?

Очевидно го беше изрекъл на глас.

— Да, искам.

Куин вдигна ръка и я сложи на бузата му.

— Сигурен ли си?

Начаса атмосферата се промени. Трагедията все още беше там, но само за миг осезаемото сексуално напрежение се завърна между тях.

Погледът на Куин пламна, клепачите му натежаха.

— Трябва ми… нещо, на което да се опра. Не знам как да го обясня другояче.

Тялото на Блей реагира мигновено. Кръвта му закипя.

— Нека те целуна — простена Куин, привеждайки се към него. — Знам, че не го заслужавам, но моля те… това е, което можеш да направиш за мен. Нека те почувствам…

Устните на Куин докоснаха неговите. Върнаха се за още. Задържаха се.

— Ще те умолявам, ако трябва. — Още от милувката на тези опустошителни устни. — Не ме е грижа. Ще се моля…

Само че нямаше да е необходимо.

Блей позволи главата му да се извие назад, докато повече нямаше накъде; ръката на Куин върху лицето му бе едновременно нежна и властна. А после устните им отново се сляха, бавно, опиващо, неумолимо.

— Пусни ме отново в себе си, Блей…

39

Асейл се прибра вкъщи около половин час преди изгрев-слънце. Паркира роувъра в гаража и изчака вратата да се затвори, преди да слезе от колата.

Винаги се бе смятал за интелектуалец… и то не в смисъла, който глимерата влагаше в тази дума — самомнителни сноби, които се произнасяха надуто за литература, философия или духовни въпроси. По-скоро ставаше въпрос за това, че малко бяха нещата в живота, които не можеше да подложи на рационален анализ и да проумее напълно.

Какво, по дяволите, бе направила онази жена в дома на Бенлоиз?

Очевидно бе професионалистка, която притежаваше и необходимите пособия, и нужните познания, и практичен подход към проникването в чужда къща. Асейл подозираше, че или се бе сдобила с план на сградата, или бе идвала там преди. Толкова способна. Толкова решителна. А той наистина беше в състояние да го прецени — беше я следвал през цялото време, докато беше вътре, материализирайки се през прозореца, който тя бе отворила, а след това придържайки се в сенките, докато се промъкваше след нея.

Ала едно не разбираше. Кой крадец би проникнал в строго охранявана къща, би открил сейфа и след като прогореше дупка в него и откриеше цял куп скъпи и лесни за носене неща… би си тръгнал без нищо? Защото Асейл прекрасно бе видял до какво бе имала достъп — след като тя излезе от кабинета, той освободи механизма в библиотеката, също като нея, и използва собственото си фенерче, за да надникне в сейфа.

Просто за да провери какво бе оставила след себе си, ако изобщо бе оставила нещо.

Когато той напусна кабинета, придържайки се в сенките, я бе видял как поспира за миг в преддверието с ръце на хълбоците и бавно завърта глава, сякаш преценява възможностите. А след това тя се приближи до една статуя, която трябва да беше на Дега… и я завъртя с няколко сантиметра наляво.

В това нямаше никакъв смисъл.

Възможно бе да е разбила сейфа, търсейки нещо конкретно, а то да не се бе оказало вътре. Пръстен, огърлица, дрънкулка. Компютърен чип, микрокарта, някакъв документ, като завещание или застрахователна полица. Само че забавянето в преддверието беше в разрез с предишната й бързина… а след това беше преместила статуята?

Единственото обяснение бе, че това бе целенасочено оскверняване на имуществото на Бенлоиз.

Но ако ставаше дума за отмъщение, извършено върху неодушевени предмети, в действията й трудно можеше да бъде открита логика. Просто трябваше да събори статуята. Да я вземе със себе си. Да я надраска с вулгарности. Или да я съсипе с някой тежък лост. Ала едно почти незабележимо завъртане?

Единственото заключение, което му идваше на ума бе, че това трябва да беше някакво послание. Което изобщо не му харесваше. Защото означаваше, че вероятно познава Бенлоиз лично.

Асейл отвори вратата на джипа…

И се дръпна рязко, изсъсквайки и бърчейки нос.

— О, господи!

— Чудехме се колко дълго ще останеш вътре.

При звука на този сух глас, Асейл слезе от колата и огледа просторния гараж с отвращение. Вонята беше нещо средно между труп, разлагащ се от няколко дни, развалена майонеза и изветрял евтин парфюм.

— Това, което си мисля, ли е? — попита той братовчедите, които стояха на прага.

Слава на Скрайб Върджин, те пристъпиха напред и затвориха вратата към къщата… иначе отвратителната смрад щеше да нахлуе и там.

— Наркодилърите ти. Е, поне някои части от тях.

Какво. По. Дяволите?

С широки крачки Асейл се насочи към мястото, което Ерик му сочеше — далечния ъгъл, където бяха метнати небрежно три зелени найлонови торби. Приклекна, охлаби жълтата връзка на една от тях, отвори я и…

Срещна безжизнените очи на човек, когото познаваше.

Главата бе отрязана, докато е бил жив, отделена чисто от гръбнака на около осем сантиметра под линията на челюстта и завъртяна така, че да гледа през импровизирания си ковчег. Тъмната коса и червендалестата кожа бяха изцапани с лъскава черна кръв и ако миризмата беше гадна при колата, толкова отблизо очите на Асейл се насълзиха, а гърлото му се сви.

Не че го беше грижа.

Отвори и другите две торби и използвайки найлона, за да не ги докосва директно, завъртя двете глави в същата позиция. След това приседна на пети и се загледа в тях, устите им — зяпнали безсилно за въздух.

— Кажете ми какво стана — мрачно рече той.

— Отидохме на предварително уговореното място.

— Скейт рампата, паркът на брега или под моста?

— Мостът. Пристигнахме… — Тук Ерик махна към близнака си, който стоеше до него, безмълвен и бдителен. — … със стоката навреме. След около пет минути се появиха тези тримата.

— Като лесъри.

— Носеха парите. Бяха готови да сключим сделката.

Асейл рязко завъртя глава.

— Не са дошли, за да ви нападнат?

— Не, обаче го разбрахме твърде късно. — Ерик сви рамене. — Бяха лесъри, появили се изневиделица. Не знаехме колко от тях се навъртат наоколо и нямахме намерение да рискуваме. Чак когато претърсихме телата им и открихме точната сума, си дадохме сметка, че са дошли просто да сключат сделката.

Лесъри в търговията с наркотици? Е, това беше нещо ново.

— Пронизахте ли телата?

— Взехме главите и скрихме останалото. Парите бяха в раницата на онзи вляво и естествено, прибрахме и парите.

— Телефони?

— У нас са.

Асейл понечи да извади една пура, но се отказа — не искаше да хаби хубавия вкус. Затвори торбите и се изправи от касапницата.

— Сигурни сте, че не са били враждебно настроени?

— Бяха зле подготвени, за да могат да се защитят.

— Това, че са били лошо въоръжени, не означава, че не са дошли, за да ви убият.

— Защо да носят парите тогава?

— Може да са възнамерявали да търгуват с някой друг.

— Както казах, носеха точната сума.

Асейл рязко им даде знак да се върнат в къщата и, о, какво облекчение бе да вдишат чист въздух. Докато щорите бавно се спускаха пред стъклата, отрязвайки лъчите на приближаващата зора, той отиде до барчето с вино, извади голяма бутилка „Монтраше“, на „Бушар Пер е Фис“, реколта 2006, и я отвори.

— Ще се присъедините ли към мен?

— Разбира се.

Асейл се настани на кръглата маса в кухнята с бутилката и три чаши. Напълни ги и раздели шардонето с двамата си помощници.

Не им предложи от пурите си. Те бяха твърде скъпи.

За щастие, те извадиха цигари и ето че седяха заедно, пушеха и се редуваха да смъркат блис[1] от острието на ножа му.

— Никаква агресия от страна на тези убийци — промърмори той, докато отмяташе глава назад, за да издуха струя син дим, която се издигна над него.

— И точната сума.

След един дълъг миг Асейл отново изправи глава.

— Възможно ли е Обществото на лесърите да се опитва да пробие в моя бизнес?

* * *

Кор седеше сам на светлината на свещта.

В склада цареше тишина — войниците му все още не се бяха прибрали, над главата му не се разхождаха нито хора, нито разни сенки. Въздухът беше студен, студен беше и циментът под него. Обгръщаше го мрак, с изключение на облака златна светлина, в чийто край седеше.

Една мисъл някъде в дълбините на съзнанието му нашепваше, че става опасно близо до зазоряване. А имаше и още нещо, нещо, което трябваше да си спомни.

Само че нищо не можеше да си пробие път през мъглата в главата му. Приковал поглед в пламъчето пред себе си, той отново и отново преживяваше изминалата нощ.

Да каже, че е открил местонахождението на Братството, навярно би било малко пресилено, но определено не и пълна лъжа. Беше следвал онзи мерцедес, миля след миля, без истински план за това, какво би могъл или би трябвало да стори, когато колата спре… когато изведнъж сигналът на Избраницата му не просто изчезна, а беше рязко пренасочен… като топка, отскочила от стена и променила траекторията си.

Той се бе залутал объркан, материализирайки се ту тук, ту там… а през цялото време по кожата му пълзеше някакво усещане за ужас, сякаш тя беше антена за опасности и настойчиво го предупреждаваше за надвиснала заплаха. Отстъпвайки, той се бе озовал в подножието на планина, чиито очертания бяха неясни и размазани дори на ярката лунна светлина.

Там трябва да се намираше къщата им.

Може би на върха. Може би от другата страна.

Това бе единственото обяснение — в края на краищата Братството живееше с краля, за да го защитава, така че несъмнено бяха взели предпазни мерки, каквито никой друг не би взел; навярно дори имаха на свое разположение технологии и мистични способи, които не бяха достъпни за никой друг.

Отчаян, Кор бе започнал да обикаля наоколо, на няколко пъти бе обходил подножието на планината, но така и не бе доловил нищо друго, освен пречупения сигнал на Избраницата си и все същия странен ужас. В крайна сметка заключи, че тя трябваше да се намира някъде по тези земи — щеше да усети, ако беше напуснала пределите им в която и да било посока, а му се струваше логично да предположи, че ако се бе върнала в свещения си храм извън този свят или пък (опазили Съдбите!) беше умряла, ехото на кръвта й в него щеше да изчезне.

Неговата Избраница беше някъде там.

Връщайки се към настоящето, към склада, в който се намираше сега, Кор бавно потърка ръце и драскането на мазолите му един в друг отекна в тишината. Вляво, в края на обръча светлина, хвърляна от свещта, лежаха оръжията му — камите, пистолетите и любимата му коса, грижливо подредени до разхвърляните му горни дрехи, които бе свалил на секундата, в която бе избрал точно това място на пода.

Съсредоточи се върху косата и зачака тя да му заговори. Тя често го правеше, кръвожадната й природа — в съвършен синхрон с агресията, която течеше във вените му — оформяше мислите и подтикваше действията му.

Зачака тя да му каже да удари Братството право в сърцето. Там, където бяха жените им. Децата им.

Кънтящата тишина беше обезпокояваща.

Пристигането му в Новия свят беше продиктувано от желанието му да се сдобие с власт и най-дръзкият израз на това желание бе да свали краля от престола… така че, естествено, бе избрал именно този начин на действие. И постигаше напредък. Покушението през есента, което без съмнение беше докарало смъртни присъди за него и войниците му, беше тактически ход, който едва не бе сложил край на войната, още преди да е започнала. А и отношенията му с Елан и глимерата подпомагаха плана му и увеличаваха подкрепата му сред аристокрацията.

Ала това, което бе научил тази нощ…

О, съдби, близо година, изпълнена с работа и саможертви, и планиране, и битки, бледнееше в сравнение с това, което бе открил тази нощ. Ако интуицията му не го лъжеше (а как бе възможно да го лъже!), всичко, което трябваше да стори, бе да строи войниците си и да започне обсада с падането на нощта. Битката щеше да бъде епична и какъвто и да бъдеше изходът, местонахождението на Братството и на Първото семейство веднъж завинаги щеше да изгуби защитата на неизвестността си.

Щеше да бъде стълкновение, достойно да остане в аналите — та нали последното нападение над кралски дом бе онова, в което бяха убити родителите на Рот, когато той все още беше претранс.

Историята щеше да се повтори.

А той и войниците му имаха сериозно преимущество, с което убийците от онова нападение не бяха разполагали — сега Братството имаше няколко обвързани членове. Всъщност, доколкото Кор знаеше, те всички бяха обвързани… и това щеше да раздвои вниманието и лоялността на воините както нищо друго. Въпреки че първата им отговорност като лична охрана на краля бе да бранят Рот, самата им същност щеше да бъде разкъсана, а дори най-могъщият боец, стиснал най-великолепното оръжие в ръка, щеше да бъде отслабен, ако мислите му бяха на две места едновременно.

А ако Кор или някой от войниците му успееше да се добере дори до една от шеланите, Братството щеше да клекне… защото другата неизменна истина за тях бе, че болката на един бе агония за всички.

Само една от жените бе всичко, от което се нуждаеха, непобедимото оръдие. Кор бе сигурен в това с цялото си същество.

Седнал в светлината на свещта, той потриваше ръце, напред-назад, напред-назад.

Една жена.

Това бе всичко, което му трябваше.

И тогава щеше да заяви правата си не само върху своята жена… но и върху трона.

[1] Вид дизайнерски наркотик, синтетичен канабис. — Б.пр. ↑

40

Куин знаеше, че поставя Блей в ужасно несправедливо положение. На това му се казваше чукане от съжаление. Но, господи… само като погледнеше в тези бездънни сини очи, открити за него така, както някога… това бе единственото, за което бе в състояние да мисли. И, да, строго погледнато, наистина ставаше въпрос за секс, в смисъл че искаше тялото му… и по-точно — една част от него. Ала беше и много повече от това.

Не би могъл да го изрази с думи, просто не го биваше да борави с тях. Но желанието му за близост го бе подтикнало към тази целувка. Искаше да покаже на Блей какво има предвид, от какво се нуждае, защо това бе важно. Струваше му се, че целият му свят рухва, обгърнат в пламъци, а загубата, която се случваше едва в съседната стая, щеше да боли още дълго, дълго време.

И все пак да бъде с Блей, да усеща топлината му и да го докосва, бе като обещание за изцеление. Дори ако траеше само докато бяха в тази стая, той щеше да го приеме като скъпоценен дар… и ако трябваше да го преживява отново и отново като спомен.

— Моля те — прошепна той.

Само че така и не даде на Блей възможност да отговори. Езикът му се показа, близна устните на другия воин, промъкна се между тях, завзе устата му. Отговорът на Блей бе в начина, по който позволи да бъде бутнат лекичко назад върху възглавниците на дивана.

В главата на Куин имаше две смътни мисли. Едната бе, че вратата е само затворена, но не и заключена… за което той се погрижи, като пусна месинговото резе с помощта на волята си. Втората беше, че не могат да си позволят да обърнат мястото надолу с главата. Да го направи със собствената си спалня, беше едно, но тази дневна беше обща собственост, приятно обзаведена с копринени възглавници, изящни завеси и цял куп неща, които изглеждаха така, сякаш лесно можеха да бъдат разкъсани, строшени или, не дай си боже, направени на петна.

Пък и вече бе съсипал хамъра си, помлял бе градината и накрая беше разпердушинил спалнята си. Определено беше покрил квотата си за разрушение за тази година…

Разбира се, най-разумното решение на проблема как да не създаде нови грижи на Фриц, бе да изминат няколкото метра по коридора и да се преместят в стаята му, ала когато изкусните ръце на Блей се спуснаха към бедрата му и се захванаха с ципа му, тази блестяща идея отиде по дяволите.

— О, господи, докосни ме — простена той, а тазът му подскочи нагоре.

Просто трябваше да внимава всичко да си остане чистичко и подредено. При положение че изобщо беше възможно.

Когато ръката на Блей се пъхна в кожените му панталони и се плъзна нагоре-надолу, тялото на Куин се изви в дъга. Ъгълът не беше съвсем подходящ, а и панталонът здравата притискаше топките му, ала, всемогъщи боже, изобщо не го беше грижа. Фактът, че е Блей, му стигаше.

Човече, след всички тези години на свирки и чекии, които му бяха правили и самият той беше правил, имаше чувството, че за първи път го докосват. Трябваше да върне услугата.

Издаде гърди напред, така че лицата им се доближиха. Господи, обожаваше погледа на тези сини очи, които Блей вдигна към него, разгорещени, необуздани, грейнали.

Готови.

Куин го сграбчи здраво и го привлече към себе си, впивайки устни в тези на Блей, прониквайки между тях, покорявайки ги…

— Почакай, почакай. — Блей се дръпна назад. — Ще строшим дивана.

— Какво? — Очевидно му говореха на английски, но дяволите да го вземат, ако схващаше и дума. — Диванът?

А после си даде сметка, че така бе притиснал Блей в страничната облегалка, че тя бе започнала да поддава. Ето какво причиняваха на мебелите повече от двеста килограма секс.

— О, мамка му, съжалявам.

Понечи да се отдръпне, но тогава Блей пое нещата в свои ръце… и ето че Куин вече лежеше по гръб на пода, с притиснати крака и панталони, смъкнати около глезените.

Прекрасна. Идея.

Благодарение на това че не носеше бельо, възбудата му начаса се възползва от възможността да излезе на чист въздух. Той свали ръка и се докосна, докато Блей сваляше тежките ботуши, които му пречеха, и ги захвърляше настрани. След това беше ред на панталоните — Куин никога през живота си не се бе радвал повече при вида на чифт кожени панталони, политнали във въздуха.

А след това Блей се зае за работа.

Куин затвори очи, когато усети как раздалечават бедрата му и от вътрешната им страна се плъзват две воински ръце. И начаса пусна ерекцията си — защо трябваше неговата длан да се пречка, когато тази на Блей можеше да…

Само че не ръцете на Блей го поеха. А топлата, влажна уста, която допреди малко Куин бе целувал така, сякаш животът му зависеше от това.

За частица от секундата, докато Блей го засмукваше, през ума му мина мисъл, от която топките му се сгърчиха — че Сакстън бе научил Блей как да го прави… собственият му шибан братовчед бе правил това на Блей, а Блей — на него…

Престани, нареди си той. Каквото и да бе миналото, каквито и уроци да бе съдържало то, сега неговата ерекция бе тази, която получаваше внимание. Така че — майната му на всичко друго. За да се увери, че наистина е така, той си заповяда да отвори очи. Мили… боже…

Главата на Блей се движеше нагоре-надолу над бедрата му, юмрукът му — стиснал основата на пениса му, докато другата му ръка се грижеше за топките. В този миг, сякаш бе чакал очите им да се срещнат, Блей го пусна за миг и облиза устни.

— Не искаме да оцапаш хубавата стая, нали? — провлачи той.

А след това протегна език и близна пиърсинга му там долу; розовата плът подразни оловносивата халка и топчица…

— Господи, ще свърша още сега — откъсна се дрезгав стон от Куин, у когото се надигаше мощно освобождаване. — Ще…

Беше безсилен да го спре — можеше да го стори толкова, колкото някой, скочил от висока скала, би могъл да се откаже няколко метра след като го е направил.

Но той не искаше да го спира. И не го стори.

С мощен рев (който несъмнено беше чут и навън), гръбнакът на Куин се изви, задникът му се стегна и топките му изригнаха. Ала ефектът не спря само дотам. Освобождаването премина през цялото му тяло, разтърсваща енергия, бушуваща в него, докато той впиваше пръсти в килима, върху който лежеше, стиснал зъби… и свърши необуздано.

За щастие, Блей чудесно го биваше с „почистването“… от което оргазмът на Куин стана още по-мощен. И му даде толкова много за гледане. До края на дните си Куин нямаше да забрави тази гледка: устата на Блей — обвита около него, бузите му — хлътнали, докато поемаше неговото освобождаване… до последната капка. Отново и отново, и отново.

Обикновено Куин беше готов да започне отначало почти моментално, ала когато мощните вълни най-сетне престанаха да се разбиват в него, тялото му се отпусна съвършено безсилно, ръцете му тупнаха на пода, коленете му омекнаха, главата му се люшна.

Като се замислеше, това трябва да бе най-невероятният оргазъм в живота му. Отстъпваше най-много на онези, които бе имал по-рано през деня с Блей.

— Не мога да помръдна — промълви той.

Смехът на Блей беше дълбок и сексапилен.

— Наистина изглеждаш мъничко поизцеден.

— Мога ли да ти върна услугата?

— Можеш ли да повдигнеш глава?

— Тя все още ли е закачена за тялото ми?

— Доколкото мога да видя — да.

Блей отново се засмя и в този миг Куин разбра какво иска да направи… и сам се изненада от себе си. Във всичките си сексуални подвизи никога не бе позволявал да го чукат. То просто не бе част от програмата. Той беше завоевателят; този, който вземаше, който поемаше контрол и нито за миг не губеше това превъзходство. Да бъде отдолу не беше нещо, към което проявяваше какъвто и да било интерес.

Ала сега го искаше.

Единственият проблем бе, че буквално не можеше да помръдне. Пък и… как да каже на Блей, че е девствен? Защото искаше да го стори. Ако някога стигнеха дотам, той държеше Блей да знае. По някаква причина това бе важно за него.

Изведнъж лицето на Блей изникна пред очите му и, господи, толкова беше красив, с пламнали бузи, грейнали очи, а масивните му рамене закриваха всичко в стаята. А усмивката му… усмивката му беше толкова секси, толкова самодоволна и самоуверена… сякаш фактът, че бе доставил такова удоволствие на някой друг, му бе достатъчен и той не се нуждаеше сам да постигне освобождаване. Само че това не беше справедливо, нали така?

— Не мисля, че скоро ще можеш да помръднеш — каза Блей.

— Може би. Но мога да си отворя устата — тихо отвърна Куин. — Почти толкова широко, колкото и ти.

* * *

Е, добре, мисълта, че бе доставил такъв оргазъм на Куин, бе толкова удовлетворяваща, че той напълно бе забравил за собственото си тяло. Работата бе там, че след толкова години, в които го бяха отхвърляли, беше невероятно въодушевяващо да се почувства силен по отношение на Куин… да бъде онзи, който го бе отвел до едно място по-еротично и уязвимо от всяко друго в живота му. А именно това се бе случило. Той знаеше точно как изглежда и звучи Куин, когато свършва, и сега можеше да заяви без капчица съмнение, че никога не бе виждал приятеля си съсипан по този начин, проснат върху килима, вените на врата му — изпъкнали до скъсване, мускулите на корема — напрегнати, хълбоците му — разтърсвани от мощни тласъци. Оргазмът му беше продължил двайсет минути, без никакво прекъсване.

А сега, в последвалото затишие, Блей сякаш получи откровение. До този момент никога не си беше давал сметка за цинизма, който нито за миг не слизаше от лицето на Куин — сбърченото чело, постоянната саркастична извивчица на едното ъгълче на устните му, линията на челюстта, която никога не омекваше. Сякаш всичките гадости, които бе понесъл от семейството си, завинаги бяха разкривили чертите му.

Само че това не беше вярно, нали така? По време на оргазма и сега, когато нещата се бяха успокоили, от това напрежение нямаше и следа. Загубило всеки помен от резервираност, лицето на Куин изглеждаше много по-младо и Блей се зачуди защо досега не бе забелязал това.

— Е, ще ми дадеш ли нещо да посмуча, докато се възстановявам? — попита Куин.

— Как…?

— Казах, че съм жаден. И ми трябва нещо, което да посмуча. — При тези думи Куин прехапа долната си устна, забивайки белите кучешки зъби в меката плът. — Ще ми помогнеш ли?

Клепачите на Блей трепнаха.

— Да… мога да направя нещо по въпроса.

— Тогава нека видя как си сваляш панталоните.

Блей се изправи на крака толкова бързо, че почти наруши законите на физиката; изрита обувките и разкопча панталона си с треперещи пръсти. Оттук нататък нещата продължиха много бързо. И през цялото време докато се събличаше, по някакъв свръхестествен начин си даваше сметка за всичко в стаята… и най-вече — за Куин. Той отново ставаше корав, пенисът му се възбуждаше въпреки всичко, което беше преживял току-що… яките му бедра се стегнаха, тазът му се раздвижи… коремът му — толкова плосък, че и най-малкото движение на тялото му се очертаваше под опънатата загоряла кожа.

— О, да… — изсъска Куин и кучешките му зъби се удължиха, докато ръката му, открила възбудата на Блей, започна да го милва бавно.

Дишането на Блей се учести, а пулсът му се ускори, когато разноцветните очи на Куин се спряха върху пениса му.

— Ето какво искам — изръмжа другият мъж и като се пусна, протегна и двете си ръце.

За частица от секундата Блей не беше сигурен как точно ще го направят. Куин лежеше успоредно на дивана, така че нямаше кой знае колко място…

Гърлено, пулсиращо ръмжене изпълни въздуха, когато Куин сви пръсти… сякаш нямаше търпение да се добере до онова, което искаше.

Майната му на предварителното планиране.

Коленете на Блей се подчиниха на този зов и се присвиха, сваляйки тежестта му на пода, до главата на Куин.

Оттам нататък Куин взе нещата в свои ръце. Дланите му се протегнаха и притеглиха Блей напред, така че още преди той да разбере какво става, едното му коляно беше зад главата на Куин, а другият му крак — извит настрани.

— О… господи… — простена Блей, усетил как пенисът му се плъзва между устните на Куин.

Тялото му се килна напред, докато не се озова проснат върху възглавниците на дивана… и именно тогава най-неочаквано намери предостатъчно опора. Подпря ръце на дивана и разпредели тежестта си между коленете, краката и дланите си… след което се зае да изчука устата на Куин така, както никога не го беше правил.

Другият мъж пое абсолютно всичко, дори когато хълбоците на Блей се люшнаха напред в тласък, събрал цялата му сила.

С пръстите на Куин, впити в задните му части, и това невероятно смучене, и… Исусе, пиърсинга на езика му, чиято топчица се впиваше в пениса му с всяко докосване… Блей пое към абсолютно същия оргазъм, който Куин бе получил преди малко.

И все пак някъде на заден план, част от него се чудеше дали не наранява другия мъж. Та ако продължаваха така, той щеше да свърши в стомаха му, за бога…

Твърде късно бе да се тревожи за това.

Тялото му пое контрола, сковано от поредица разтърсващи спазми, които започваха от върха на гръбнака и се спускаха чак до краката му. И тъкмо когато стихийните усещания най-сетне започнаха да утихват, светът се разлюля около него, сякаш чувството му за равновесие беше издухано заедно с…

Не, със света всичко си беше наред. Просто Куин го беше вдигнал от пода, станал бе изпод него и заставаше зад…

Когато Куин проникна с мълниеносен тласък, от гърдите на Блей се изтръгна стон, който несъмнено можеше да бъде чут чак в Канада… Скърцането, отекнало в стаята, накара Куин да се намръщи, дори през напрежението и насладата.

О! Бяха избутали дивана по пода.

Все тая. Щеше да купи нов, ако счупеха този; но за нищо на света нямаше да спре това.

Ритъмът на Куин беше точно толкова неумолим, колкото и неговият преди малко… и в този случай подобна разплата бе не само това, което заслужаваше, но и точно каквото искаше. Всеки тласък притискаше лицето му в меките възглавници, при всяко отдръпване отново можеше да си поеме дъх, а после всичко се повтаряше.

Намествайки крака, така че Куин да може да проникне още по-дълбоко, Блей смътно усети, че бяха разместили дивана, ала кой го беше грижа, стига да не го избутаха в коридора!

В последния момент, тъкмо преди да свърши отново, той прояви достатъчно присъствие на духа, за да посегне към панталоните си.

Ръката на Куин се пресегна, избута бельото от ръцете му и се погрижи вместо него да има нещо, което да улови освобождаването му. Миг по-късно гърдите на Блей бяха повдигнати от дивана и той се оказа изправен на колене. Куин се погрижи за всичко, стиснал възбудата му, без нито за миг да спира тласъците си…

Свършиха едновременно и два вика отекнаха в стаята.

Насред оргазма Блей случайно вдигна глава и в старовремското огледало, което висеше между двата прозореца насреща му, зърна отражението им, с очите си видя, че са слети в едно… и от това отново свърши.

Най-сетне тласъците започнаха да отслабват. Пулсовете се забавиха. Дишането стана по-леко.

В огледалото Блей видя как Куин затвори очи и отпусна глава надолу. А после усети най-лекото докосване до шията си.

Устните на Куин.

След това свободната ръка на Куин се вдигна нагоре, поспирайки, за да се плъзне по гърдите му…

Куин замръзна. Дръпна се назад. Отдръпна устните и допира си.

— Съжалявам. Съжалявам, аз… знам, че не искаш това от мен.

Промяната върху лицето му, завръщането на обичайния му цинизъм… Блей изпита чувството, че му бяха откраднали нещо безмерно скъпо. Ала въпреки това не можеше го помоли отново да му даде близостта си. Куин беше прав — в мига, в който се появи тази нежност, у него се надигна паника.

Отдръпването беше бързо, прекалено бързо и Блей почувства, че му липсва усещането за пълнота и притежание. Но наистина беше време да сложат край на това.

Куин се прокашля.

— Ъъъ… искаш ли да…

— Аз ще се погрижа — промърмори Блей, измествайки ръката му от смачканите боксерки пред хълбоците си.

По време на секса тишината в стаята създаваше усещане за уединение. Сега тя допълнително усилваше звуците, които Куин създаваше, докато си обуваше кожените панталони.

Мамка му.

Отново бяха поели по същия опасен път. И докато това се случваше, усещанията бяха толкова наситени и завладяващи, че те не можеха да мислят за нищо друго, освен за секса. Ала сега, когато всичко бе свършило, Блей усети, че му е студено в свежия, приятно затоплен въздух на стаята, най-различни части от тялото му туптяха, след всичко, на което бяха подложени допреди малко, краката му бяха омекнали и нестабилни, мозъкът му — замаян…

Нищо не изглеждаше сигурно и безопасно. Ни най-малко.

Насилвайки се да се облече, той го стори възможно най-бързо, нахлузвайки всичките си дрехи, дори мокасините. Междувременно Куин върна дивана на мястото му, нагласявайки внимателно крачетата му в хлътнатините, които бяха останали в килима. Оправи възглавниците. Намести персийския килим.

И ето че сякаш нищо не се бе случило. Ако не се брояха смачканите боксерки, които Блей стискаше в юмрук.

— Благодаря ти — тихичко каза Куин. — Аз… ъъъ…

— Да.

— Е… аз да си вървя.

— Аха.

И това беше всичко.

Е, ако не се броеше затварянето на вратата.

Останал сам, Блей реши, че му трябва един душ. Още храна. Сън.

Вместо това остана в дневната на втория етаж, без да откъсва очи от огледалото, припомняйки си какво беше видял в него. Някъде на заден план в главата му се въртеше смътната мисъл, че не може да продължават така. Не беше безопасно за него от емоционална гледна точка. Всъщност беше същото, като отново и отново да слагаш ръка над пламък… и всеки път, когато отново го сториш, да доближаваш плътта си още малко до изпепеляващата горещина. Рано или късно, мехури от изгорено по кожата щяха да са най-малкият ти проблем, защото цялата ти шибана ръка ще е в пламъци.

След известно време обаче вече не мислеше за своето самосъхранение. А за онова, с което бе започнало всичко.

Направи така, че да престане.

Блей прокара ръка през косата си. След това погледна към затворената врата и се намръщи, а мислите се блъскаха в главата му.

Миг по-късно си тръгна забързано.

Преди да се затича.

А накрая хукна с всичка сила.

41

Беше около десет часът сутринта, когато Трез се отправи към „Сал“. Пътуването от апартамента в „Комодор“ до изискания ресторант на брат му не беше дълго, едва десетина минути, а на паркинга винаги имаше предостатъчно свободни места.

Но разбира се, заведението не отваряше, дори за персонала от кухнята, по-рано от един следобед.

Докато отиваше към входа, а снегът скърцаше под ботушите му, почти очакваше кодът, който отваряше външната врата, да не подейства. Ай Ем не се бе прибрал у дома в края на нощта и ако приемеше, че онези копелета от с’Хийб не го бяха взели за заложник, имаше само едно място, където брат му би могъл да бъде. След като беше изпил две кани кафе и си бе погледнал часовника безброй пъти, на Трез му бе станало ясно, че иска да се помирят, и се бе отправил навън.

Чудесно. Кодът не беше променен.

Засега.

Вътре заведението беше издържано в стил Рат Пак[1] — съвременна интерпретация на ерата, родила хора като Питър Лофърд и Франк Синатра — преддверие с червено-черни текстилни тапети отвеждаше в приемната, където бяха гардеробната, ретро подиумът за хостесата и бюрото на касиера. Отляво и отдясно се намираха двата главни салона, и двата — издържани в черно и червено кадифе и кожа, ала не тук прекарваха повечето си време местните големци, политици и богаташи. Любимото им местенце беше барът в дъното — стая с дървена ламперия, тапицирани с червена кожа пейки покрай стените и през работното време барман със смокинг, който стоеше зад десетметров дъбов бар и поднасяше само най-доброто.

Трез прекрачи в сумрачната вътрешност на помещението, заобиколи далечния край на изложените върху пет рафта бутилки и бутна летящата врата. Докато влизаше в кухнята, миризмата на босилек и лук, риган и червено вино му показа точно колко стресиран бе Ай Ем.

И наистина — брат му стоеше пред печката с шестнайсет котлона на отсрещната стена, пред него къкреха пет тигана, а Трез бе готов да се обзаложи, че във фурните също има разни неща. Междувременно върху плотовете от неръждаема стомана бяха наредени дъски за рязане, върху които се търкаляха отрязаните дръжки на множество чушки, а до тях — изключително острите ножове, които бяха използвани.

Трез можеше да се обзаложи и за кого си бе мислил брат му, докато бе кълцал продуктите.

— Изобщо ли няма да ми проговориш? — каза Трез на гърба му.

Ай Ем се премести на друг тиган, повдигна похлупака с бяла ръкохватка и бавно разбърка съдържанието му с голяма лъжица на дупки.

Трез се пресегна и си придърпа стол от неръждаема стомана, след което седна и потърка бедра.

— Ехо!

Ай Ем отиде при следващия тиган. А после — при този до него. Всеки си имаше отделна лъжица за разбъркване и Ай Ем много внимаваше да не смеси вкусовете.

— Виж, съжалявам, че ме нямаше, когато си дошъл в клуба тази нощ. — Всяка вечер, след като „Сал“ затвореше, Ай Ем отиваше в „Желязната маска“. — Трябваше да се погрижа за нещо.

Е, така си беше. След като откара до вкъщи мадамата с гаджето побойник, му беше отнело цяла вечност да я изкара от колата. Най-сетне я бе съпроводил до входната й врата и само дето не я беше натикал вътре. Когато се върна в беемвето, натисна газта, сякаш току-що бе заложил бомба зад себе си, и докато се носеше към „Желязната маска“, единственото, което отекваше в главата му, беше гласът на Ай Ем.

Не можеш да продължаваш така.

Ай Ем най-сетне се обърна, скръсти ръце на гърдите си и се облегна на печката. Бицепсите му по принцип бяха големи, ала напрегнати по този начин, опъваха почти до скъсване черната тениска, която носеше.

Клепачите бяха полуспуснати над бадемовите му очи.

— Наистина ли мислиш, че съм ядосан, защото те нямаше, когато отидох в клуба? Сериозно? Изобщо не може да е, задето ме остави да се оправям с Анслай или нещо такова.

Ето че се започваше.

— Не мога да се изправя очи в очи с тях и ти го знаеш. — Трез вдигна ръце, сякаш за да каже „какво мога да направя?“. — Ще се опитат да ме принудят да се върна с тях, а какво бих могъл да сторя аз? Да се съпротивлявам? В крайна сметка ще убия кучия син и тогава какво?

Ай Ем потърка очи, сякаш имаше главоболие.

— За момента изглежда, че се опитват да подходят дипломатически. Поне с мен.

— Кога ще се върнат?

— Не знам… и именно това ме безпокои.

Трез настръхна. Мисълта, че невероятно хладнокръвният му брат е разтревожен, го накара да се почувства така, сякаш бяха опрели нож в гърлото му.

Но разбира се, той прекрасно си даваше сметка колко опасни могат да бъдат събратята му. В общи линии с’Хийб бяха миролюбив народ, който нямаше нищо против да се държи настрани от войната с Обществото на лесърите и да не се забърква с досадните човеци. Интелигентни, духовни и с талант за наука, те като цяло бяха доста приятни. Стига да не си в черния им списък.

Трез погледна към тиганите и се зачуди какво ли беше месото в сосовете.

— Все още отработвам дълга си към Рив — изтъкна той. — А това задължение е по-важно.

— Не и за с’Хийб. Анслай каза, цитирам: „Време е“.

— Няма да се върна там. — Трез срещна погледа на брат си. — По никой начин.

Ай Ем отново се обърна към тиганите, разбърквайки ги един по един, всеки — с неговата си лъжица.

— Знам. Затова и готвя. Опитвам се да намеря изход.

Господи, Трез наистина обичаше брат си. Дори и ядосан, Ай Ем се опитваше да помогне.

— Съжалявам, че се изпарих и те оставих сам да се оправяш с това. Наистина. Не беше честно… просто… ами, да, наистина не мислех, че е безопасно да бъда в една стая с него. Страшно съжалявам.

Масивните гърди на Ай Ем се повдигнаха и спуснаха.

— Знам.

— Може просто да изчезна. Това би решило проблема.

Макар че направо би го убило да изостави Ай Ем. Работата бе там, че ако избягаше от с’Хийб, никога вече нямаше да види брат си. Никога.

— И къде точно ще отидеш? — попита Ай Ем.

— Нямам представа.

Добрата новина бе, че с’Хийб не обичаха да си имат никакво вземане-даване с Непознаваемите. Несъмнено дори да се появи в техния апартамент, бе истинско мъчение за първосвещеника, даже ако просто се бе материализирал на терасата. Да общува директно с човеци? Да бъде близо до тях? Главата на Анслай щеше да се взриви.

— Е, с какво беше зает? — попита Ай Ем.

Страхотно. Прехвърляха се на също толкова прекрасна тема.

— Отидох да огледам онзи склад — увъртя го Трез. Сякаш доброволно щеше да намеси мадамата и гаджето й в разговора.

— В един през нощта?

— Направих оферта.

— Колко?

— Милион и четиристотин. Искат два милиона и половина, обаче никога няма да ги получат. Мястото е празно от години и си личи. — Макар че… още докато го изричаше, трябваше да признае, че бе почувствал някакво присъствие там. Но разбира се, възможно бе просто напрежението да си казваше думата. — Предполагам, че ще смъкнат на два милиона. Аз ще предложа милион и шестстотин и в крайна сметка ще се разберем за един и седемстотин.

— Сигурен ли си, че искаш да се заловиш с този проект точно сега? Освен ако не се появиш в Територията готов да пуснеш мъжката си гордост в употреба, нещата със с’Хийб само ще ескалират.

— Ако ножът опре до кокала, ще се оправя.

— Когато — поправи го Ай Ем. — Искаш да кажеш „когато ножът опре до кокала“. Освен това знам какво се случи на задния паркинг, Трез. С мъжа и онази жена.

Еееестествено, че знаеше.

— Видял си записа на камерите?

Проклетата охранителна система.

— Да.

— Е, оправих се.

— Точно както се оправяш и със с’Хийб. Прекрасно.

Сериозно ядосан, Трез се приведе напред.

— Искаш ли да си сменим местата, братко мой? Ще ми се да видя колко добре ще се справиш ти с тази гадост.

— Със сигурност няма да съм някъде навън и да чукам курви, това поне мога да ти кажа. Което ме навежда на една мисъл… нашата брокерка не е ли жена?

— Майната ти, Ай Ем. Сериозно.

Трез скочи от стола и излезе от кухнята. Имаше си предостатъчно проблеми, дяволите да го вземат… изобщо не се нуждаеше от господин Самото съвършенство и магьосник в кухнята да му се бърка с хапливите си забележки…

— Не можеш да го отлагаш до безкрай — извика Ай Ем след него. — Нито пък да се опитваш да го заровиш между краката на безброй жени.

Трез спря, но продължи да се взира в изхода.

— Просто не можеш — отсече брат му.

Трез се завъртя рязко. Ай Ем стоеше до бара, а летящата врата до него се полюшваше, така че се получаваше ефект като в диско клуб — светло, тъмно, светло, тъмно. Всеки път щом откъм кухнята нахлуеше светлина, изглеждаше така, сякаш тялото на брат му е обвито в ореол.

Трез изруга.

— Искам просто да ме оставят на мира.

— Знам. — Ай Ем потри ръце. — Но наистина не знам как да ти помогна. Не мога да си представя да живея без теб и също като теб не искам да се връщам там. Обаче не ми идва на ума никакъв изход.

— Тези жени… нали се сещаш, онези, които… — Трез се поколеба. — Не мислиш ли, че те могат да ме оправят?

— Е, ако не го правят — сухо каза Ай Ем, — не ми е ясно защо си губиш времето с тях.

Трез не можа да сдържи една мимолетна усмивка.

— Не, имах предвид да оправят ситуацията със с’Хийб. Вече съм толкова далеч от девствеността, колкото изобщо е възможно. А има и нещо още по-лошо — те до една бяха Непознаваеми… и то предимно човешки жени. Това не може да не ги отврати. Нали все пак става дума за дъщерята на кралицата.

Ай Ем се понамръщи, сякаш досега не бе помислял за това, и Трез почувства искрица надежда.

— Не знам — долетя отговорът. — Може и да се получи… но в такъв случай пак ще си отнел от Нейно Величество това, което иска и от което се нуждае. Ако сметнат, че си опетнен, може просто да решат да те убият за наказание.

Все тая. Първо щеше да им се наложи да го надвият.

Залян от вълна на агресия, Трез вирна брадичка, а очите му пламтяха под веждите.

— Ако е така, ще трябва да се бият с мен. И гарантирам, че това няма да свърши добре за тях.

* * *

Рот разбра, че кралицата му е разстроена, в мига, в който тя прекрачи прага на кабинета му. В сладостното й ухание се долавяха остри, тръпчиви нотки на тревога.

— Какво има, лийлан? — попита той, протягайки ръце.

Въпреки че не можеше да я види, благодарение на спомените в главата му се появи съвсем ясен образ на това, как тя прекосява мекия килим: изящните движения на стройното й тяло, тъмната й коса — разпиляна по раменете, красивото й лице — обтегнато от напрежение.

Естествено, обвързаният вампир в него начаса бе обзет от неустоимо желание да открие и убие онова, което я е разстроило.

— Здравей, Джордж — поздрави тя кучето.

Ако се съдеше по потупването на опашка по пода, кучето трябва да бе получило първо своята доза милувки.

А после дойде ред на господаря му.

Бет се покатери в скута на Рот, лека като перце в сравнение с него, тялото й — топло и изпълнено с живот. Той обви ръце около нея и я целуна — от едната страна на шията, после от другата, а накрая по устните.

— Господи — изръмжа, усетил напрежението в тялото й. — Ти наистина си разстроена. Какво става, по дяволите?

Мамка му, та тя трепереше. Кралицата му буквално трепереше!

— Кажи ми, лийлан — настоя Рот, докато лекичко разтриваше гърба й. И се подготвяше да се въоръжи и да излезе навън посред бял ден, ако се наложи.

— Е, нали знаеш за Лейла — дрезгаво отвърна тя.

А!

— Да, знам. Фюри ми каза.

Бет облегна глава на рамото му и Рот я намести на скута си, притискайки я сгушена до гърдите си. Колко приятно бе само. Понякога, не твърде често, но от време на време се чувстваше донякъде непълноценен като мъж заради слепотата си — някога воин, сега той беше прикован зад това бюро. Някога свободен да броди, където си поиска, сега трябваше да разчита на едно куче, за да се придвижва. Някога напълно самодостатъчен, сега се нуждаеше от помощ.

Което определено не се отразяваше добре на топките на един мъж.

Ала в мигове като този, когато тази невероятна жена беше сломена и търсеше него и само него за утеха и подкрепа, той се чувстваше силен като канара. В края на краищата обвързаните вампири защитаваха своите жени с цялото си същество и дори с рожденото си право и трона, на който бе принуден да седи. Дълбоко в себе си, в най-изначалната и важна част на съществото си той беше и си оставаше хелрен на тази жена.

Тя беше първият му приоритет, по-важна дори от кралските му задължения. Неговата Бет беше сърцето в гърдите му, мозъкът в костите, душата в тялото му.

— Толкова е тъжно — каза тя. — Толкова ужасно тъжно.

— Ходила си да я видиш?

— Току-що. Тя си почива. Просто… част от мен просто не може да повярва, че нищо не може да се направи.

— Говори ли с доктор Джейн?

— Веднага щом се върнаха от клиниката.

Бет се разплака мъничко и мирисът на сълзите й, наподобяващ уханието на свеж дъжд, беше като нож, забит дълбоко в сърцето му… не че реакцията й го учудваше. Беше чувал, че жените приемат тежко загубата на чуждата бременност… пък и как би могло да е иначе. Самият той определено можеше да разбере как се чувства Куин.

И, господи, при мисълта, че Бет би могла да страда по същия начин… или още по-лошо… че би могла да износи детето и…

Страхотно. Сега и той трепереше.

Рот зарови лице в косата на Бет и вдъхна дълбоко, за да се успокои. Добрата новина бе, че те никога нямаше да имат дете, така че нямаше защо да се тревожи за това.

— Съжалявам — прошепна той.

— И аз. Ужасно е, че двамата трябва да преживеят подобно нещо.

Всъщност беше изразил съжаление за нещо съвсем различно. Не че искаше нещо гадно да се случи на Куин, Лейла или детето им. Но може би ако Бет с очите си видеше тази печална реалност, това щеше да й отвори очите за всички рискове, които дебнеха по време на една бременност.

По дяволите. Това прозвуча ужасно. Това беше ужасно. За бога, наистина не искаше Куин да трябва да преживее подобно нещо и определено не искаше неговата шелан да бъде толкова разстроена. За съжаление обаче печалната истина бе, че нямаше никакво желание да сложи семето си в нея по този начин… никога.

А подобно отчаяние можеше да накара в главата на един мъж да се появят непростими мисли.

В пристъп на параноя, Рот пресметна наум колко години бяха изминали от преобразяването й. Малко повече от две. От това, което знаеше, повечето жени обикновено получаваха първия си период на нужда около пет години след трансформацията си, а след това — на всеки десет. Така че най-вероятно разполагаха с известно време, преди да им се наложи да се тревожат за всичко това…

Но разбира се, при Бет нищо не беше сигурно, тъй като тя бе със смесена кръв. Когато вампири и хора смесеха кръвта си, всичко можеше да се случи… а той имаше известни основания да се безпокои. В крайна сметка тя беше повдигнала въпроса за деца един-два пъти. Но сигурно просто хипотетично.

— Е, ще отложите ли въвеждането на Куин? — попита Бет.

— Аха. Сакстън приключи с поправките в законите, но с Лейла в това състояние? Сега не е подходящият момент да го приемем в Братството.

— И аз така си помислих.

След това и двамата замълчаха и докато се наслаждаваше на мига, Рот почувства, че не е в състояние да си представи живота си без нея.

— Знаеш ли какво?

— Какво? — В гласа й се долавяше усмивка, която говореше, че тя май се досеща какво се кани да й каже.

— Обичам те повече от всичко на света.

Неговата любима се засмя и го помилва по лицето.

— Никога не бих се досетила.

По дяволите, сам усети избликналия мирис на обвързването си.

В отговор той взе лицето й в шепи и като се приведе напред, откри устните й и ги покори с нежна целувка… която не остана такава много дълго. Човече, с нея винаги беше така. И най-беглият допир и преди да се усети, той вече беше корав и готов.

Господи, нямаше представа как издържат човешките мъже. Доколкото знаеше, те всеки път се чудеха дали партньорките им няма да заченат, когато правеха секс… очевидно не можеха да доловят деликатната промяна в миризмата на жените си.

Той би откачил. Поне когато една жена вампир навлезеше в периода си на нужда, всички го научаваха.

Бет се намести в скута му, притискайки ерекцията му и изтръгвайки стон от гърдите му. Обикновено това беше знак Джордж да бъде изведен през двукрилата врата и да бъде временно изгонен. Но не и тази вечер. Колкото и Рот да я желаеше, мрачният покров, надвиснал над имението, потискаше дори неговото либидо. Пък и Есен съвсем наскоро беше преминала през периода си на нужда. Както и Лейла.

Нямаше какво да се лъже — всичко това здравата го изнервяше. Хормоните във въздуха определено можеха да задействат нещо като верижна реакция в къща, пълна с жени, вкарвайки първо една, а после втора и трета в периода им на нужда.

Рот помилва косата на Бет и отново намести главата й на рамото си.

— Не искаш да…

Тя не довърши и Рот взе ръката й и я повдигна, докосвайки тежкия рубин, който кралицата на расата носеше открай време.

— Просто искам да те подържа в обятията си — рече той. — В момента това ми е достатъчно.

Бет се сгуши в скута му и се притисна още по-плътно до него.

— Е, това също е приятно.

Да. Наистина беше приятно. И странно ужасяващо.

— Рот?

— Да?

— Добре ли си?

Мина известно време, преди да успее да отговори, преди да е сигурен, че гласът няма да му изневери и че ще прозвучи спокойно и нехайно.

— О, да, добре съм. Напълно.

Докато я милваше по ръката, Рот се молеше тя да му повярва… и се зарече онова, което се случваше само през една врата, никога да не се случи с тях.

Не. Тази криза не беше нещо, с което щеше да им се наложи да се справят някога.

Слава на Скрайб Върджин.

[1] Прозвище на група актьори и певци от петдесетте и шейсетте години на двайсети век, между които Франк Синатра, Дийн Мартин и Питър Лофърд, който за известно време е женен за сестрата на Джон Кенеди. — Б.пр. ↑

42

Лейла не спеше, разбира се.

Когато каза на Куин да си върви, защото не искаше да се преструва на силна, действително го мислеше. Ала интересно, дори сега, когато в стаята нямаше никого, тя не изпадна в истерия. Никакви сълзи. Никакви проклятия.

Просто лежеше на една страна, свита на кълбо, а умът й — насочен дълбоко навътре, следеше всяка болка и всеки спазъм с неотклонност, която я подлудяваше. Само че не можеше да го промени. Сякаш част от нея беше убедена, че ако знае точно в кой стадий се намира във всеки един момент, би имала някакъв контрол над процеса.

Което, разбира се, беше пълна глупост. Както би казал Куин.

Образът на Куин в клиниката, опрял кинжал в гърлото на лечителя, бе като изваден от някоя книга в библиотеката на Светилището — драматичен епизод, който бе част от нечий чужд живот.

Само че положението й в леглото й напомни, че не е така…

Откъм вратата долетя тихичко почукване, което говореше, че от другата страна трябва да стоеше жена. Лейла затвори очи. Колкото и да оценяваше добрината, очакваща отговор отвън, наистина би предпочела който и да бе в коридора, да си останеше там. Краткото посещение на кралицата я бе изморило, макар да оценяваше жеста.

— Да. — Гласът й едва достигна собствените й уши и тя се прокашля. — Да?

Вратата се отвори и за миг Лейла не можа да различи фигурата, застанала в сянката на прага. Висока. Силна. Но не беше мъж…

— Пейн?

— Може ли да вляза?

— Да, разбира се.

Лейла понечи да се изправи в леглото, но Пейн й даде знак да остане легнала и затвори вратата зад гърба си.

— Не, не, моля те… лежи си спокойно.

Върху писалището имаше запалена лампа и на меката й светлина кръвната сестра на воина от Братството на черния кинжал, Вишъс, изглеждаше страховито, а диамантените й очи сякаш хвърляха искри от острите черти на лицето й.

— Как си? — меко попита жената воин.

— Много добре, благодаря. А ти?

Пейн пристъп напред.

— Дълбоко съжалявам за… твоето състояние.

О, как й се искаше на Лейла Фюри и останалите да не бяха казали на никой друг за това. Но разбира се, излизането й от къщата беше доста драматично и несъмнено бе дало повод за разтревожени въпроси. И все пак сдържаната й, дискретна природа би предпочела да избегне тази нежелана, макар и състрадателна намеса в личния й живот.

— Благодаря ти за милите думи — прошепна тя.

— Може ли да седна?

— Но разбира се.

Очакваше Пейн да се настани на един от столовете, подредени с чувство за благоприличие, ала тя не го стори. Вместо това се приближи до леглото и приседна до нея.

Тласкана от желанието да се прояви като поне що-годе добра домакиня, Лейла се опита да седне, но застина насред движението, скована от нов пристъп на спазми.

Пейн изруга тихичко, а Лейла бе принудена отново да легне.

— Извинявай — хрипкаво каза тя, — но точно сега не съм в състояние да приемам гости… независимо колко добронамерено е посещението ти. Благодаря ти за съчувствието…

— Знаеш ли коя е майка ми? — прекъсна я Пейн.

Лейла поклати глава върху възглавницата.

— Моля те, просто си върви.

— Знаеш ли? — дрезгаво настоя другата жена.

Изведнъж на Лейла й се доплака. В този момент нямаше сили за какъвто и да било разговор… а най-малко от всичко — за майки. Не и когато губеше детето си.

— Моля те.

— Родена съм от Скрайб Върджин.

Лейла се намръщи, доловила думите дори през болката, както умствена, така и физическа.

— Моля?

Пейн си пое дълбоко дъх, сякаш това разкритие не бе повод за радост, а по-скоро проклятие.

— Аз съм плът от плътта на Скрайб Върджин, родена от нея много, много отдавна и скрита от аналите на Избраниците и от чужди очи.

Лейла примига потресена. Появата на тази жена там горе наистина беше загадка, ала тя не бе задавала никакви въпроси, тъй като не й влизаше в работата. Но със сигурност знаеше, че никога не бе чувала да се споменава, че пресветата майка на расата им е родила дете.

Всъщност цялата им вяра се основаваше именно на това, че такова нещо не се е случвало.

— Как е възможно? — ахна тя.

Диамантените очи на Пейн бяха мрачни.

— Не е това, което сама бих си избрала. И е нещо, за което не говоря.

В напрегнатия момент, който последва, на Лейла й беше невъзможно да не почувства искреността в гласа на Пейн. Както и силния гняв, за чиято причина можеше да се досети.

— Ти си свята — каза Лейла със страхопочитание.

— Ни най-малко, уверявам те. Ала потеклото ми ме е надарило с едно… как да го нарека? Умение.

Лейла застина.

— И какво е то?

Диамантените очи на Пейн не трепваха.

— Искам да ти помогна.

Ръката на Лейла се спусна към долната част на корема й.

— Ако имаш предвид по-скоро да сложиш край на това… не.

Толкова малко време бе носила детето в себе си. Колкото и дълго да продължеше болката, тя нямаше да пожертва дори една минута от онова, което без съмнение щеше да бъде единствената бременност в живота й. Защото никога нямаше да си причини това за втори път. В бъдеще, когато периодът й на нужда отново настъпеше, тя щеше да поиска да бъде упоена и толкова.

Дори изпитана веднъж в живота, загубата, която изстрадваше сега, беше прекалена.

— А ако вярваш, че можеш да го спреш — добави Лейла, — това е невъзможно. Няма нищо, което който и да било да може да стори.

— Аз не бих била толкова сигурна. — Очите на Пейн бяха съсредоточени. — Бих искала да видя дали не мога да спася бременността ти. Ако ми позволиш да опитам.

* * *

В двора на изоставеното девическо училище „Браунсуик“, господин Си се бе настанил в това, което някога трябва да е било кабинетът на директорката.

Така поне твърдеше напуканата табелка в коридора.

Тъй като нямаше отопление, температурата вътре бе съвсем същата като тази отвън, ала благодарение на кръвта на Омега студът не беше проблем. И слава богу — отвъд буренясалата, затрупана със сняг поляна, в главното общежитие на билото петдесетина лесъри спяха мъртвешки сън. Ако тези копелета се нуждаеха от топлина или храна, той щеше да е прецакан.

Но не — единственото, което трябваше да им осигури, бе подслон. Въвеждането им в Обществото се бе погрижило за всичко останало… А фактът, че на всеки двайсет и четири часа те трябваше да изключват съзнанието си, бе истинско облекчение. Защото той се нуждаеше от време, за да помисли.

Исусе Христе, ама че бъркотия.

Обзет от неудържимо желание да се разтъпче, той понечи да бутне стола си назад… и тогава си спомни, че седи върху обърната пластмасова кофа.

— По дяволите!

Погледът му обходи порутената стая, преценявайки мазилката, която висеше от гредите на тавана, закованите прозорци и дупката на пода в единия ъгъл. Мястото беше досущ като банковите сметки, които бе открил. Липса на каквито и да било пари. Никакви амуниции. Само оръжия за ръкопашен бой и… това бе всичко.

След като го повишиха, кипеше от енергия, преливаше от идеи и планове. А сега пред него имаше едно голямо нищо — никакъв кеш, никакви ресурси, нищо.

Омега, от друга страна, очакваше цял куп резултати. Както съвсем ясно бе дал да се разбере по време на малкото си „посещение“ миналата нощ. Което беше още един проблем. Той ненавиждаше тази гадост.

Но поне можеше да направи нещо по другите въпроси.

Протегна ръце над главата си, изпъвайки рамене, така че те изпукаха, и благодари на Бог за две неща: първо, че мобилните им телефони не бяха прекъснати, така че можеше да поддържа връзка с хората си, когато бяха по задачи, и имаше достъп до интернет. И второ — всички години, прекарани в наркобизнеса, го бяха научили как да управлява с железен юмрук тъпи млади задници.

Трябваше да намери пари отнякъде. Незабавно.

И дори беше измислил план как да го постигне — миналата нощ беше изпратил три от момчетата заедно с последните девет хиляди и триста долара на Обществото. Единственото, което тези копелета трябваше да сторят, бе да сключат сделката, да получат стоката и да я донесат тук, където той щеше да я разпредели и да изпрати новите попълнения да я продадат на улицата.

Проблемът бе, че все още очакваше проклетата доставка. И започваше доволно да се изнервя от очакването да разбере къде се бяха дянали парите му или наркотиците.

Възможно бе шибаните копелета да са избягали с едното или другото и ако беше така, щеше да ги намери и да покаже на останалите какво се случва, когато…

Телефонът му иззвъня, той го грабна и натисна копчето със слушалката, когато видя името на екрана.

— Крайно време беше. Къде сте, по дяволите, и къде ми е стоката?

Последва мълчание, а когато то най-сетне беше нарушено, гласът, разнесъл се от другата страна, изобщо не беше на онзи пъпчив хлапак, на когото бе връчил телефона, парите и последния работещ пистолет на Обществото.

— Имам нещо, което искаш.

Господин Си се намръщи. Страшно нисък глас. В който се долавяха опасните нотки, които той познаваше от улицата, и акцент, който чуваше за първи път.

— Едва ли е скапаният телефон, от който ми звъниш — провлачи господин Си. — Имам цял куп като него.

В края на краищата, когато нямаш нищо в джобовете, портфейла и кобура си, не ти остава друго, освен да блъфираш.

— Радвам се за теб. Имаш ли и цял куп от това, което ми изпрати? Пари? Хора?

— Кой е, по дяволите?

— Твоят враг.

— Ако си взел парите ми, можеш да си заложиш шибания задник, че наистина е така.

— Всъщност това е твърде прост отговор на един доста сложен проблем.

Господин Си скочи на крака, събаряйки кофата.

— Къде са ми шибаните пари и какво си направил с хората ми?

— Боя се, че те вече не могат да дойдат на телефона. Ето защо се обаждам аз.

— Нямаш представа с кого си имаш работа — изплю господин Си.

— Напротив, ти си този, който се намира в това крайно неизгодно положение… както и мнозина други. — Господин Си беше готов да избухне, но другият го прекъсна. — Ето какво ще направим. Със спускането на нощта ще те уведомя на кое място ще се срещнем. Ще пристигнеш сам. Ако с теб дойде още някой, ще разбера и никога повече няма да чуеш за мен.

Господин Си бе свикнал да изпитва презрение към другите — естествена последица, когато си имаш работа с дребни престъпници и закъсали наркомани. Ала мъжът от другата страна на линията бе овладян. Спокоен.

Професионалист.

Господин Си озапти гнева си.

— Не е нужно да играя някакви си игрички…

— Напротив. Защото, ако искаш да продаваш дрога, ще ти се наложи да дойдеш при мен.

Господин Си замълча. Този или беше някой побъркан с мания за величие, или… някой, който разполагаше с истинска власт. Като например онзи, който избиваше дилърите на дребно в Колдуел.

— Къде и кога? — попита той рязко.

В отговор се разнесе мрачен смях.

— Вдигни телефона си тази вечер и ще разбереш.

43

Когато думите на Пейн проникнаха в съзнанието й, Лейла не бе в състояние да отговори.

— Не — отвърна тя най-сетне. — Не, Хавърс ми каза… нищо не може да се направи.

— От медицинска гледна точка може и да е вярно. Ала аз може би разполагам с друг метод. Не знам дали ще се получи, но ако ми позволиш, бих искала да сторя каквото мога.

За миг Лейла можеше само да диша.

— Аз не… — Ръката й докосна корема. — Какво ще ми направиш?

— Честно казано, и аз не съм сигурна — сви рамене Пейн. — Всъщност дори не ми беше минало през ума, че бих могла да ти помогна. Но и преди се е случвало да изцелявам. Пак ти повтарям — не съм сигурна дали ще подейства и при теб. Но определено можем да опитаме… и няма да ти навреди. Това поне ти обещавам.

Лейла впи изпитателен поглед в лицето й.

— Защо… би го сторила за мен?

Пейн сбърчи вежди и спря съсредоточен поглед встрани.

— Не е нужно да знаеш защо.

— Напротив.

Сега вече профилът на Пейн стана подчертано студен.

— С теб сме сестри под тиранията на майка ми… жертви на грандиозните й планове. И двете бяхме нейни пленнички, макар и по различен начин: ти — като Избраница, а аз — като нейна дъщеря. Няма нещо, което не бих сторила, за да ти помогна.

Лейла се облегна назад. Никога досега не бе гледала на себе си като на жертва на майката на тяхната раса. Само че… като се замислеше за отчаяния си копнеж за семейство, чувството, че няма корени, липсата на каквато и да било идентичност извън службата си като Избраница… не можеше да не се запита. Свободната воля я бе довела дотук, до този ужасен момент, но поне сама бе избрала и средствата, и пътя си. Като една от специалната класа жени на Скрайб Върджин, тя не бе разполагала с избор… за нищо в живота си.

Нищичко.

Губеше детето си — това бе очевидно. И ако Пейн смяташе, че има шанс да…

— Стори каквото смяташ за нужно — дрезгаво каза тя. — И ти благодаря, независимо какъв ще е изходът.

Пейн кимна веднъж. След това вдигна ръце и размърда пръсти, разпервайки ги широко.

— Може ли да докосна корема ти?

Лейла смъкна завивките надолу.

— Трябва ли да си съблека нощницата?

— Не.

И по-добре. Дори отмятането на одеялото предизвика нов пристъп на спазми, сякаш премахването на едва доловимата тежест върху тялото й бе причина за…

— Толкова много те боли — промълви Пейн.

Без да отговори, Лейла оголи корема си. Очевидно изражението й вече бе казало предостатъчно.

— Просто се отпусни. Не би трябвало да ти причини болка…

Допирът накара Лейла да вдигне рязко глава. Ръцете на другата жена я докоснаха леко, топли като водата в ароматна вана и също толкова успокояващи. Всъщност странно успокояващи.

— Боли ли? — попита Пейн.

— Не. Чувството е като…

Нов пристъп се приготви да я залее и Лейла сграбчи чаршафите, подготвяйки се за вълната на болката…

Само че тя не се надигна така високо, както преди — усещането беше като за огромна планина, чийто връх изведнъж се беше откъртил.

Първото облекчение, което изпитваше, откакто бе започнало всичко това.

Лейла изстена отмаляло и отпусна глава, а възглавниците поеха внезапния пристъп на неудържима умора, който й показа точно колко изтерзано бе тялото й.

— Да започваме.

В същия миг лампата на бюрото примига… и угасна.

Ала светлината й много скоро беше сменена с друга. От нежните ръце на Пейн заструи меко сияние, топлината на докосването й се усили и онова необикновено, прекрасно облекчение проникна под кожата, проби си път през мускулите и костите… и се изля право в утробата на Лейла.

А след това последва нещо като взрив.

От устните на Лейла се откъсна съскане, когато тя се отдаде на мощния прилив на енергия, който нахлу в нея; топлината, която не я изгаряше, но едновременно с това изпепеляваше болката, караше я да напусне тялото й така сигурно, както пара се издига над тенджера и се разнася във въздуха.

Само че това не беше краят. Връхлетя я вълна на еуфория, чиито златни нишки се плъзнаха от утробата и се разляха по цялото й тяло, стигайки до ума и дълбините на душата й, докато ръцете и краката й потръпваха лекичко.

О, великолепно, разтърсващо облекчение…

О, невъобразима мощ…

О, сладостно избавление…

Ала изцелението все още не бе приключило.

Насред този вихър, Лейла почувства… какво бе то? Раздвижване в утробата си. Някакво стягане може би? Но не спазъм, не, нищо такова. По-скоро сякаш онова, което допреди миг бе отпуснато немощно, изведнъж бе получило нови сили.

Постепенно си даде сметка, че зъбите й тракат.

Сведе поглед надолу и видя, че цялата трепери. И това не беше всичко.

Тялото й сияеше. Всеки сантиметър от кожата й беше като абажур върху лампа, пропускащ лъчите, които го огряваха отвътре, дрехите й — неспособни да спрат онова, което струеше от нея.

На тази светлина лицето на Пейн изглеждаше сурово, сякаш й костваше много да прехвърли това чудодейно лечение на другиго. Лейла би се отдръпнала, би сложила край, ако можеше… защото другата жена започна да придобива изтощен вид. Само че беше невъзможно да прекъсне връзката — нямаше никакъв контрол над крайниците си, не бе в състояние дори да говори.

То сякаш трая цяла вечност, това животворно единение между двете. Най-сетне Пейн се дръпна назад, прекъсвайки връзката, и се свлече на купчинка върху пода.

Лейла отвори уста, за да извика. Опита се да достигне своята спасителка. Помъчи се да повдигне натежалото си, все още сияещо тяло.

Но не можа да стори нищо.

Последната й мисъл, преди да изгуби съзнание, бе тревога за Пейн. А после всичко потъна в мрак.

44

Куин се събуди с ерекция.

Лежеше по гръб, а бедрата му се движеха несъзнателно и от това възбудата му се отъркваше в чаршафите и завивката. За миг, докато все още се намираше в това полубудно състояние, преди умът му да се проясни напълно, той си представи, че Блей е този, който го докосва, че именно неговите длани се плъзгат нагоре-надолу… кратка прелюдия, преди да отстъпят място на устните му.

Едва когато протегна ръце, за да ги зарови в червената му коса, си даде сметка, че е сам — пръстите намериха единствено чаршафи.

Ала тъй като надеждата умира последна, той опипа мястото до себе си, готов да открие топло мъжко тяло. Но и този път откри само чаршафи.

— По дяволите!

Отвори очи и реалността на това, къде се намира, го удари като с чук и накара възбудата му да спадне. Въпреки случилото се, въпреки двата невероятни, умопомрачителни пъти, в които бяха правили спиращ дъха секс, в този миг Блей се будеше до Сакстън.

Като нищо правеше секс с него.

О, господи, щеше да повърне!

Мисълта, че Блей докосва и допуска в себе си някой друг, че милва и поема другиго в устата си (собственият му шибан братовчед!), бе почти толкова непоносима, колкото и случващото се с Лейла. Всъщност благодарение на онова, което бяха направили, привличането, което изпитваше към Блей, бе станало още по-силно, вместо да отслабне.

Страхотно. Нова порция добри новини.

Без капчица желание, Куин се измъкна от леглото и се завлече в банята. Не искаше да пали лампата, тъй като нямаше никакво желание да види, че изглежда като жив труп, но да се бръсне пипнешком, не бе най-добрата идея.

Щракна осветлението и примига, а зад очите му затуптя главоболие. Определено се нуждаеше от храна, но за бога, непрестанните искания на тялото му започваха да го скапват.

Пусна чешмата, взе гела за бръснене и напълни шепата си с едно пръсване. Докато потъркваше ръце, за да разпени гела, мислите му се насочиха към братовчед му. Предполагаше, макар да не го знаеше със сигурност, че Сакстън използва старовремска четка, за да насапуниса лицето си. И никакви самобръсначки. О, не, той вероятно имаше старовремски бръснач със седефена дръжка.

Баща му беше използвал такъв. А след преобразяването си брат му бе получил същия, с инициалите си, гравирани върху него. Заедно с пръстена със семейния герб.

Е, браво на тях. Освен това, като се имаше предвид, че те и двамата бяха мъртви, определено бяха приключили с бръсненето веднъж завинаги.

Когато цялото му лице побеля, досущ като пейзажа отвън, Куин взе най-обикновената си самобръсначка Mach 3 със сменяеми ножчета. Без някаква особена причина му хрумна, че може би трябва да сложи нови. Да, точно така — новички, страшно остри, чисти.

Той изви презрително очи. Да се мъчиш да си повдигнеш самочувствието с три мънички ножчета и лентичка с овлажнител? Страшно логично, няма що.

Въпреки скастрянето, което сам си отправи, той се зае да рови из шкафовете — дърпаше чекмеджета и оглеждаше най-различните продукти за баня, които никога не използваше, нито дори поглеждаше.

Издърпа и последното чекмедже, онова, което бе най-близо до пода, и спря насред движението. Намръщи се. Наведе се.

Вътре имаше черна кадифена кутийка от онези, в които се държат бижута. Само че той не притежаваше такива, още по-малко пък от „Райнхард“, онзи тузарски магазин в Колдуел. Тъй като никой друг не живееше в стаята му, Куин се зачуди дали кутийката не е била тук още когато се бе нанесъл и просто не я беше видял досега.

Извади я, отвори капака и…

— По дяволите.

Прибрани вътре, сякаш имаха някаква стойност, бяха събрани всичките му обици, както и халката, която преди не сваляше от долната си устна.

Фриц трябва да ги беше събрал, докато бе почиствал стаята му някоя вечер, и ги бе сложил в кутията. Единственото възможно обяснение… защото Куин определено не се бе занимавал повече с тях, след като ги свали, една по една. Просто ги беше метнал на дъното на едно от чекмеджетата в банята.

Куин докосна стоманените халки и мисълта му се върна към времето, когато ги бе купил и си ги бе сложил. Баща му беше дълбоко огорчен, също както и майка му… дотам, че се бе извинила, станала бе от масата по време на Последното хранене и се бе оттеглила в частните си покои, оставайки там в продължение на двайсет и четири часа, след като той бе цъфнал в трапезарията, издокаран с тях.

В пиърсинг студиото му бяха казали да не си слага халките, докато медицинските обици, които бяха използвали след пробиването на дупките, не дадат възможност на раната да заздравее както трябва. Само че този съвет важеше за хора. При него всичко беше тип-топ само след два часа и той беше направил размяната.

В тоалетната на Блей всъщност.

Куин се намръщи, спомнил си мига, в който бе прекрачил в спалнята на Блей. Той беше на леглото и гледаше телевизия с бира в ръка. Беше се обърнал с открито, спокойно изражение… поне докато не зърна Куин.

Лицето му се бе напрегнало едва забележимо. По онзи начин, който, ако не познаваш някого наистина добре, няма да уловиш. Само че на Куин не му бе убягнало.

Тогава бе сметнал, че е, защото цялото това готик излъчване бе дошло малко в повечко на господин Консервативен, но сега, като се върна назад във времето, си спомни още нещо. Докато отново се обръщаше към телевизора, Блей нехайно бе взел една възглавница… и я бе сложил в скута си. Трябва да бе получил ерекция.

Докато прехвърляше сцената наум, Куин усети как самият той отново се втвърдява. Само че това беше загуба на време, нали така?

Загледан в проклетите обици, той мислеше за своите бунтове и гнева си, и за тъпата си представа за онова, от което си въобразяваше, че се нуждае, за да бъде щастлив.

Жена. Стига да намереше такава, която да го иска.

Каква лъжа би било това.

Интересно, страхливостта можеше да приеме най-различни форми. Не е нужно да се свиваш в някой ъгъл, да трепериш като вейка и да подсмърчаш. Ни най-малко. Може да си огромен здравеняк с кофти нрав, лице, окичено с пиърсинги и постоянна гримаса, вечно озъбен на света… и пак да не си нищо друго, освен шибан страхопъзльо. Сакстън може да носеше официални костюми, скъпи вратовръзки и мокасини, ала знаеше кой е и не се боеше да има това, което иска.

И ето — Блей се будеше в неговото легло.

Куин затвори кутията и я върна там, откъдето я бе взел. След това вдигна очи към огледалото. Какво всъщност правеше, запита се, докато се взираше в лицето си.

А, да. Бръснеше се.

Точно така.

* * *

Двайсетина минути по-късно Куин излезе от стаята си и тръгна по коридора със статуите. Мина покрай затворения кабинет на Рот и продължи напред.

Когато наближи дневната, му беше трудно да погледне вътре и още по-трудно — да запази хладнокръвие при вида на дивана.

Вече никога нямаше да може да го погледне по същия начин. По дяволите, може би вече нямаше да е в състояние да погледне който и да било диван.

Когато стигна до стаята на Лейла, долепи ухо до вратата и се заслуша. Не чу нищо и сам се запита какво всъщност бе очаквал да открие по този начин.

Почука тихичко и когато не последва отговор, усети как ирационален страх го сграбчва за гърлото. Без да мисли, отвори вратата.

Светлина нахлу в мрака, царящ вътре, и първата му мисъл бе, че тя е умряла. Че Хавърс, кучият му син, беше излъгал. Че спонтанният аборт беше излязъл от контрол и я беше убил. Лейла лежеше неподвижно върху възглавниците, устата й — полуотворена, ръцете — сключени на гърдите й, сякаш беше нагласена в тази поза от някой почтителен погребален агент.

Само че… нещо беше различно и на Куин му отне цяла минута, докато осъзнае какво.

Нямаше го силния мирис на кръв. Всъщност единственото, което се долавяше във въздуха, бе деликатното й канелено ухание, което освежаваше цялата стая.

Нима най-сетне бе пометнала?

— Лейла? — повика я той, макар да бе казал, че няма да я буди, ако я завари заспала.

Истинско облекчение бе да види как клепачите й помръдват, когато звукът на името й достигна до съзнанието й дори през мъглата на съня. Имаше чувството, че ако го каже още веднъж, тя ще се събуди.

Стори му се жестоко да я принуди да се върне в действителността. Какво я очакваше, когато се събудеше? Болка? Усещане за загуба?

Майната му на това.

Излезе тихичко от стаята, затвори вратата и остана да стои там. Не знаеше какво да прави със себе си. Рот му бе казал да си остане вкъщи, въпреки че Джон Матю беше излязъл — вероятно бе нещо като отпуск по семейни причини от задълженията му като аструкс нотрум. И той наистина го оценяваше. Толкова малко можеше да стори за Лейла… поне можеше да бъде наблизо, в случай че тя се нуждае от нещо. Напитка. Аспирин. Рамо, на което да си поплаче.

Ти й го причини това.

Откъм проклетата дневна се разнесоха отмерените удари на часовник и Куин разбра, че е пропуснал Първото хранене. Девет часът. Да, беше го проспал и толкова по-добре. Ако трябваше да прекара четирийсет и пет минути седнал на една маса заедно с двайсетина души, които се мъчат да не го зяпат, съвсем щеше да откачи.

Звукът от нечии стъпки във фоайето на долния етаж го накара да вдигне глава. Без да се замисли, той се приближи до парапета и погледна надолу.

Пейн, коравата сестра на Ви, излизаше от трапезарията. Куин не я познаваше много добре, но страшно я уважаваше. Невъзможно бе да е другояче, като се имаше предвид как се биеше тя… корава, страшно корава. Само че точно сега изглеждаше така, сякаш здравата я бяха ступали в някой пиянски побой — вървеше бавно, тътрузейки крака по мозаечния под, с превити рамене, вкопчена в ръката на доктор Манело, сякаш единствено той я поддържаше изправена.

Да не би да беше пострадала в битка? Не се долавяше мирис на кръв.

Доктор Манело й каза нещо, което Куин не чу, но след това той кимна по посока на билярдната, сякаш я бе попитал дали иска да отиде в нея. Запътиха се натам със скоростта на костенурка.

Тъй като сам не си падаше по зяпачите, Куин се дръпна от перилата и изчака, докато хоризонтът стана чист. След това се спусна тичешком по стълбите.

Храна. Тренировка. Наглеждане на Лейла. Това щеше да бъде неговата нощ.

Докато отиваше към кухнята, установи, че се чуди къде ли е Блей. Какво прави. Дали е излязъл на дежурство, или тази вечер почива и…

Тъй като нямаше никаква представа къде е Сакстън, Куин си заповяда да спре този поток на мисли. Ако самият той не беше на работа и бе свободен да прекара известно време насаме с Блей, прекрасно знаеше какво би правил. А Сакстън, шибаният му братовчед, изобщо не беше глупак.

45

Липсата на хранене най-сетне си каза думата около пет часа след залез-слънце. Асейл тъкмо си обличаше ризата (бледосиня, с френски ръкавели), когато ръцете му затрепериха толкова силно, че изобщо не бе в състояние да я закопчае. А след това го връхлетя изтощението, толкова съкрушително, че го накара да се олюлее.

Ругаейки тихичко, той отиде до бюрото. Малкото стъклено шишенце и лъжичката го чакаха върху полирания махагонов плот и той оправи нещата с две смръквания — по едно във всяка ноздра. Гаден навик, към който се връщаше само когато наистина се нуждаеше от това.

Поне дрогата помагаше за умората. Но щеше да му се наложи да намери жена. Много скоро. Всъщност истинско чудо бе, че беше издържал толкова дълго. За последно беше пил кръв преди месеци — не особено приятна афера с жена от тяхната раса, която имаше богат опит в изхранването на нуждаещи се мъже. Срещу заплащане.

Ама че досада.

След като се въоръжи и взе черното си кашмирено палто, слезе по стълбите и отключи плъзгащата се стоманена врата, която отвеждаше на първия етаж. Когато го стори, бе посрещнат от звук на зареждане на пистолети.

В кухнята близнаците тъкмо проверяваха няколко четирийсетмилиметрови оръжия.

— Обади ли се? — обърна се Асейл към Ерик.

— Както ми нареди.

— И?

— Ще дойде и ще бъде сам. Трябват ли ти оръжия?

— Имам у мен. — Той взе ключовете на роувъра от една сребърна чинийка върху плота. — Ще отидем с кола. В случай че някой бъде ранен.

В края на краищата само един идиот се доверяваше на обещанието на своя враг, а под шасито на джипа му имаше устройство, което би било страшно полезно в случай на масирано нападение.

Бум.

Петнайсет минути по-късно тримата вече пресичаха моста, отвеждащ в Колдуел, и докато караше, Асейл за пореден път си помисли колко блестяща бе идеята да доведе близнаците тук. Не само че бяха страхотно подкрепление, но определено не бяха от онези, които си хабяха дъха в безполезни разговори.

Мълчанието беше крайно желан четвърти пътник в колата.

Когато се озоваха от другата страна на реката, Асейл свърна в една отбивка, която излизаше под Северната магистрала. Продължиха успоредно на реката и много скоро навлязоха в гора от дебели пилони, които поддържаха пътищата над главите им — гол, мрачен и пуст пейзаж.

— Паркирай тук отдясно, на около стотина метра — обади се Ерик от задната седалка.

Асейл изви волана, мина през бордюра и спря на банкета.

Тримата излязоха в студената нощ с разкопчани палта, пистолети в ръце и погледи, обхождащи изпитателно мястото. Близнакът на Ерик беше последен, докато вървяха напред, а трите найлонови торби от гаража шумоляха в ръката му.

Над тях се носеше ръмженето на трафика — колите се движеха с равномерна скорост, сирената на една линейка виеше пронизително, тежък камион изтрополи над главите им. Асейл пое голяма глътка въздух в дробовете си — толкова студен, че в него не се долавяше никаква миризма на мръсотия или мъртва риба.

— Право напред — каза Ерик.

Прекосиха асфалта със сигурна крачка и поеха по коравата замръзнала земя. Тъй като солидният бетонен път над тях закриваше лъчите на слънцето, тук не растеше нищо, и все пак имаше живот… така да се каже. Бездомници в импровизирани обиталища от кашони и брезент, сгушени в тях, за да се предпазят от зимата, телата им — увити толкова плътно, че дори не личеше накъде са обърнати.

Като се имаше предвид, че единственото, което те искаха, бе да останат живи, Асейл не се боеше, че биха могли да се намесят. Пък и те несъмнено бяха свикнали да живеят в периферията на този вид бизнес и прекрасно знаеха, че не бива да се бъркат.

А ако все пак го стореха? Той изобщо нямаше да се поколебае да ги избави от земните им мъки.

Първият признак, че врагът им е тук, беше вонята, донесена от вятъра. Асейл не беше особено добре запознат с Обществото на лесърите и неговите членове, ала острото му обоняние не успя да долови различни нюанси в гадната миризма. Сметна го за доказателство, че инструкциите му са били последвани и че наблизо не се навъртат цял куп лесъри… макар, разбира се, да беше възможно всички слуги на Омега да миришат по един и същи начин.

Много скоро щяха да разберат.

Асейл и близнаците спряха. И зачакаха.

Миг по-късно един-единствен лесър излезе иззад един пилон.

Интересно. Този някога беше „клиент“ — беше идвал с кеш, за да го размени за екстази или хероин. За малко да бъде премахнат, но количествата, които купуваше, бяха малко под границата на дилърите от средна ръка.

Което бе и единствената причина все още да диша… и очевидно по някое време беше превърнат в убиец. Всъщност като се замисли, Асейл си даде сметка, че не го беше мяркал напоследък — най-вероятно беше привиквал с новия си живот. Или не-живот в неговия случай.

— Исусе… Христе — каза лесърът, който очевидно също бе доловил миризмата им.

— Бях напълно сериозен, когато ти казах, че съм твоят враг — провлачи Асейл.

— Вампири…?

— Което ни поставя в особено положение, мен и теб. — Тук Асейл кимна към близнаците. — Снощи моите сътрудници дошли с най-почтени намерения… и останали доста изненадани, когато хората ти пристигнали. Последвала известна доза… агресия… от наша страна, преди положението да бъде изяснено. Моите извинения.

При тези думи Асейл кимна и трите найлонови торби бяха метнати напред.

— Готови сме да ти кажем къде можеш да намериш остатъка от тях — сухо заяви Ерик.

— В зависимост от изхода на тази сделка — добави Асейл.

Лесърът погледна надолу, но иначе изобщо не реагира. Което подсказваше, че е професионалист.

— Донесохте ли стоката?

— Ти вече плати за нея.

Убиецът присви очи.

— Ще правите бизнес с мен?

— Уверявам те, че не съм тук заради приятната ти компания. — Асейл даде знак с ръка и Ерик извади пакета. — Но преди това няколко основни правила. Ще се свързваш с мен директно. Няма да приемам обаждания от никой друг в твоята организация. Можеш да възлагаш плащането и получаването на стоката, на когото поискаш, но трябва да ми съобщаваш имената и броя на представителите, които изпращаш. При първия опит за засада или най-малкото отклонение от тези правила, ще прекратя бизнес отношенията ни. Това са моите условия.

Лесърът премести поглед от Асейл към близнаците и обратно.

— Ами ако искам да купя по-голямо количество?

Асейл беше помислил и за това. Не беше прекарал последната година, принуждавайки цял куп наркодилъри да се застрелят в слепоочието, за нищо… и нямаше намерение да дели трудно извоюваната си власт с никого.

Ала това беше уникална възможност. Ако Обществото на лесърите искаше да припечели малко пари на улицата, той нямаше нищо против да им осигури наркотиците, с чиято помощ да го сторят. Този отвратително вонящ кучи син никога нямаше да се добере до Бенлоиз, защото Асейл щеше да се погрижи това да не се случи. Но най-вече бизнес моделът на Асейл имаше едно слабо място — той разполагаше с повече стока, отколкото дилъри.

Време бе да направи следващата крачка. Сега, когато държеше града в мъртва хватка, бе настъпил моментът да си подбере външни сътрудници, така да се каже.

— Ще започнем полека и ще видим как ще потръгне — тихо отвърна той. — Ти се нуждаеш от мен. Аз съм източникът. Така че ти решаваш как ще го направим. Аз определено не съм… как да се изразя… отрицателно настроен към идеята да увелича поръчките ти. С течение на времето.

— Как мога да съм сигурен, че не работиш с Братството?

— Ако беше така, вече да са те нападнали. — Асейл махна към торбите в краката на лесъра. — Освен това, като жест на добра воля и като компенсация за загубите ти, ще ти направя отстъпка от три хиляди долара в тази сделка. По хиляда за всяка допусната грешка през миналата нощ, ако мога да се изразя така.

Веждите на убиеца подскочиха.

Възцари се мълчание; вятърът свистеше около тях, развяваше палтата им и духаше в яката на лесъра.

Асейл нямаше нищо против да изчака реакцията му. Имаше два възможни отговора. Ако лесърът кажеше да, Ерик щеше да му подхвърли пакета. Ако кажеше не, тримата щяха да открият огън, да го обезвредят и да го изпратят обратно при Омега с камите си.

И двата варианта бяха приемливи за него. Но се надяваше на първия. Така можеха да бъдат спечелени пари. И от двете страни.

* * *

Сола се държеше на разстояние от четиримата мъже под моста, използвайки бинокъла си, за да вижда какво се случва. Господин Загадъчен, наричан още Крайпътния Худини, беше пристигнал с двама огромни телохранители, които си приличаха като две капки вода. По всичко личеше, че именно той ръководеше срещата, което изобщо не я изненада.

Сола можеше да се досети за какво се бяха събрали четиримата и наистина — ето че близнакът отляво пристъпи напред и подаде пакет с размерите на детска кутия за храна на мъжа, който бе дошъл сам.

Докато чакаше сделката да приключи, Сола си даваше сметка, че рискува живота си… и то не защото стоеше под моста след падането на нощта. След онова, което се бе разиграло между тях двамата предишната нощ, силно се съмняваше, че на него ще му хареса, дето го беше проследила и с очите си бе видяла незаконната му дейност. Само че беше прекарала по-голямата част от последните двайсет и четири часа, като мислеше за него… и се ядосваше. Живееха в свободна страна, дяволите да го вземат, и никой не можеше да й забрани да се намира тук, върху тази обществена собственост.

Ако той искаше усамотение? Да беше отишъл да си върши сделчиците някъде другаде, а не на открито.

Обзета от нов пристъп на гняв, Сола стисна зъби… и си даде сметка, че най-големият й недостатък отново се обаждаше. През целия си живот бе от онези, които правеха точно това, което им беше казано да не правят. Разбира се, когато ставаше въпрос за неща от рода на „Не, не може да си вземеш бисквита преди вечеря“, „Не, не може да вземеш колата — наказана си“ или пък „Не, не може да отидеш на посещение на баща си в затвора“, възможните последици бяха много различни от онова, което би могло да се случи тук.

Не, не може да се върнеш при онази къща.

Не, повече не може да ме наблюдаваш.

Как ли пък не, големи клечки. Тя щеше да реши кога да спре, ако нямате нищо против. А засега все още нямаше такова намерение.

Освен това упоритостта й си имаше и друга причина — не обичаше да губи самообладание, а именно това се бе случило предишната нощ. Когато се отдръпна от онзи мъж, го стори от страх… а не бе свикнала да живее по този начин. След трагедията, случила се толкова отдавна и веднъж завинаги променила всичко, тя беше решила — не, беше се зарекла! — никога вече да не се бои от нищо.

Нито от болката. Нито от смъртта. Нито от неизвестното.

И със сигурност не от някакъв си мъж.

Сола увеличи фокуса на бинокъла, съсредоточавайки се върху лицето му. Благодарение на светлините на града, можеше да го различи достатъчно ясно… и да, то бе точно такова, каквото си го спомняше. Господи, косата му беше толкова черна, сякаш я беше боядисал. Очите му — присвити, агресивни. Изражението му — така високомерно и властно.

Всъщност имаше прекалено изискан вид, за да е това, което беше. Но разбира се, може би просто бе замесен от същото наркодилърско тесто като Бенлоиз.

Малко след това участниците в срещата си тръгнаха всеки по своя път. Мъжът, който бе сам, се обърна и пое в посоката, от която беше дошъл, преметнал през рамо няколко полупразни найлонови торби; останалите трима прекосиха паважа, за да се върнат при джипа си.

Сола изтича обратно при взетата под наем кола, сливайки се със сенките благодарение на тъмния си впит костюм и ски маската. След като се настани зад волана, тя се наведе, за да не се вижда, и извади огледало, с чиято помощ да не изпуска от очи еднопосочния път, който минаваше под моста.

Той беше единственият възможен изход. Освен ако мъжът нямаше нищо против да бъде спрян от колдуелската полиция, задето кара срещу движението.

Няколко секунди по-късно роувърът мина покрай нея. След като го остави да се отдалечи мъничко, Сола натисна газта и пое след него, като се държеше на около една пресечка разстояние.

Когато Бенлоиз й бе възложил задачата, освен адреса край реката й бе дал марката и модела на джипа, но не и името на мъжа. Единственото, с което тя разполагаше, бе онзи фонд и единственият му довереник.

Докато следеше тримата мъже, тя запамети номера на колата им. Един от приятелите й в участъка може би щеше да помогне за името на собственика, макар че, след като имението беше собственост на юридическо лице, много бе вероятно и с колата да е така.

Все тая. В едно нещо Сола беше сигурна. Където и да отиваше той сега, тя също щеше да присъства.

46

Викът отекна в сумрачната спалня — силен, пронизителен, неочакван. Докато той кънтеше в ушите й, Лейла не бе сигурна кой я бе събудил с него. Какво се бе…

Сведе поглед надолу и видя, че седи в леглото и стиска смачканите чаршафи в юмруци; сърцето й биеше учестено, гърдите й се повдигаха и спускаха. Огледа се наоколо и изведнъж усети, че устата й е широко отворена…

Затвори я, давайки си сметка, че именно тя трябва да бе изкрещяла. В стаята нямаше никой друг. А вратата беше затворена.

Вдигна ръце и обърна длани първо нагоре, а после надолу. Слабата светлина в стаята вече не идваше от нея, а от банята.

Обърна се настрани и надникна над ръба на леглото. Пейн вече не лежеше на купчинка там. Трябва да си беше тръгнала… или може би я бяха изнесли?

Първата мисъл на Лейла бе да скочи от леглото и да намери сестрата на Вишъс. Макар да не бе разбрала точно какво се беше случило между тях, нямаше никакво съмнение, че то бе струвало скъпо на другата жена.

Ала не го стори, възпряна от тревога за собственото си състояние. Съзнанието й се насочи от онова, което я заобикаляше, към това, което се случваше в нея; умът й затършува из тялото й, очаквайки да открие спазми, топла влага между краката, странните болежки, които усещаше дълбоко в костите си.

Нищо.

Така както една стая може да притихне, когато всички в нея се умълчат, същото можеше да се случи и с тялото, когато съставните му части нямат никакви оплаквания.

Лейла отметна завивките и провеси крака от ръба на матрака. Подсъзнателно се бе приготвила за ужасяващото усещане на кръвта, напускаща тялото й. Когато не последва нищо подобно, тя се зачуди дали абортът не беше приключил. Но нали Хавърс беше казал, че ще отнеме още седмица? Нужна й беше смелост, за да се изправи. Макар че, като се замислеше, това навярно беше нелепо.

И този път — нищо.

Отиде до банята бавно, като всеки миг очакваше симптомите да се завърнат и да я повалят на колене. Очакваше болката да я връхлети, спазмите да я сковат и отново да завладеят тялото и ума й.

Не знам дали ще се получи, но ако ми позволиш, бих искала да сторя каквото мога.

Лейла почти разкъса дрехите си, докато ги смъкваше трескаво и сядаше на тоалетната.

Никакво кървене.

Никакви спазми.

Половината от нея изпадна в скръб, толкова дълбока, че сякаш бе бездънна… по някакъв странен начин, докато помяташе, имаше чувството, че все още е свързана с детето си. Ала ако всичко бе приключило, значи, смъртта беше окончателна… макар с разума си да осъзнаваше, че нищо не бе живяло, нито бе способно да оцелее — в противен случай бременността нямаше да се прекъсне.

Другата й половина обаче бе обзета от кънтяща надежда. Ами ако…

Взе си трескаво душ, макар и сама да не знаеше защо бърза, нито къде щеше да отиде.

Погледът й се спусна към корема и тя прокара насапунисани ръце по гладката кожа.

— Моля те… каквото поискаш, вземи каквото поискаш… дай ми този живот в мен и вземи каквото друго поискаш…

Говореше на Скрайб Върджин, разбира се… не че майката на расата слушаше.

— Дай ми детето ми… нека го задържа… моля те…

Отчаянието, което изпитваше, бе почти толкова ужасно, колкото и физическата болка доскоро. Лейла излезе, препъвайки се, изпод душа, избърса се и облече първите чисти дрехи, които й попаднаха.

По телевизията беше виждала, че човешките жени имат тестове, които сами можеха да си направят, някакви клечки или нещо подобно, очевидно създадени, за да ги информират за възпроизводителните мистерии на телата им. Вампирите не разполагаха с нищо такова… поне доколкото тя бе наясно.

Ала мъжете знаеха. Те винаги знаеха.

Лейла изхвърча от стаята и забърза към коридора със статуите, надявайки се да се натъкне на някого, който и да било…

С изключение на Куин.

Не, не искаше той да трябва да открие дали се е случило чудо… или нищо не се бе променило. Това би било твърде жестоко.

Първата врата, до която стигна, беше на Блейлок и след миг колебание тя почука. Блей от самото начало знаеше за ситуацията. А и в същината си той беше много добър мъж, силен, благороден мъж.

Когато не получи отговор, Лейла изруга и се обърна. Не беше погледнала колко е часът, но като се имаше предвид, че капаците на прозорците бяха вдигнати, а от долния етаж не се носеше миризмата на вечеря, вероятно беше посред нощ. Несъмнено беше излязъл да се бие…

— Лейла?

Тя се завъртя рязко. Блей се бе показал на прага с изненадано изражение.

— Толкова съжалявам… — Гласът й изневери и тя трябваше да се прокашля. — Аз… аз…

— Какво не е наред? Добре ли… хей, полека… ето, държа те. Ела, поседни тук.

Усетила нещо под себе си, Лейла осъзна, че Блей я бе настанил на позлатената пейка пред стаята си.

След това коленичи пред нея и улови ръцете й.

— Искаш ли да намеря Куин? Мисля, че е…

— Кажи ми дали все още съм бременна. — Блей я зяпна и тя стисна ръцете му. — Трябва да знам. Нещо… — Не беше сигурна дали Пейн би искала тя да говори за случилото се между тях. — Просто трябва да знам дали всичко е свършило, или не. Можеш ли… моля, трябва да знам…

Когато думите й се превърнаха в несвързан поток, Блей я погали по рамото.

— Успокой се. Поеми дълбоко дъх… точно така, дишай заедно с мен. Точно така… много добре…

Лейла стори всичко по силите си, за да го послуша, съсредоточавайки се върху равномерния тон на плътния му глас.

— Искам да се обадя на доктор Джейн, става ли? — Тя понечи да възрази, ала Блей поклати твърдо глава. — Ти стой тук. Обещай ми, че няма да ходиш никъде. Аз само ще си взема телефона. Ти стой тук.

По някаква причина зъбите й затракаха. Странно, защото изобщо не беше студено.

Миг по-късно войникът се върна и отново коленичи пред нея. Беше допрял телефона до ухото си и говореше.

— Добре, Джейн ей сега ще дойде — каза, когато затвори. — А аз ще остана тук с теб.

— Но ти знаеш, нали? Усещаш го, можеш да разбереш по миризмата…

— Шшш…

— Съжалявам. — Лейла извърна лице и главата й клюмна. — Нямах намерение да те въвличам във всичко това. Просто… толкова съжалявам.

— Всичко е наред. Не се тревожи за нищо. Само ще почакаме доктор Джейн. Хей, Лейла, погледни ме. Погледни ме.

Когато най-сетне погледна в сините му очи, тя бе поразена от добротата в тях. Особено когато той се усмихна нежно.

— Радвам се, че дойде при мен. Каквото и да не е наред, ще се погрижим за него.

Докато се взираше в силното красиво лице пред себе си, усещайки с цялото си същество успокоението, което той й предлагаше така щедро, долавяйки почтеността, от която той бе изтъкан, Лейла си помисли за Куин.

— Разбирам защо е влюбен в теб — избъбри тя.

Блей пребеля като платно и последната капчица кръв се отцеди от лицето му.

— Какво… каза?

— Ето ме — долетя гласът на доктор Джейн откъм стълбището. — Ето ме!

Докато тя тичаше към тях, Лейла затвори очи.

По дяволите. Какво й се бе изплъзнало току-що!

* * *

Далеч оттам, Кор, който бе прекарал целия ден в склада в Колдуел, най-сетне излезе в студения мрак на нощта. Беше въоръжен и с телефон в ръка.

По някое време през дългите часове на деня усещането, че е забравил нещо, най-сетне се бе прояснило и той си спомни, че бе казал на войниците си да вдигнат лагера оттам. Което обясняваше защо никой от тях не се беше прибрал по зазоряване.

Новото им свърталище не беше в тази част на града… а и като се замислеше, май беше грешка, че изобщо бе опитал да базира щаба им тук — макар мястото да изглеждаше изоставено, съществуваше твърде голям риск да бъдат разкрити или да настъпят други усложнения и неприятности.

Както се бяха убедили предишната нощ, когато мястото беше посетено от онази сянка.

Кор затвори очи за миг и си помисли колко странно бе, че събитията можеха да вземат толкова различен обрат от това, което си планирал. Ако не беше неканеното посещение на сянката, зачуди се той, дали изобщо щеше да попадне на дирята на своята Избраница и да я проследи? А ако не я бе последвал до клиниката, нямаше да научи, че е бременна… нито пък щеше да направи разкритието си за Братството.

Излизайки във ветровитата нощ, той се материализира на покрива на най-високия небостъргач в града. Тук поривите на вятъра бяха свирепи и така развяваха дългото до глезените му палто, че единственото, което го задържаше на гърба му, беше калъфът на любимото му оръжие. Разрошена, косата му, която напоследък ставаше все по-дълга и по-дълга, му пречеше да вижда, закривайки гледката на града, разстлал се под краката му.

Кор се обърна към планината на краля, която се извисяваше на хоризонта.

— Мислехме, че си мъртъв.

Той се завъртя рязко на токовете на войнишките си ботуши и вятърът отметна косата от лицето му, развявайки я назад.

Троу и другите стояха в полукръг около него.

— И не сте далеч от истината. — Но всъщност той само се чувстваше мъртъв. — Как е новото ни местообиталище?

— Къде беше? — настоя да узнае Троу.

— Другаде. — Притвори очи за миг и отново се видя как претърсва онова потънало в мъгла място и обикаля подножието на планината сякаш до безкрай. — Новото местообиталище… как е?

— Добре — промърмори Троу. — Може ли да поговорим?

Кор повдигна вежди.

— Щом настояваш… а виждам, че наистина е така.

Двамата се дръпнаха настрани, оставяйки другите на вятъра… и така се случи, че той бе обърнат с лице към имението на Братството.

— Не можеш да постъпваш така. — Троу надвика ледените вихри. — Не можеш да изчезваш за цял ден. Не и в тази политическа обстановка… решихме, че си бил убит или, още по-лошо — пленен.

Имаше време, когато Кор би отвърнал на този укор с рязка забележка и дори с нещо далеч по-осезаемо от думи. Ала войникът му беше прав. Сега нещата бяха различни — откакто бе изпратил Троу в бърлогата на врага, Кор бе започнал да се чувства свързан със своите воини.

— Уверявам те, че нямах такова намерение.

— Какво се случи тогава? Къде беше?

В този момент Кор се видя застанал на кръстопът. Едната посока водеше него и хората му към Братството и щеше да ги хвърли в кървав конфликт, който завинаги щеше да промени живота им, за добро или зло. А другата?

Той се замисли за своята Избраница, подкрепяна от двамата бойци така внимателно, сякаш държаха най-крехък кристал.

Кое от двете щеше да бъде?

— Бях в склада през целия ден — чу се да казва след миг. — Прибрах се там по навик, а вече беше твърде късно да ходя където и да било другаде. Прекарах деня долу и телефонът ми нямаше обхват. Дойдох тук веднага щом излязох.

Троу се намръщи.

— Слънцето отдавна залезе.

— Загубих представа за времето.

Това бе всичко, което бе готов да сподели. Нищо повече. Другият воин трябва да бе усетил тази граница, защото въпреки че веждите му си останаха сключени, не продължи да го разпитва повече.

— Трябва само да проверя нещо и след това ще идем да намерим враговете си — заяви Кор.

Извади телефона си и макар да не можеше да прочете какво пише на екрана, знаеше как да провери гласовата си поща. Имаше няколко неприети обаждания — вероятно от Троу и останалите. Както и съобщение от някого, който бе очаквал да се свърже с него.

„Аз съм — заяви гласът на Елан, син на Ларекс. Настъпи пауза, сякаш в главата му тези думи бяха последвани от триумфални фанфари. — Съветът се събира утре в полунощ. Реших, че трябва да знаеш. Мястото на срещата е едно имение тук в града, чиито собственици наскоро се завърнаха от убежището си. Ривендж много настояваше да я насрочим възможно най-бързо, така че мога само да предполагам, че нашият скъп лийдайър носи съобщение от краля. Ще те държа информиран за всичко, което се случва, но не очаквам да те видя. Бъди добре, мой съюзнико.“

Кор изтри съобщението, оголил зъби, и завръщането на агресията му беше приятно — сякаш всичко отново си беше както преди. Как смееше това жалко аристократче да му казва какво да прави!

— Съветът се събира утре вечер — каза, докато прибираше телефона си.

— Къде? Кога? — попита Троу.

Кор погледна над града към планината. А след това обърна гръб на тази отправна точка.

— Многоуважаемият Елан е решил, че ние няма да присъстваме. И явно изобщо не схваща, че това зависи от мен. А не от него.

Сякаш да не му съобщи адреса, би могло да задържи Кор настрани против волята му!

— Достатъчно приказки. — Той се приближи до своите войници. — Да вървим на улицата и да се заемем с това, което правят воините.

Косата на гърба му отново започна да му говори, гласът й — пронизващ и ясен в ума му, кръвожадните й думи — досущ като молбите на любовница.

Предишното й мълчание беше странно смущаващо.

С голяма доза облекчение Кор се дематериализира от висините на небостъргача; молекулите му, направлявани от желязната му воля, се устремиха към земята и бойното поле. В много отношения последните двайсет и четири часа сякаш бяха изживени от някой друг.

А сега отново беше в старата си кожа.

Готов да убива.

47

Куин беше изминал единайсет от двайсетте мили, които възнамеряваше да пробяга на пътеката, когато вратата на тренировъчния център се отвори. В мига, в който видя кой е, той стъпи на неподвижната лента отстрани и натисна бутона за спиране. На прага стоеше Блей, очите му се стрелкаха трескаво наоколо, а лицето му изобщо не приличаше на себе си… и то не защото някой го беше пребил или нещо такова.

— Какво се е случило? — попита Куин.

Блей зарови ръка в червената си коса.

— Ъъъ… Лейла е в клиниката…

— По дяволите! — Куин скочи от пътеката и се насочи към вратата. — Какво не е наред…

— Не, не, нищо такова. Просто я преглеждат. Това е всичко. — Блей се отмести встрани, освобождавайки пътя към изхода. — Реших, че ще искаш да знаеш.

Куин се намръщи и се закова на място. Докато се взираше в лицето на Блей с изпитателен поглед, стигна до заключение, което го изпълни с тревога — той криеше нещо. Трудно му бе да определи как го бе разбрал, но когато си приятел с някого от детинство, несъмнено се научаваш да разчиташ и най-незабележимите му сигнали.

— Добре ли си? — попита Куин.

— Аха. Абсолютно. Тя е в стаята за прегледи.

Добре, очевидно с тази тема беше приключено. Каквато и да бе тя.

Куин отново се раздвижи — втурна се по коридора и за малко да връхлети през затворената врата на кабинета. В последния миг обаче чувството за благоприличие го възпря. Някои от прегледите на бременни жени бяха много интимни и въпреки че двамата с Лейла бяха правили секс, отношенията им определено не бяха толкова близки.

Той почука.

— Лейла? Вътре ли си?

След кратка пауза доктор Джейн отвори вратата.

— Здравей, влизай. Радвам се, че Блей те е открил.

Лицето на лекарката не издаваше нищо… от което Куин едва не откачи. Обикновено когато лекарите наденеха тази маска на професионална учтивост, това не вещаеше нищо добро.

Той погледна зад доктор Джейн към Лейла… ала Блей бе този, когото улови, сграбчвайки ръката му.

— Ще останеш ли, ако можеш? — помоли с крайчеца на устните си.

Блей изглеждаше учуден, но не отказа и затвори вратата зад тях.

— Какво става? — настоя да узнае Куин.

Обикновен преглед, друг път! Очите на Лейла бяха широко отворени и леко обезумели, ръцете й трепереха, докато си играеше с пуснатата си разрошена коса.

— Настъпи промяна — каза доктор Джейн колебливо.

Пауза.

— Добре, слушайте — само дето не изкрещя Куин. — Ако някой не ми каже какво, по дяволите, става, ще си изгубя шибания ум тук и сега…

— Бременна съм — избъбри Лейла.

И как точно това се явяваше като промяна, зачуди се Куин, а сърцето започна да думка в гърдите му.

— В смисъл че спонтанният аборт, изглежда, е спрял — обясни Джейн. — И тя все още е бременна.

Куин примига. А после поклати глава… не напред-назад, а така, както някой би разтърсил стъклено снежно кълбо.

— Не разбирам.

Доктор Джейн седна на едно кръгло столче на колелца и отвори медицинския картон в скута си.

— Лично й направих изследване на кръвта. При бременност има хормонални…

— Ще повърна — прекъсна я Лейла. — Сега…

Всички се втурнаха към горката жена, но Блей се оказа най-умният и взе кошчето за боклук и именно него използва Избраницата.

Докато тя повръщаше, Куин придържаше косата й назад и се чувстваше леко замаян.

— Тя не е добре — каза той на доктор Джейн.

Лекарката срещна очите му над главата на Лейла.

— Това е нормална част от бременността. Очевидно и при вампирите…

— Но тя кърви…

— Вече не. Освен това й направих ултразвук и видях околоплодния сак. Все още е бременна.

— О, господи! — изкрещя Блей.

За частица от секундата Куин не можа да разбере защо вика. А после му стана ясно… хм, таванът беше сменил мястото си с пода.

Не, почакай.

Той припадаше.

Последната му съзнателна мисъл бе колко готино е от страна на Блей да го улови, докато той рухваше като отсечено дърво.

* * *

В един език има много по-важни думи от „в“. Има изискани думи, исторически думи, думи, които означават живот или смърт. Има многосрични думи, от които езикът се оплита и в които първо трябва да въведеш ред, преди да ги изречеш, както и критични, повратни думи, заради които са избухвали или свършвали войни… има дори поетични безсмислици, които се откъсват от устните като симфония.

Общо взето, „в“ изобщо не беше от категорията на големите играчи. Всъщност тя едва имаше дефиниция и обикновено не беше нищо повече от мост, път, по който да мине тежката артилерия в изречението.

Има обаче един контекст, в който тази скромна, еднобуквена думичка може да се мери с играчите от най-тежката категория.

Любов.

Разликата между това, да обичаш някого и да си влюбен в него, бе като между бордюра на тротоар и Големия каньон. Връхчето на топлийка и половината американски щати. Издишване и ураган.

Разбирам защо…

Докато седеше на пода в клиниката, с отпуснатото като парцал тяло на Куин в скута си, Блей за нищо на света не можеше да си спомни какво бе казала Лейла след това. Дали беше „… те обича“? В който случай, да, той прекрасно знаеше, че Куин го обича като приятел, от десетилетия насам. Което не променяше нищо.

Или беше използвала мъничкото „в“?

В който случай той като нищо можеше да последва примера на Куин и да се просне безчувствен на керамичния под.

— Как е другият ми пациент? — попита доктор Джейн, докато Лейла се отпускаше безсилно на масата за прегледи.

— Диша — отвърна Блей.

— Ще се свести.

Е, можеха само да се надяват, помисли си Блей, приковал поглед в лицето на Куин… сякаш, макар да беше припаднал, познатите черти по някакъв начин биха могли да отговорят на въпроса на Блей.

Лейла не може да беше казала „влюбен“, нали?

Не беше възможно. И той отказваше да допусне заради двата пъти невероятен секс да преиначи нечии чужди думи.

— Сигурна ли си, че това е нормално? — чу той как Лейла попита лекарката.

— Повръщането? Според това, което Елена ми каза по-рано, определено може да е част от признаците на успешна бременност. Всъщност може да е знак, че всичко напредва добре. От хормоните е.

— И не трябва да се връщам при Хавърс?

— Ами тази вечер Елена се прибира от посещението при баща си. Ще трябва да видим дали смята, че може да поеме грижите за теб… и тогава ще установим какво е положението ти. Няма да те лъжа… мисля, че това е чудо.

— Съгласна съм с теб.

Докато жените разговаряха, Блей не откъсваше очи от спуснатите клепачи на Куин. Наистина беше чудо. Абсолютно…

Като по даден сигнал Куин дойде на себе си, гъстите му черни мигли потрепваха, сякаш се опитваха да преценят дали наистина е решил да остане в съзнание.

— Лейла! — извика той и скочи рязко.

Блей се дръпна назад, оставяйки го да се изправи. И чувствайки се мъничко глупав.

Особено когато Куин се втурна към Лейла.

Блей остана на мястото си и се облегна на затворения шкаф зад гърба си, вдигнал колене към гърдите и сложил ръце на бедрата си. Въпреки че това го разкъсваше на парчета, не можеше да не ги гледа заедно, докато десницата на Куин отмяташе с безкрайна нежност русата коса от лицето на Лейла.

Говореше й нещо, нещо нежно и успокоително.

Преди да разбере какво прави, Блей вече бе излязъл в коридора и отиваше нанякъде. Където и да било. Колкото и да му беше трудно да приеме състраданието на Куин… беше му направо невъзможно да гледа как той го дарява другиму… дори ако то бе повече от заслужено.

При мисълта, че по време на периода си на нужда Лейла бе получила точно това, което и той през последните два дни, гърдите му се свиваха от болка… но най-лошото бе, че при нея тези креватни акробатики бяха изпълнили биологичната си цел. Тя беше бременна… и благодарение на Пейн, Блей имаше чувството, че щеше да остане такава.

В общи линии беше постъпил правилно, отивайки при сестрата на Ви предишния ден. Ако приемеше, че именно тя беше причината за този невероятен обрат. Въпреки че в това нямаше логика, той се чувстваше някак си…

— Добре ли си?

Напълно слисан от гласа на Куин, Блей се закова на място. Човек би предположил, че той ще остане с Избраницата.

Блей се стегна, напъха ръце в джобовете си и пое дълбоко дъх, преди да се обърне.

— Аха, добре съм. Просто си помислих, че двамата ще искате да останете насаме.

— Благодаря, че ме хвана. — Куин вдигна ръце. — Не знам какво се случи там вътре.

— Облекчение.

— Предполагам.

Последва неловка пауза. Но разбира се, това беше техният специалитет.

— Слушай, аз ще се връщам обратно в къщата. — Блей си лепна една усмивка, надявайки се Куин да се хване. — Хубаво е да имаш почивна нощ.

— А, да. Сакстън сигурно те чака.

Блей отвори уста, но след това възпря думичката „защо“, която се канеше да излезе от нея.

— Да, така е. Погрижи се за момичето си. Може би ще се видим на Последното хранене.

Докато се отдалечаваше и се скриваше в офиса, той си даваше сметка, че е страхливец, задето се крие зад една несъществуваща връзка. Ала когато си се порязал лошо, имаш нужда от лепенка.

Господи, нищо чудно, че Сакстън беше скъсал с него.

Ама че шибан романтик.

48

Докато минаваше през внушителната порта на едно имение в богаташката част на Колдуел, Асейл беше раздразнен. Изтощен. Настръхнал. И то не защото редовно вземаше кокаин и не се хранеше.

Къщурката се намираше вляво и без да обръща, той спря джипа си под едно от жизнерадостните прозорчета. Би предпочел да се дематериализира тук — беше далеч по-лесно. Но след като остави близнаците в онзи готик клуб, „Желязната маска“, трябваше да погледне действителността в очите — ако не се нахранеше, нямаше да може да продължи.

Ненавиждаше това. Не ставаше въпрос за парите, които щеше да му струва. А за факта, че не изпитваше особено привличане към тази жена… и не му бяха приятни опитите й да промени това.

Слезе от колата и когато студеният вятър, който го блъсна в лицето, му възвърна част от бодростта, той си даде сметка колко замаян беше всъщност.

В този момент една кола мина по улицата, някакъв обикновен седан.

А после изящната вратичка на къщурката се отвори.

Асейл усети гъделичкане в кучешките си зъби, когато присъствието на жената на прага достигна до сетивата му. Облечена в нещо черно и ефирно, тя беше готова за него. Упоителният мирис на възбудата й тежеше във въздуха, макар че не това разпали неговата похот. А вената й — ни повече, ни по-малко…

Изведнъж Асейл се намръщи и погледна отвъд къщурката към гората, която обкръжаваше имението.

Стоповете на колата, която току-що беше минала по улицата, проблеснаха в червено между оголените дървета, преди който и да седеше зад волана да обърне, така че фаровете описаха голям кръг… и да ги угаси.

Начаса Асейл посегна към пистолета си.

— Прибери се вътре. Не сме сами.

Жената веднага сложи край на съблазняването и изчезна в къщичката, затваряйки вратата с трясък.

Да се дематериализира в гората, несъмнено би било най-добрият ход, но разбира се, Асейл беше твърде изтощен от глад за това…

Внезапно вятърът смени посоката си и задуха към него. Ноздрите на Асейл се разшириха и той изръмжа тихо… при това — не предупредително. По-скоро в нещо като поздрав.

Сякаш някога би могъл да забрави точно тази комбинация от феромони.

Малката му крадла беше разменила ролите и сега правеше с него онова, което той бе сторил с нея предишната нощ. Откога ли го следеше, зачуди се Асейл и усети как едновременно с надигналото се в гърдите му раздразнение го жегва уважение.

Не му беше приятна идеята, че може да го е видяла под моста, ала доколкото я познаваше, това изобщо не беше изключено.

Пое си дъх, бавно и дълбоко, но не долови нищо съществено. Което означаваше, че е сама. И събира информация? За кого?

Асейл се обърна обратно към къщичката и по лицето му се разля мрачна усмивка. Тя несъмнено щеше да се приближи, когато го видеше да влиза вътре… а той бе далеч от мисълта да не й осигури истинско представление.

Почука веднъж и жената отвори.

— Всичко наред ли е? — попита тя.

Асейл плъзна очи по лицето й и задържа поглед върху косата й. Тъмна. Гъста. Почти като тази на неговата малка крадла.

— Да. Просто някакъв човек, закъсал с колата.

— Значи, няма за какво да се безпокоим?

— Ни най-малко.

Докато облекчение изтриваше напрежението от лицето на жената, Асейл затвори вратата зад тях и я заключи.

— Толкова се радвам, че отново дойде при мен — каза тя, оставяйки обточената с дантела сатенена роба да се разтвори.

Тази нощ носеше черно неглиже, което повдигаше гърдите й и караше талията й да изглежда така, сякаш би могъл да я обхване само с една ръка. Миришеше, сякаш беше попрекалила — твърде много крем за ръце, лосион за тяло, шампоан, балсам и парфюм се разнасяха от нея.

Наистина му се искаше да не си беше правила този труд.

Асейл обходи с поглед прозорците в къщата. Естествено, никой от тях не беше променил местоположението си: по един тесен прозорец от двете страни на каменното огнище. Три над умивалника. И накрая еркерният прозорец вляво, с мекото място за сядане и бродираните възглавници.

Неговата крадла щеше да избере този вдясно от камината. Той беше встрани от светлината на фенера над входната врата и в сянката на комина.

— Готов ли си за мен? — измърка жената.

Асейл пъхна ръка в якето си. Хилядата долара в кеш бяха сгънати веднъж и десетте стодоларови банкноти образуваха тънка пачка.

С плавно движение, той обърна гръб на еркерния прозорец и камината. По някаква причина не искаше неговата крадла да го види, че плаща. Онова, което щеше да последва обаче, искаше тя да види, и още как.

— Ето.

Подаде й парите, като се надяваше тя да не ги брои. И тя не го стори.

— Благодаря. — Жената се отдръпна и прибра пачката в червен керамичен буркан. — Е, да започваме ли?

— Да, да започваме.

Асейл се приближи и начаса пое контрол — улови лицето й между дланите си, наклони главата й назад и я целуна настойчиво. В отговор тя простена, сякаш неочакваната волност бе нещо, което приветстваше, макар да не се бе осмелявала да очаква.

Асейл се радваше, че й харесва. Ала в случая не ставаше въпрос за нейната наслада.

Той я притегли към дивана край насрещната стена и затискайки я с тялото си, я сложи да легне с глава към камината. Докато се отпускаше назад, тя разпери ръце настрани и вирна гърди, така че те изпънаха сатенените чашки, които ги покриваха.

Напълно облечен, без да си свали дори палтото, Асейл я покри с тялото си; коляното му се пъхна между нейните, а ръката му се плъзна надолу и вдигна дългото до пода неглиже…

— Не, не — каза, когато тя понечи да обвие ръце около врата му. — Искам да те виждам.

Глупости. Искаше тя да се вижда през прозореца.

Жената се подчини на драго сърце и Асейл отново започна да я целува, докато отместваше дългите поли на дрехата й настрани. В мига, в който го стори, разтвори широко краката й.

— Чукай ме — каза тя, извивайки се под него.

Е, това нямаше да е възможно. Не беше корав. Но не всички трябваше да го знаят.

За да изглежда обзет от страст, той смъкна палтото от раменете си и с едно бързо движение на кучешките зъби разкъса презрамките на неглижето, оголвайки гърдите й на светлината, хвърляна от огъня; начаса зърната й се втвърдиха върху изобилната бяла плът.

Асейл спря за миг, сякаш прехласнат от това, което виждаше. А после протегна език и наведе глава.

В последния миг, тъкмо преди да започне да ближе и смуче, вдигна очи и ги прикова в тъмния прозорец вдясно, срещайки погледа на жената, която знаеше, че се спотайва в сенките и го гледа…

Прилив на чиста, неподправена похот нахлу в тялото му и го завладя, измествайки напълно разума, като движеща сила на действията му. Жената под него вече не беше онази от собствената му раса, която бе купил за кратко.

А неговата крадла.

И това промени всичко. С внезапен порив той впи зъби в шията й и взе вената й, черпейки онова, от което се нуждаеше.

Като през цялото време си представяше, че под него бе човешката жена.

* * *

Сола ахна…

И се дръпна от прозореца на къщичката.

Гърбът й се удари в коравата неравна стена на комина, издялан от речни камъни, и тя затвори очи, поемайки студения въздух на големи глътки, докато сърцето й се блъскаше в гърдите.

От вътрешната страна на клепачите си, сякаш някой го прожектираше, тя виждаше единствено голите гърди, щръкнали под него, и тъмната му глава, която се навеждаше, езикът му, подал се между устните… и очите му, вдигнали се изведнъж, за да срещнат нейните.

Исусе, откъде бе разбрал, че е там?

И по дяволите, никога нямаше да забрави гледката на онази жена, просната под него, палтото му — захвърлено настрани, тялото му — заслонило се в прегръдката на стройните й бедра. Можеше да си представи топлината на огъня до тях и още по-изпепеляващата горещина, която се излъчваше от него… допира на кожа в кожа, обещанието за екстаз.

Не поглеждай отново — заповяда си Сола. — Той знае, че си тук…

Пронизителният писък на жена, получаваща оргазъм, отекна в къщурката, разбивайки на парченца благоприличния вид на мястото.

Сола отново се приведе към прозореца и надникна през стъклото… макар да знаеше, че не бива да го прави.

Той беше в жената, долната част на тялото му се движеше с мощни тласъци, лицето му — заровено в шията й, ръцете му — протегнати, за да подкрепят горната част на масивното му тяло.

Вече не поглеждаше нагоре. И щеше да е зает известно време.

Сега беше моментът да се оттегли.

Пък и наистина ли трябваше да гледа?

Сола изруга и се махна от мястото, пробивайки си път през драскащите храсталаци и избягвайки тънките безлистни дървета. Когато стигна до взетата си под наем кола, скочи вътре, заключи вратите и запали двигателя.

Затвори очи и отново си представи всичко: как се прокрадва до къщичката, как се доближава до прозореца, спотаена в сенките край комина.

Отново го видя, застанал в стаята насреща й; видя и жената пред него, изящното й тяло — обвито в черен сатен, тъмната й дълга коса — спускаща се до кръста й. Той бе уловил лицето й в шепи и я бе целунал страстно, а раменете му се бяха превили, докато се навеждаше, за да я докосне, с невероятно еротично изражение…

А след това я бе отвел до дивана.

Въпреки че я убиваше да си го признае, Сола бе почувствала как я жегва ирационална ревност. Ала това не беше най-лошото — собственото й тяло бе реагирало, женствеността й бе разцъфнала между краката й, сякаш нейните устни целуваше той, нейната талия обгръщаха ръцете му, нейните гърди се притискаха в неговите. И тази реакция още повече се бе засилила, когато бе сложил онази жена да легне на дивана, лицето му — белязано от мрачна жажда, очите му — проблясващи, сякаш това, което се намираше под него, беше храна, която ей сега щеше да вкуси.

Да гледа, беше нередно. Лошо.

Но дори заплахата за собствената й безопасност (а като че ли и за умственото й здраве) не се бе оказала достатъчна, за да я накара да се махне от прозореца. Особено когато той се надигна и отметна тежкото черно палто от раменете си. Невъзможно й бе да не си го представи гол, да не види масивните му гърди и стегнатите мускули на корема му, огрени от светлината на огъня… А после той сякаш беше скъсал тънките презрамки на неглижето със зъби… със зъби, за бога!

И тъкмо когато съвършените гърди на жената се бяха освободили… той я беше погледнал.

Без никакво предупреждение искрящите му хищнически очи се бяха вдигнали, впивайки се право в нейните, а лукава усмивчица бе извила крайчеца на устните му.

Сякаш това представление беше специално за нея.

— Мамка му. Мамка му!

Едно беше ясно — ако искаше да й даде урок за шпионирането, едва ли би могъл да намери по-добър начин… освен ако не й пъхнеше дулото на пистолет в устата.

Сола слезе от банкета и се качи на пътя. Докато взетият под наем форд „Таурус“ набираше позволената скорост от седемдесет километра в час в продължение на поне петнайсет километра, на Сола й се прииска да си беше в своето ауди. Кръвта все още препускаше бясно във вените й и тя се нуждаеше от външен израз на вълнението, завладяло тялото й.

Някакъв отдушник.

Като например… секс.

И то не със себе си.

49

Когато ставаше дума за лагеруване в планината, мястото на Рив имаше абсолютно всичко: огромна къща в рустикален стил с веранди и кедрови подпорни греди. Цял куп по-малки постройки, включително къщурки за гости. Изглед към езерото. Колкото си поискаш спални.

Трез и Ай Ем се материализираха в страничния двор и поеха през снега към задния вход. Дори и през зимата мястото излъчваше уют с меката светлина, която струеше през прозорците със стъкла на ромбчета. Ала не всичко беше като извадено от приказка — заможните викторианци, построили това място, за да избягат от индустриализацията и горещината на градовете през лятото, определено не го бяха снабдили с лазерни детектори за движение, магнитни алармени контакти по всички прозорци и врати, както и не едно, а няколко контролни табла, управляващи напълно интегрирана, мултиинтерфейсна алармена система.

Отпечатъкът от палеца на Трез върху дискретно монтирания панел вляво от вратата ги допусна в сърцето на огромната къща, обзаведена с уреди от неръждаема стомана, от калибъра на тези в „Сал“.

Нещо се печеше в голямата фурна. Хляб, ако се съдеше по миризмата.

— Гладен съм — отбеляза Трез, докато затваряше вратата. Заключващият механизъм изщрака, но той все пак провери, по навик.

Някъде в далечината някой чистеше с прахосмукачка — вероятно една от Избраниците. Откакто Фюри бе станал Примейлът на расата и на практика беше освободил тази уединена група жени, Рив ги бе пуснал да живеят в имението му. В което имаше логика. Мястото беше усамотено, особено извън сезона, пък и отдалечеността от града даваше възможност за плавен преход от (ако Трез бе разбрал правилно) спокойното еднообразие на Небитието към френетичната, понякога травмираща природа на живота на Земята.

Отдавна не беше идвал в къщата… всъщност откакто Избраниците се бяха нанесли тук. Но разбира се, когато Рив взриви „Зироу Сам“ и сложи край на ролята си на наркобарон, дългът на Трез към него беше поизгубил част от наложителността си.

Освен това сега, когато Рив вече не трябваше да осигурява рубини и секс на Принцесата, Трез нямаше кой знае какви причини да идва на север.

Ала това очевидно се беше променило.

— Ехо, Рив, къде си? — провикна се Трез и гласът му отекна в къщата.

Колкото и да негодуваше стомахът му, двамата с брат му пристъпиха в главния салон с потискащ викториански декор — гранатови персийски килими на пода, покрити с гоблени пейки, препарирани глави на бизон, елен, лос и американски рис, окачени над огнището от недялани камъни.

— Рив! — отново повика Трез.

Човече, от лампата от миеща мечка открай време го побиваха тръпки. Както и от препарираната сова със слънчеви очила.

— Ей сега ще слезе.

При звука на женския глас Трез се обърна.

И в този миг животът му се промени завинаги.

Стълбището към втория етаж беше съвсем семпло — спускаше се право надолу, с ниски стъпала и най-обикновени перила, без никакви архитектурни ексцентричности.

Но облечената в бели одежди жена, която стоеше на най-ниското стъпало, го превръщаше в стълба към рая. Беше висока и стройна, и все пак — закръглена точно където трябваше. Свободно падащата й роба не можеше да скрие високите пълни гърди, нито изящната извивка на ханша. Кожата й беше гладка, с цвят на мляко с кафе, тъмната й коса беше вдигната високо на главата. Очите й бяха светли и подчертани от гъсти мигли.

Устните й бяха розови и пълни. И на Трез му се искаше да ги целуне.

Особено когато се раздвижиха, оформяйки каквото и да изричаше тя с опияняваща точност…

Острият лакът на Ай Ем, смушкал го в ребрата, го накара да подскочи.

— Ау! Какво, по дяво… искам да кажа, мамка… тоест… ау!

На това му се казваше да запазиш хладнокръвие и присъствие на духа, задник такъв!

— Попита ни дали искаме нещо за хапване — тихо обясни Ай Ем. — Аз казах, че не искам нищо. Сега е твой ред.

О, Трез искаше да сложи нещо в уста, и още как. Искаше да коленичи в краката й, да проникне под…

Той затвори очи, чувствайки се като истински кучи син.

— Не, няма нужда.

— Нали каза, че си гладен.

Трез сниши клепачи и хвърли свиреп поглед на брат си. Какво се опитваше — да го накара да изглежда като идиот ли?

Многозначителното пламъче в черните очи сякаш казваше, че именно това се опитва да направи.

— Не, добре съм — процеди Трез.

Разбирай: „Не ме предизвиквай, задник такъв!“.

— Тъкмо щях да нагледам хляба.

Трез отново затвори очи, когато гласът на Избраницата пропя в ушите му и едновременно ускори пулса му и го успокои.

— Знаеш ли — чу се да казва, — май няма да откажа нещичко за хапване.

Тя му се усмихна.

— Последвай ме. Сигурна съм, че ще намерим нещо по твой вкус.

Докато тя се отправяше към кухнята, от която бяха излезли току-що, Трез примига като тъпия задник, който си беше.

Толкова отдавна никоя жена не му беше казвала нещо, в което да няма скрит намек… ала доколкото можеше да прецени, тези думи (които действително можеха да бъдат приети и като флиртуване… поне от неговия похотлив мозък) не съдържаха никакво обещание за свирка или секс. Нито дори за каквото и да било привличане.

Което, естествено, го накара да я пожелае още по-силно.

Краката му поеха в нейната посока, тялото му — следвайки я така, както куче следва господаря си, без и през ум да му мине да се отклони от пътя, който тя беше избрала за него…

Ай Ем го сграбчи за ръката и го дръпна назад.

— Дори не си го и помисляй!

Първият порив на Трез беше да се отскубне, та дори ако трябваше да остави ръката си в тази на брат си.

— Не знам за какво говориш…

— Не ме карай да те сграбча за ерекцията, за да ти покажа за какво говоря — изсъска Ай Ем.

Като вцепенен, Трез сведе поглед надолу. Хм. Я виж ти.

— Няма да… — „я изчукам“ беше първата му мисъл, но, господи, не можеше да използва тази дума в близост до тази жена, дори да ставаше въпрос само за нещо хипотетично. — Така де, няма да направя нищо.

— Наистина ли очакваш да ти повярвам?

Очите на Трез се стрелнаха към вратата, през която беше изчезнала тя. По дяволите. На това му се казваше да не заслужаваш никакво доверие, когато става въпрос за въздържание.

— Тя е недостъпна за теб, ясен ли съм? — процеди Ай Ем. — Няма да е честно спрямо някой като нея… и най-вече, ако я докоснеш, Фюри ще ти види сметката. Това е негово, не твое.

За частица от секундата думите на брат му накараха Трез да настръхне… и не беше, защото феминистът в него се бунтуваше, че към една жена се отнасяха като към вещ, макар, разбира се, това да не беше редно. Не, беше, защото…

Моя.

Тази дума се надигна някъде дълбоко в него, сякаш всяка клетка в тялото му изведнъж се бе сдобила с глас и изричаше единствената истина, която имаше значение.

— Съжалявам, че ви накарах да ме чакате.

Гласът на Рив накара Трез да върне съзнанието си от ръба на пропастта, от който то внезапно беше политнало.

Кралят на симпатите слизаше по стълбите, по които беше дошла и Избраницата, като се подпираше на бастуна си, а черното му палто от визон топлеше поддържаното му от лекарства тяло.

Докато Ай Ем казваше нещо, на което Рив отговори, Трез отново насочи вниманието си към вратата на кухнята. Какво ли правеше тя там… о, господи. Сигурно се навеждаше, за да провери хляба…

В гърлото му се надигна тихо ръмжене.

— Моля? — Лилавите очи на Рив се присвиха.

Ново смушване в ребрата върна Трез на земята.

— Съжалявам. Лошо храносмилане. Как си?

Рив повдигна вежди, но после сви рамене.

— Нуждая се от помощта ви.

— Каквото поискаш — отвърна Трез и наистина го мислеше.

— Утре вечер има заседание на Съвета. Рот също ще дойде. Братството ще осигури защита, но искам и вие да присъствате, тайно от всички.

Трез се сепна. Преди нападенията отпреди две години, Съветът заседаваше най-редовно и Рив никога не бе имал нужда от подкрепление.

— Какво става?

— Рот беше прострелян през есента.

Какво!?

Трез изскърца със зъби.

— Кой?

В края на краищата той харесваше краля.

— Шайка копелета. Не ги познавате, но утре може и да се срещнете с тях… ако се съгласите да дойдете.

— Разбира се, че ще дойдем. — Ай Ем кимна и Трез скръсти ръце на гърдите си. — Къде?

— Ще се проведе в едно имение в Колдуел в полунощ. Едно от малкото, в които Обществото на лесърите не успя да проникне… въпреки това семейството беше изличено почти напълно, защото били на гости на роднини в града, когато били нападнати. — Рив отиде да седне на една от тапицираните пейки, след което започна да си играе с бастуна, въртейки го пред краката си. — Нека ви кажа как ще го направим. Сега Рот е напълно сляп, но глимерата не го знае. Когато аристократите започнат да пристигат, искам той вече да е седнал в салона, защото не искам да го видят как разчита на някой друг, за да стигне до мястото си. След това…

Докато Рив продължаваше да излага плана си, Трез застана пред огъня, кимайки, където трябва. В мислите си обаче беше в кухнята, заедно с онази жена…

Как ли се казваше, зачуди се.

И също толкова важно — кога щеше да я види отново?

50

В стаята за прегледи Куин имаше чувството, че лети, че се рее високо във въздуха. И то не в скапан самолет, който всеки миг щеше да се разбие, заедно с един ранен брат отзад.

— Извинявай, може ли да повториш какво каза?

Доктор Джейн се усмихна, докато се приближаваше до една маса на колелца до леглото. Куин смътно различи какво имаше върху нея, ала вниманието му беше насочено към това, което щеше или нямаше да излезе от устата на лекарката.

— Все още е бременна. Нивата на хормоните й се повишават, точно както би трябвало, кръвното налягане и пулсът й са съвсем в норма. И все така никакво кървене, нали?

При тези думи Джейн погледна към Лейла, която кимна със същото слисано изражение, което вероятно бе изписано и по неговото лице.

— Никакво.

Куин крачеше напред-назад, заровил пръсти в косата си, а мозъкът му даваше накъсо.

— Не разбирам… искам да кажа… това е, което искам… което искаме… но не разбирам как изобщо…

След като беше слязъл в ада, да се върне толкова неочаквано обратно на земята, беше направо главозамайващо.

— Това едва ли ще внесе повече яснота — поклати глава доктор Джейн, — но и Елена никога досега не е виждала нещо такова. Така че разбирам объркването ти, а най-вече ми е ясно колко измамна може да бъде надеждата. Трудно е да бъдете оптимисти след всичко, което преживяхте.

Човече, жената на Ви определено не беше глупава.

Куин насочи вниманието си към Лейла. Тя беше облечена в свободно падаща бяла роба, но не като онези, които носеше като една от жените от свещената секта на Скрайб Върджин. Беше най-обикновен всекидневен халат за баня, а под него имаше бяла болнична нощничка на розови и червени сърца. А върху масичката на колелца? Ами там имаше солени бисквити и шест малки бутилки джинджифилова лимонада.

На това му се казваше лекарства без рецепта.

Доктор Джейн отвори пакета бисквити.

— Знам, че последното, за което мислиш в момента, е храна. — Тя подаде тъничкото солено квадратче на Лейла. — Но искаш ли да хапнеш това и да пийнеш малко от джинджифиловата лимонада? Може да помогне нещата там долу да се поуспокоят.

И я виж ти — точно така и стана. В крайна сметка Лейла изяде цяла шепа бисквити и изпи две от малките зелени бутилчици.

— Наистина помага, а? — каза Куин, когато тя се облегна назад с въздишка на облекчение.

— Нямаш представа. — Лейла сложи ръка върху корема си. — Ще направя всичко, което трябва, ще ям, ще пия.

— Толкова ли ти се повдига?

— Не става дума за мен. Не ме е грижа дори ако прекарам следващите осемнайсет месеца в повръщане, стига детето да е добре. Просто се боя, че от напъните ще изгубя… е, нали се сещаш.

Е, всеки, който смяташе, че жените са по-слабият пол, беше сляп като къртица.

Куин погледна към доктор Джейн.

— А сега какво?

Лекарката сви рамене.

— Моят съвет е да се доверите на симптомите и на резултатите от изследванията, в противен случай ще полудеете. И преди, и сега тялото на Лейла ръководи случващото се. Ако в момента няма никакви признаци за спонтанен аборт, а тъкмо обратното — всичко говори, че бременността се е върнала в релсите. Поемете си дълбоко дъх и карайте нощ за нощ. Ако гледате твърде напред в бъдещето или пък непрекъснато преживявате наново случилото се през последните два дни, няма да издържите.

Бе абсолютно права, помисли си Куин.

В този миг телефонът на лекарката иззвъня.

— Изчакайте за миг… по дяволите. Трябва да нагледам догена, който си поряза ръката снощи. Лейла, що се отнася до мен, няма никаква медицинска причина да останеш тук, долу. Но искам през следващите две-три нощи да не напускаш имението. Нека мине малко време, става ли?

— Но разбира се.

Доктор Джейн си тръгна миг по-късно и Куин усети, че не знае как да постъпи. Искаше да помогне на Лейла да се върне в къщата, но тя не беше инвалид, за бога. И все пак изпитваше желание да я носи на ръце до… ами до края на шибаната бременност.

Той се облегна на шкафа от неръждаема стомана.

— Улавям се, че искам да те питам как си на всеки две секунди.

Лейла се засмя мъничко.

— Също като мен.

— Искаш ли да се върнем в къщата?

— Знаеш ли… май не. Чувствам се… — Тя се огледа наоколо. — По-сигурна тук, ако трябва да съм откровена.

— Струва ми се логично. Нуждаеш ли се от нещо?

Тя кимна към малкия поднос с „лекарствата“ против повръщане.

— Докато имам това тук, ще съм добре. Чувствай се свободен да излезеш и да се биеш.

Куин се намръщи.

— Мислех да си остана вкъщи…

— И какво ще правиш? Не те карам да си вървиш, ни най-малко. Но ми се струва, че единственото, което ще правя, е да чакам и да се тревожа. Ако се случи нещо, мога да ти се обадя и ти веднага ще се прибереш.

Куин се замисли къде щяха да отидат братята и останалите бойци от къщата в полунощ — заседанието на Съвета. Ако беше обикновена вечер, с обичайните дежурства, вероятно щеше да си остане вкъщи. Ала при положение че Рот щеше да излезе и да се срещне с онези задници от глимерата?

— Добре — бавно каза той. — Ще си нося телефона и ще обясня на останалите, че позвъниш ли — аз изчезвам.

Лейла отпи от джинджифиловата лимонада, а после се загледа в чашата, сякаш съзерцаваше как мехурчетата се надигат около леда.

Куин си спомни в какво състояние се намираха предишната нощ у Хавърс — извън контрол, ужасени, в траур.

По дяволите, все още можеха да се върнат там, напомни си той. Твърде рано бе отново да се привързват.

И все пак то беше по-силно от него. Докато стоеше в облицованата с плочки стая, вдъхващ миризмата на дезинфектант, докато ръбът на шкафа, на който се бе облегнал, се впиваше в задника му… Куин си даде сметка, че това бе мигът, в който заобича детето си.

Тук и сега.

Не по-малко силна от връзката между един вампир и неговата шелан бе тази между един баща и неговото дете и ето че сърцето на Куин се отвори широко, за да приеме всичко в себе си: отговорността, която идваше с решението да имаш дете; ужаса да не го изгубиш, който, Куин бе готов да се обзаложи, никога не си отиваше; радостта, че на света ще остане частица от теб, когато ти си отидеш; нетърпението да се запознаеш с него; отчаяното желание да го вземеш в обятията си, да надникнеш в очите му и да му дадеш цялата обич, която имаш.

— Може ли… да докосна корема ти? — тихичко попита той.

— Разбира се! Не е нужно да питаш. — Лейла се облегна назад с усмивка. — Това вътре е наполовина твое, нали знаеш.

Куин потърка нервно ръце, докато се приближаваше към масата за прегледи. Определено беше докосвал Лейла през периода й на нужда, както и по-късно — успокоително, когато ситуацията го изискваше.

Но никога не му бе хрумвало да докосне бебето си.

Сякаш от много далеч, видя как десницата му се протяга напред. Исусе, пръстите му трепереха като обезумели.

Ала застинаха в мига, в който я докосна.

— Тук съм — каза той. — Татко е тук. Никъде няма да ходя. Само ще изчакаме, докато си готово да се появиш на бял свят, и тогава майка ти и аз ще се грижим за теб. Ти само се дръж дотогава, става ли? Свърши си твоята работа, а пък ние ще чакаме колкото се налага.

Със свободната си ръка улови дланта на Лейла и я положи върху своята.

— Семейството ти е тук. Чакаме те… и те обичаме.

Адски глупаво беше да говори така на нещо, което несъмнено беше просто групичка клетки. Но то беше по-силно от него. Думите, постъпките… те бяха негови и едновременно с това сякаш идваха отнякъде извън него.

Но му се струваха така правилни.

Струваха му се… точно това, което би трябвало да направи един баща.

* * *

Пистолет в левия кобур? Тук.

Пистолет в десния кобур? Тук.

Резервни амуниции в колана? Тук.

Първи и втори кинжал в ножниците на гърдите? Тук.

Кожено яке…

Почукване на вратата накара Блей да се покаже от дрешника.

— Влез.

Докато Сакстън прекрачваше прага, Блей нахлузи якето и се обърна.

— Здрасти. Как си?

Нещо не беше наред. Очите на Сакстън се плъзнаха по „работната униформа“ на Блей, както я наричаха някога. Неудобство накара светлите вежди на Сакс да подскочат, но разбира се, той никога не се бе чувствал напълно спокоен в близост до оръжията.

— Излизаш на битка, така ли? — промълви той.

— Всъщност на заседание на Съвета.

— Не знаех, че за него се изискват толкова оръжия.

— Нова ера.

— Така е.

Последва дълго мълчание.

— Как си?

Очите на Сакстън обходиха стаята.

— Исках да го чуеш от мен.

Мамка му. Сега пък какво!

Блей преглътна мъчително.

— Кое?

— Ще напусна къщата за известно време… на почивка, така да се каже. — Той вдигна ръка, за да възпре всякакви възражения. — Не, не е завинаги. Сложих ред в нещата на Рот и през следващите няколко дни той няма да се нуждае от мен. Естествено, ако му потрябвам, веднага ще се върна. Ще отида при един стар приятел. Наистина се нуждая от отдих и покой… и преди да си започнал да се тревожиш — кълна се, че ще се върна, и те уверявам, че това не е заради нас. От месеци насам работя без прекъсване и ми се иска да избягам от всякакви разписания, ако в това има някаква логика.

Блей си пое дълбоко дъх.

— Да, има. Къде… — Той не довърши, напомняйки си, че това вече не му влизаше в работата. — Ще ми кажеш, ако се нуждаеш от нещо, нали?

— Обещавам.

Импулсивно, Блей се приближи и обви ръце около бившия си приятел, платоническата връзка — също толкова непринудена и естествена, колкото беше и предишната, любовната. Без да го пуска, той обърна лицето на Сакстън към себе си.

— Благодаря ти. Задето дойде и ми каза…

В този миг някой мина по коридора и забави крачка.

Куин, разбра Блей по миризмата, още преди да бе видял високата мощна фигура. И в този кратък миг на колебание, преди Куин да продължи напред, погледите на двамата се срещнаха над рамото на Сакстън.

Начаса лицето на Куин се превърна в маска, чертите му се сковаха, абсолютно непроницаеми. А после той отмина, дългите му крака го отведоха отвъд отворената врата.

Блей се отдръпна и си заповяда да продължи със сбогуването.

— Кога ще се върнеш?

— Ще ме няма поне няколко дена, но не повече от седмица.

— Добре.

Сакстън отново огледа стаята и докато го правеше, беше ясно, че се опитва да я запомни.

— Пази се, там навън. Не се опитвай да бъдеш герой.

Първата мисъл на Блей бе… е, при положение че обикновено Куин беше пръв сред кандидатите за тази роля, малко вероятно бе той да надене костюма на Супермен.

— Обещавам.

Сакстън си тръгна, а Блей остана на мястото си, зареял празен поглед пред себе си. Не виждаше нищо, нито си спомняше какво двамата със Сакстън бяха споделили в стаята. Не, умът му беше в съседната стая, при Куин и вещите на Куин… и спомените от онази нощ с Куин.

По дяволите.

Погледна часовника и като напъха телефона в джоба си, излезе от стаята. Докато тичаше към стълбището, от фоайето на долния етаж долитаха гласове — знак, че братята вече се бяха събрали и очакваха сигнала за тръгване.

И наистина — те всички бяха там. Зи и Фюри. Ви и Бъч. Рейдж, Тор и Джон Матю.

Блей пое по стълбите и усети, че му се иска и Куин да дойдеше с тях… но несъмнено той щеше да си остане вкъщи, като се имаше предвид ситуацията с Лейла.

Къде ли беше Пейн, почуди се, докато отиваше да застане до Джон Матю.

Тор му кимна за поздрав.

— Добре, чакаме само още един и след това тръгваме. Първата група ще отиде на мястото. Когато получа потвърждение, че е чисто, ще се дематериализирам в къщата с Рот с помощта на…

Ласитър изхвърча от билярдната зала, греещ от черно-русата си коса и белите очи чак до войнишките ботуши. Разбира се, сиянието може и да не се дължеше на това, че е паднал ангел, а на златото, което държеше да носи.

Приличаше на живо дърво от бижута.

— Ето ме! Къде ми е шофьорската шапка?

— Вземи моята. — Бъч свали шапката си на „Ред Сокс“ и му я подхвърли. — Ще помогне да укротиш тази твоя коса.

Ангелът я улови и се взря в червеното „С“.

— Съжалявам, не мога.

— Не ми казвай, че си фен на янките — провлачи Ви. — Ще се наложи да те убия, а честно казано, тази нощ се нуждаем от всички помощници, с които разполагаме.

Ласитър подхвърли шапката обратно. Засвирука. Придаде си небрежен вид.

— Ти сериозно ли? — каза Бъч.

Сякаш онзи се беше писал доброволец за лоботомия. Или ампутация на крайник. Или педикюр.

— Не може да бъде — присъедини се към него Ви. — Кога и къде стана приятел на врага…

Ангелът вдигна отбранително ръце.

— Не съм аз виновен, че вие не струвате…

Тор буквално пристъпи пред Ласитър, сякаш се боеше, че може да се стигне до нещо повече от размяна на реплики. А най-тъжното бе, че с основание се безпокоеше. Ако не се брояха шеланите им, Ви и Бъч обичаха „Ред Сокс“ повече от всичко друго… дори и от здравия разум.

— Добре, добре — заяви Тор. — Имаме да се тревожим за по-важни неща…

— Той все някога трябва да си легне да спи — промърмори Бъч на съквартиранта си.

— Аха, пази си гърба, ангеле — изхили се Ви подигравателно. — Изобщо не харесваме такива като теб.

Ласитър сви рамене, сякаш братята бяха просто палета, джафкащи около глезените му.

— Някой каза ли нещо? Или това е просто звукът на загуб…

Тук последваха цял куп викове.

— Само две думи, копелета — подигравателно се изсмя Ласитър. — Джони Деймън. А, не, почакайте. Кевин Юкилис. Или пък Уейд Богс. Роджър Клемънс. Храната ли не струва в Бостън? Или само бейзболът?

Тук Бъч се хвърли напред, очевидно с намерението да го направи на пюре…

— Какво, по дяволите, става тук?

Тътнещият глас, отекнал от горния етаж, прекъсна меренето на сили между „Ред Сокс“ и „Янкис“.

Тор издърпа ченгето назад, докато всички се обърнаха към краля, който слизаше по стълбите с помощта на своята кралица. Присъствието на Рот накара всички да се стегнат и да започнат да се държат страшно професионално. Дори Ласитър.

Е, всички, с изключение на Бъч. Но разбира се, през последните двайсет и четири часа той „здравата беше подпалил фитила“, както би се изразил сам… и то с основание. Неговата шелан щеше да присъства на заседанието на Съвета. Което в очите му бе равносилно на това, да имат двама Ротовци там. Проблемът бе, че Мариса бе най-възрастната от своя род, което означаваше, че ако Рив искаше пълно мнозинство, тя трябваше да е там.

Горкото копеле.

В последвалото затишие десницата на Блей го засърбя и той изпита почти неустоимо желание да вземе оръжие в ръка. Не можеше да се отърве от мисълта, че ситуацията е почти идентична с прелюдията към покушението над Рот през есента. В онази нощ те всички се бяха събрали тук, Рот бе слязъл по стълбите заедно с Бет… и един куршум го бе пронизал в гърлото.

Очевидно Блей не беше единственият, в чиято глава се въртяха подобни мисли. Още доста ръце се спуснаха към кобурите и останаха там.

— А, добре, и ти си тук — каза Тор.

Блей се обърна намръщено и трябваше да потисне реакцията си. Не Пейн се беше присъединила към тях. А Куин. И при това изглеждаше повече от готов да срита нечий задник: очите му бяха мрачни, тялото му — напрегнато като опъната тетива в черните кожени дрехи.

За миг през тялото на Блей пробяга тръпка на чисто, неподправено сексуално напрежение. Дотам, че в съзнанието му изникна напълно неуместна фантазия — как двамата с Куин се вмъкват в килера за едно бързо, без сваляне на дрехите, чукане.

Той въздъхна и насочи поглед към Рот. Както и трябваше. В случая значение имаше Рот, не шибаният му любовен живот…

Тревога замени похотта му. Дали двамата с Куин някога отново щяха да бъдат заедно?

Господи, ама че странна мисъл. Не можеше да се каже, че от емоционална гледна точка сексът между тях беше особено добра идея. Всъщност беше изключително лоша идея. Ала той искаше още. Господ да му е на помощ.

— Е, добре. Да действаме — заяви Тор. — Всички знаят какво трябва да сторят, нали?

Облекчаващо бе, че сериозността на задачата, която им предстоеше, прочисти съзнанието му от всичко друго, освен решимостта да опази живота на Рот… дори с цената на своя собствен.

Предпочиташе да се тревожи за това вместо за шибаната история с Куин.

Определено.

51

Куин прие форма на засипаната със сняг тераса заедно с останалите от Братството, с изключение на Бъч. Пищната елегантност, която ги посрещна, изобщо не го учуди. Имението, в което щеше да се състои заседанието на Съвета, беше напълно в стила на глимерата — обширна земя, която бе прочистена от естествената си растителност и оформена от градинари. Малка къщичка край входа, която изглеждаше като извадена от картичка на някое особено живописно английско селце. Внушително имение, построено от тухли, със зъборезен фриз по фасадата, лъскави капаци на прозорците и покрив, застлан с оловни плочи.

— Започва се — каза Ви и се приближи до страничната врата.

В мига, в който почука на нея, тя се отвори, сякаш и това, досущ като толкова много други неща, беше предварително уговорено. Обаче, човече, наистина ли това беше домакинята им за вечерта? Жената, която стоеше на прага, беше облечена в дълга, тъмна вечерна рокля с деколте, което стигаше почти до пъпа й, а около врата си носеше наниз диаманти с размерите на кучешки нашийник. Тежкият й парфюм беше като удар право в синусите… въпреки че Вишъс все още стоеше навън.

— Готова съм за вас — каза тя с нисък дрезгав глас.

Куин се намръщи и си помисли, че дори в тази дизайнерска рокля или каквото там беше мадамата имаше излъчване на уличница. Не че това беше негов проблем.

Прекрачи прага заедно с останалите и се озова в нещо, което трябва да беше зимна градина; ако се съдеше по огромните зелени растения в саксии и голямото пиано, мястото трябва да бе видяло доста вечери, в които гости зяпаха някой оперен певец, извиващ глас в ъгъла.

Направо да повърнеш.

— Оттук — каза жената, махвайки с ръка, която блещукаше.

Парфюмът й (ако изобщо беше един, а не се беше „окъпала“ с няколко различни аромата) се носеше във въздуха зад нея, а бедрата й се полюшваха на всяка крачка, сякаш се надяваше, че те зяпат дупето й с похотливи погледи.

Как ли пък не. Те до един се оглеждаха на всички страни, готови първо да стрелят, а после да задават въпроси.

Едва когато се озоваха в главния салон с маслени картини, огрени от светлината, струяща от тавана, тъмночервени персийски килими и…

По дяволите, огледалото бе досущ като онова, което бе висяло в дома на родителите му. Същото разположение, същата дължина от пода до тавана, същата позлатена украса.

Куин го полазиха тръпки. И то какви.

Цялата къща му напомняше за имението, в което беше отраснал: всичко си бе на мястото; в декора нямаше нищо буржоазно, ала едновременно с това нямаше и нищо прекалено и парадиращо с богатството си. Не, това тук беше смесица от стари пари и класически вкус, с който можеш единствено да бъдеш закърмен, но не и да научиш.

Очите на Куин потърсиха Блей, който изпълняваше задълженията си, нащрек оглеждащ зорко мястото.

Родителите на Блей не бяха чак толкова богати, но в много отношения неговият дом беше далеч по-приятен. По-топъл… и то не защото се отопляваше по-добре.

Как ли бяха родителите на Блей, зачуди се Куин. Беше прекарал под техния покрив едва ли не повече време, отколкото в собствения си дом, и те му липсваха. Последният път, когато ги беше видял… господи, толкова отдавна беше. Може би в нощта на нападенията, когато бащата на Блей се превърна от костюмиран счетоводител в страшно опасен тип. След това родителите на Блей се бяха изнесли на по-безопасно място, а после нещата между него и Блей окончателно бяха отишли по дяволите.

Надяваше се, че родителите му са добре…

Изведнъж в главата му изникна образът на Блей и Сакстън, застанали гърди до гърди, бедра до бедра в спалнята на Блей. Господи… от това го беше заболяло… страшно.

А кармата наистина си знаеше работата.

Връщайки се към действителността, той последва изкусително полюшващото се дупе пред себе си и заедно с останалите от Братството се озова в просторна трапезария, подготвена според указанията на Тор: редицата прозорци, гледащи към задната градина, бяха със спуснати пердета, а летящата врата, която вероятно водеше към кухнята, беше барикадирана с масивен, старовремски бюфет. Каквато и маса да стоеше насред помещението обикновено, беше преместена и на нейно място, в редици, обърнати към мраморната камина, имаше двайсет и пет еднакви махагонови кресла с червени копринени възглавници.

Именно пред камината щеше да застане Рот, за да държи своята реч, така че Куин се приближи и провери дали отдушникът беше затворен. Беше.

От всяка страна на камината имаше по една двукрила врата, отвеждаща в старовремски приемен салон. Той, Джон Матю и Рейдж го обиколиха, след което затвориха вратите и застанаха пред тях: Куин — пред тази отляво, а Джон Матю — пред тази отдясно.

— Надявам се, че всичко е точно както поискахте — каза жената.

Рив се приближи до камината и се обърна с лице към празните столове.

— Къде е хелренът ти?

— На горния етаж.

— Нека слезе. Веднага. В противен случай, тръгне ли да се разхожда из къщата, най-вероятно ще получи куршум в гърдите.

Жената отвори широко очи и този път, когато се отдалечи, не полюляваше пресилено бедра, нито отмяташе провокативно коса над рамото си. Очевидно беше схванала, че те не се шегуват, и искаше партньорът й, който и да беше той, да преживее тази нощ.

В последвалото очакване Куин, с пистолет в ръка, обхождаше стаята с поглед, наострил слух за каквито и да било съмнителни звуци.

Нищо.

Което говореше, че домакинът и домакинята им бяха спазили нарежданията…

Странна тревога плъзна по гръбнака му и той се намръщи, преминавайки в режим „Пълна бойна готовност“. От другата страна на камината Джон явно бе доловил същото, защото вдигна пистолет и присви очи.

А после студена мъгла се обви около глезените на Куин.

— Помолих двама специални гости да се присъединят към нас — сухо обясни Рив.

В този момент от пода се надигнаха два стълба от мъгла и ето че въздушните молекули приеха очертания… които Куин незабавно позна.

Слава богу.

Тъй като неизвестно по какви причини Пейн не беше тук, Куин имаше чувството, че колкото и страхотни бойци да бяха братята, не им достигат хора. Ала появата на Трез и Ай Ем го накара да си поеме облекчено дъх.

Това бяха двама чистокръвни убийци, от онези, които не искаш да имаш за врагове в каквато и да било битка. Добрата новина бе, че Ривендж отдавна си съюзничеше със сенките, а връзката му с Братството и краля означаваше, че двамата братя очевидно нямаха нищо против да дойдат и да им окажат подкрепа.

Куин пристъпи напред, за да ги поздрави, също както и другите — с бързо стискане на ръката и потупване по гърба.

— Здрасти, мой човек.

— Как е…

— Как я караш…

След като приключиха с тези формалности, Трез се огледа наоколо.

— Добре, ние ще останем скрити, освен ако не ви потрябваме. Но бъдете сигурни, че ще сме тук.

След като братята им благодариха, Рив размени няколко думи насаме със сенките… а после те изчезнаха, превръщайки се отново в мъгла, която се сля с пода, студеният й допир — този път успокояващ.

Тъкмо навреме. Не беше минала и минута, когато домакинята се върна заедно с дребничък възрастен мъж до себе си. Като се имаше предвид как остаряват вампирите (с бърз физически упадък в края на живота си), Куин предположи, че на този му остават още пет години. Най-много десет.

Последва запознанство, но Куин изобщо не го беше грижа за това. Далеч повече го вълнуваше дали останалата част от къщата е празна.

— Има ли догени наоколо? — попита Рив, докато жената настаняваше дъртака си на един от столовете.

— Както наредихте, те всички са навън за тази част от вечерта.

Ви кимна на Фюри и Зи.

— Ние тримата ще претърсим къщата. Да видим дали наистина е така.

* * *

Въпреки че Блей имаше доверие на себе си, братята, Джон Матю и Куин, определено се чувстваше по-добре при мисълта, че сенките също са тук. Трез и Ай Ем не само бяха страхотни бойци и невъобразимо опасни за всеки, когото обявяха за свой враг, но разполагаха с едно забележително преимущество пред Братството.

Невидимост.

Блей не беше сигурен дали можеха да се бият в това състояние, но това беше без значение. Всеки, който проникнеше тук (като например шайката шибани копелета), щеше да направи преценка на силите, вземайки предвид само видимите тела в стаята.

Но нямаше да предвиди двамата братя.

А това беше добре.

В този момент Ви, Фюри и Зи се върнаха от обиколката си… заедно с Бъч, което означаваше, че той току-що бе пристигнал с кола.

— Чисто е.

Последва кратка пауза. А след това, както беше уговорено предварително, Тор отиде до входната врата и я отвори на Рот.

Представлението започва, помисли си Блей и погледна за миг към Куин, преди да се съсредоточи напълно.

Тор и кралят влязоха в трапезарията рамо до рамо, приближили глави, сякаш бяха потънали във важен разговор; братът дори бе стиснал Рот над лакътя, сякаш се опитваше да подсили думите си.

Всичко това беше представление за пред домакина и домакинята.

Всъщност Тор бе хванал краля по този начин, за да го отведе до камината, което и стори, настанявайки го точно по средата. А разговорът? Беше за това, къде са седнали аристократичните им домакини, как бяха подредени столовете, къде бяха братята и бойците… както и двете сенки.

Рот нарочно завъртя глава, сякаш за да обходи мястото с поглед и да попие и най-малката подробност, след което кимна на домакина и домакинята, докато ги водеха напред, за да целунат пръстена му с огромен черен диамант.

А после започна да пристига цветът на аристокрацията.

От мястото си в задната част на стаята, до редицата прозорци, Блей можа да ги огледа много добре. Господи, помнеше някои от тях от живота си преди нападенията, преди да се премести в имението и да започне да се бие заедно с братята. Родителите му не бяха съвсем от класата на тези мъже и жени, а по-скоро от периферията на аристокрацията и все пак потеклото на семейството му беше добро и често ги канеха на различните празнични събирания в големите къщи.

Така че тези вампири не му бяха непознати. Но определено не би могъл да каже, че са му липсвали.

Всъщност трудно му беше да сдържи смеха си, докато гледаше как голяма част от жените се смръщват и свеждат поглед към изящно обутите си крака, как повдигат скъпите си обувки и ги тръсват лекичко… сякаш бяха усетили студа на сенките.

Пристигна и Хавърс с леко смутен вид. Несъмнено беше нервен при мисълта отново да види сестра си, и с основание. От това, което Блей бе чул, на последното официално заседание на Съвета Мариса здравата му беше сритала задника.

Блей съжаляваше, че го беше пропуснал.

Мариса пристигна малко след брат си и Бъч отиде да я посрещне, поздравявайки я с продължителна целувка, преди да я отведе с горда и закрилническа ръка до един стол в ъгъла, точно до мястото, където беше неговият пост. След като й помогна да седне, той застана до нея, едър, широкоплещест и опасен на вид… особено когато прикова поглед в Хавърс и оголи кучешки зъби в усмивка.

Блей усети, че мъничко завижда на Бъч и Мариса. Не за отчуждението в семейството, разбира се. Обаче, човече… да може да те видят с партньора ти на публично място, да можете да демонстрирате любовта си един към друг, връзката ви да бъде уважавана от всички. Хетеросексуалните двойки го приемаха за даденост, защото никога не се бяха сблъсквали с нещо различно. Техните връзки получаваха одобрението на глимерата, дори ако двойките не се обичаха и дори си изневеряваха или се лъжеха по някакъв друг начин.

Но двама мъже?

Ха!

Просто още една причина да презира аристокрацията, помисли си той. Макар че, ако трябваше да е откровен, имаше чувството, че едва ли ще му се наложи да се тревожи за неща като дискриминация. Мъжът, когото желаеше, никога нямаше да застане до него на публично място, и то не защото го беше грижа за мнението на другите. Не, първо, Куин изобщо не си падаше по демонстрациите на чувства. И второ, сексът не превръщаше двама души в двойка.

В противен случай копелето щеше да е сгодено за половин Колдуел, по дяволите.

О, какви ги говореше.

Отдавна се беше разделил с тази напразна надежда.

Сериозно.

Ама наистина…

— О, млъквай! — скастри се той сам, докато и последните членове на Съвета пристигаха.

Рив не губи никакво време. Всяка секунда, в която стоеше пред тази група, Рот не само беше смъртоносно уязвим, но и рискуваше слепотата му да бъде разкрита.

Кралят на симпатите се обърна към Съвета и обходи събралите се пред него вампири с лилавия си поглед, а по лицето му играеше лукава усмивка… сякаш се наслаждаваше на мисълта, че тази групичка всезнайковци и представа си нямат, че ги ръководи един симпат.

— Обявявам това заседание на Съвета за открито. Датата и часът са…

Докато течеше въведението, очите на Блей не спираха нито за миг — плъзгаха се по гърбовете на мъжете и жените, проверяваше къде са ръцете им и дали някой не изглеждаше прекалено неспокоен. Естествено, те всички бяха издокарани с черни вратовръзки и кадифе, жените — окичени с накити, мъжете — носещи златни часовници. Но разбира се, отдавна не се бяха събирали по официален повод, в резултат на което желанието им да се съревновават един с друг за социално надмощие несъмнено доста бе пострадало от тази ужасна липса на възможности да го пуснат в действие.

— … нашият крал, Рот, син на Рот.

Разнесоха се учтиви аплодисменти, групата аристократи изпъна гърбове в столовете си и Рот пристъпи напред.

Човече, сляп или не, той определено приличаше на природна стихия. Въпреки че не беше облечен в хермелинова наметка или нещо подобно, нямаше никакво съмнение кой командва; огромното му тяло, дългата тъмна коса и черните очила определено му придаваха вид по-скоро на страховита заплаха, отколкото на благ владетел.

И именно това беше идеята.

Водачеството, особено когато ставаше дума за глимерата, до известна степен зависеше от външния вид… а никой не можеше да отрече, че Рот прилича на изтъкано от плът и кръв въплъщение на могъщество и власт.

А и дълбокият заповеднически глас определено помагаше.

— Наясно съм, че много отдавна не съм ви виждал. Нападенията отпреди близо две години покосиха много от семействата ви и аз споделям вашата болка. Аз също изгубих кръвните си роднини в лесърско нападение и знам какво изпитвате, докато се опитвате отново да въведете ред в живота си.

Един мъж на предния ред се размърда в стола си…

Но то беше просто за да се намести по-удобно, а не прелюдия към ваденето на оръжие.

Блей се отпусна, също като още неколцина от воините. По дяволите, нямаше търпение тази среща да приключи и Рот отново да бъде в безопасност в имението.

— Мнозина от вас са познавали баща ми добре и си спомнят неговото управление в Древната страна. Той беше мъдър и умерен владетел, надарен с логична мисъл и кралска осанка, отдаден изцяло на добруването на расата. — Рот направи пауза и обходи стаята с очи, скрити зад тъмните очила. — Аз притежавам част от чертите на баща си… но не всички. Не съм умерен. Не прощавам лесно. Аз съм воин, не миротворец.

При тези думи той извади една от черните си ками и тъмното острие проблесна на светлината на кристалния полилей над тях. По гърбовете на изисканите аристократи, насядали пред него, пробягаха тръпки.

— Прекрасно умея да се справям с конфликти, били те законови или военни. Баща ми беше медиатор, мъж, който градеше мостове. Аз копая гробове. Баща ми убеждаваше. Аз вземам. Баща ми беше крал, който на драго сърце би седнал на трапезата ви и би разговарял за дреболии. Аз не съм такъв.

Несъмнено Съветът за първи път слушаше такава реч. Но Блей бе напълно съгласен с този подход. Никой не уважаваше слабостта. Пък и с тази група единствено законът едва ли щеше да е достатъчен, за да опази трона на Рот. Страхът, от друга страна, определено имаше много по-добри шансове.

— Ала с баща ми все пак имаме нещо общо. — Рот наведе глава, сякаш се взираше в черното острие. — Баща ми причини смъртта на осмина ваши родственици.

Всички ахнаха като един. Но Рот изобщо не позволи това да го смути.

— По време на царуването на баща ми бяха извършени осем опита за покушение над живота му и независимо колко време му отнемаше (било дни, седмици и дори месеци), той си поставяше за задача да разбере кой стои зад всеки от тях… след което лично ги откриваше и убиваше. Може и да не сте чули истинските истории, но знаете за убийствата — извършителите са били обезглавени, а езиците им — отрязани. Несъмнено, ако се върнете назад във времето, ще си спомните за членове на семействата ви, погребани в това състояние.

Неспокойно шаване. Ужасно много неспокойно шаване. Което говореше, че наистина си бяха спомнили.

— Едва ли сте забравили и че тези убийства бяха приписани на лесъри. Е, нека ви кажа, че знам имената на всеки от тях, знам и къде са гробовете им, защото баща ми ме накара да ги запомня. Това бе първият му урок по царуване. За поданиците си трябва да се грижа добре, да ги уважавам и защитавам. Предателите обаче са зараза за всяко почтено общество и трябва да бъдат изличавани като такава. — По лицето на Рот плъзна неподправено зла усмивка. — Говорете каквото искате за мен, но аз бях добър ученик на баща си. И нека сме наясно за едно — баща ми, не Братството, се погрижи онези предатели да намерят смъртта си. Знам го, защото той обезглави четирима от тях пред очите ми. Ето колко важен беше този урок.

Няколко от жените преместиха столовете си мъничко по-близо до мъжете, които седяха до тях.

Рот продължи:

— Няма да се поколебая да последвам примера на баща си. Давам си сметка, че всички сте понесли страдания. Уважавам изпитанията, през които бяхте принудени да преминете, и искам да бъда ваш водач. Въпреки това и за миг няма да се поколебая да се отнеса към всеки опит за бунт срещу мен и воините ми като към акт на измяна.

Кралят наведе брадичка, сякаш за да ги изгледа заплашително иззад тъмните си очила, дотам, че дори Блей усети прилив на адреналин.

— И ако мислите, че баща ми е бил жесток, все още нищичко не сте видели. Аз ще направя така, че онези убийства да изглеждат милостиви. Заклевам се в потеклото си.

52

Част от Асейл просто не бе в състояние да повярва, че наистина влиза в ресторанта. Първо, той не посещаваше човешки заведения и второ, нямаше никакво намерение да се храни тук — във въздуха се носеше миризма на пържено и бира, а от онова, което виждаше върху подносите на сервитьорките, изобщо не бе сигурен дали ястията тук бяха годни за неживотинска консумация.

О, я виж. Насреща му имаше сцена, защитена със стена от телена мрежа.

Страшно изискано.

— Здрасти! — измърка някой и Асейл погледна през рамо, повдигнал вежда.

Човешката жена носеше тясна риза и сини дънки, които очевидно бяха зашити за краката й. Имаше руса, съвършено права коса и тежък грим, а червилото й беше толкова лъскаво, че спокойно можеше да мине за маслена боя.

Асейл по-скоро би си избол очите, отколкото да има каквото и да било вземане-даване с такива като нея. С помощта на волята си я накара да забрави, че изобщо го е видяла, и се обърна. Заведението беше претъпкано и в него имаше повече хора, отколкото маси и столове — чудесно прикритие, за да отиде в ъгъла и да огледа…

Ето я и нея.

Малката му крадла.

Асейл изруга под нос. Прекрасно си даваше сметка каква загуба на време е това… особено, при положение че в същия този момент близнаците сключваха нова сделка с лесъра. За съжаление, в мига, в който бе уведомен, че черното й ауди е в движение, той се бе почувствал принуден да го открие и последва.

Но не беше готов за това.

Какво правеше тя тук? И защо беше облечена по този начин?

Докато тя се настаняваше на една от малкото свободни маси, Асейл установи, че не одобрява начина, по който бе пусната косата й и как се къдреше около раменете й, нито пък впитата блуза, която се показа, когато свали палтото си. Нито пък… та тя носеше и грим, за бога. И то не като на жената, която току-що бе опитала да му се лепне. Гримът на неговата крадла беше лек и допълнително подчертаваше…

Беше красива.

Прекалено красива.

Всички мъже в ресторанта я оглеждаха. Което изпълни Асейл с желание да ги убие до един, като им разкъса гърлата със зъби…

Сякаш напълно съгласни с този план, кучешките му зъби потръпнаха и започнаха да се удължават, а тялото му се напрегна.

Още не, каза си той. Трябваше да разбере защо е дошла тук. След като я последва до имението на Бенлоиз, беше очаквал цял куп други места… но определено не и това. Какво правеше…

Тя завъртя глава и за миг Асейл си помисли, че е усетила присъствието му, въпреки че не беше вампир.

В този миг висок, добре сложен мъж се приближи до масата й.

Неговата крадла вдигна очи към новодошлия. Усмихна му се. Изправи се и обви ръце около едрите му рамене.

Десницата на Асейл се пъхна под палтото и напипа пистолета му. Действително си се представяше как отива там и пуска един куршум между очите на мъжа.

— Ей ти! За пръв път ли идваш тук?

Асейл завъртя глава. Един доста едър мъж се приближаваше, зяпайки го с немалка доза агресия.

— Зададох ти въпрос.

Имаше два възможни отговора, реши Асейл. Би могъл да отвърне с думи и да влезе в някакъв диалог, който да погълне вниманието му… което може би не беше чак толкова лоша идея, при положение че ръката му все още стискаше пистолета, а желанието да убива не го беше напуснало.

— На теб говоря.

Или пък би могъл да…

Асейл оголи удължените си зъби и изръмжа гърлено, прехвърляйки гнева си от сцената между неговата крадла и онзи човешки глупак, за когото се беше издокарала и гримирала.

Типът с въпросите вдигна отбранително ръце и отстъпи назад.

— Хей, всичко е наред, все тая. Моя грешка. Забрави.

Той изчезна в тълпата, доказвайки, че при известни обстоятелства двукраките плъхове също можеха да се дематериализират.

Асейл отново насочи поглед към онази маса. „Джентълменът“, който се бе настанил срещу неговата крадла, се бе привел напред, приковал очи в лицето й, дори докато тя четеше менюто и се оглеждаше наоколо.

Нещо трябваше да се направи по този въпрос.

* * *

Сола затвори менюто и се засмя.

— Никога не съм казвала такова нещо.

— Напротив. — Марк Санчес се усмихна. — Каза, че имам хубави очи.

Марк бе точно това, от което Сола се нуждаеше в нощ като тази. Беше привлекателен, страхотно чаровен и стига да не я накараше да направи десет хиляди лицеви опори, тя нямаше за какво да се тревожи. Персонален треньор? По-скоро демон. Както тя знаеше от личен опит.

— Това опит да ми се подмажеш ли е? — Той се облегна назад, когато сервитьорката им донесе две бири. — За да не те товаря толкова във фитнеса?

— Сякаш не знам, че това е невъзможно. — Сола отпи от гъстата, леденостудена пяна в халбата си. — Никаква милост. Това е твоята политика.

— Е, ако трябва да съм честен, ти никога не си молила за специално отношение. — Последва пауза. — Не че в твоя случай не бих направил изключение… в някои отношения.

Сола извърна очи от неговите, които бяха впити в нея.

— Значи, не излизаш с клиенти?

— Не. Обикновено не.

— Конфликт на интереси.

— Може да стане голяма каша… но в някои случаи си струва риска.

Сола се огледа из заведението. Много хора. Много гласове. Горещ, тежък въздух.

Тя настръхна и смръщи вежди. В далечния ъгъл, нещо… някой…

— Добре ли си?

Сола се отърси от параноята.

— Да, извинявай… а, да, готови сме да поръчаме — каза тя, когато сервитьорката се върна. — Аз бих искала чийзбургер. Стига персоналният ми треньор да не спука кръвоносен съд от неодобрение.

Марк се засмя.

— Нека са два. Но без пържени картофи. И в двете порции.

Сервитьорката се отдалечи, а Сола се опита да не поглежда към онзи тъмен ъгъл.

— Е…

— Не мислех, че някога ще приемеш. Поканих те да излезем… колко отдавна?

Марк се усмихна и тя забеляза, че има страхотни зъби, равни и наистина бели.

— Доста отдавна, предполагам. Бях заета.

— Е, какво работиш?

— Това-онова.

— В каква област?

Обикновено Сола бързо се изнервяше, когато хората вземеха да любопитстват прекалено. Само че неговото държание беше спокойно и непринудено, така че това не бе нищо повече от обикновен разговор на среща.

— Предполагам, че би могло да се нарече криминално правосъдие.

— О, значи, се занимаваш с право.

— Много добре съм запозната с него.

— Готино. — Марк се прокашля. — Е… ти наистина изглеждаш страхотно.

— Благодаря. Мисля, че го дължа на персоналния си треньор.

— О, не знам защо, но си мисля, че и без мен би се справила чудесно.

Докато двамата бъбреха непринудено, Сола започна да се отпуска… а после храната им пристигна и те си поръчаха още бира. Беше толкова… нормално да седи в бара заедно с друг човек и да го опознава полека.

Пълна противоположност на онова, на което бе станала свидетел предишната нощ.

Сола потрепери, когато образите се завърнаха в съзнанието й… светлината на свещите, чернокосият мъж, изправен над полуголата жена, сякаш се канеше да я погълне, и двамата — освободени, без задръжки… А после онези искрящи очи се бяха вдигнали и бяха срещнали нейните през стъклото, сякаш през цялото време бе знаел, че тя го наблюдава.

— Добре ли си?

Сола си заповяда да се съсредоточи.

— Да, извинявай. Какво казваше?

Марк отново започна да говори за подготовката си за състезанието „Най-силен мъж на планетата“, а в мислите си Сола се върна на студа край онази къщурка, вперила очи в мъжа и жената вътре.

По дяволите. Беше организирала тази среща единствено защото се нуждаеше от отдушник. А не защото изпитваше кой знае какво към Марк, колкото и приятен да беше той.

Всъщност може би го бе направила, защото треньорът й беше висок и страхотно сложен, с много тъмна коса и много светли очи.

О, за бога, помисли си, усетила, че я връхлита чувство за вина. Та нали беше голям човек. Също като Марк. Хората правеха секс по най-различни причини… само защото нямаше намерение да се омъжи за него, не означаваше, че нарушава някакво основно правило… само дето… по дяволите. Като оставеше настрани морала на баба си и въпреки искрящите му бели зъби и широки рамене, Марк всъщност не я привличаше.

Привличаше я мъжът, на когото Марк й напомняше.

И именно това правеше всичко толкова нередно.

53

Въпреки че Куин едва ли беше най-сведущият по въпросите на добрите обноски, когато ставаше въпрос за заседание на Съвета, но дори за него беше повече от ясно, че събралите се аристократи бяха дошли в къщата, очаквайки едно, а им беше поднесено нещо съвсем различно.

Рот не си губеше времето с празни приказки, нито пък се опитваше да смекчи думите си. Колкото по-бързо приключеше, толкова по-бързо щяха да го върнат у дома.

— В заключение — каза кралят с басовия си глас, — оценявам възможността, която имах да говоря пред такава височайша група.

Или по-точно — височайша група задници.

— А сега ме очакват други ангажименти. — Тоест — да остане жив. — Така че трябва да вървя. Но ако имате каквито и да било коментари, ви моля да ги отнесете към Тормент, син на Харм.

Миг по-късно вече бе излязъл от къщата, заедно с Ви и Зейдист.

Ала, макар кралят да си бе тръгнал, издокараните особи в трапезарията останаха на местата си, а по красивите им лица се четеше изумление и един и същи въпрос: „А сега какво?“. Очевидно бяха очаквали нещо повече… но едновременно с това и по-малко. Почти като деца, които най-сетне бяха предизвикали родителите си дотам, че ги бяха шляпнали с дървена лъжица по дупетата.

От гледната точка на Куин всъщност беше адски забавно.

Най-сетне партито взе да се ориентира към приключване, когато домакинята се изправи и започна да обяснява каква чест било да дрън, дрън, дрън.

Куин го беше грижа за едно-единствено нещо. И то беше съобщението, което пристигна на телефона му около минута по-късно: Рот се беше прибрал без произшествия.

Той издиша бавно, прибра телефона във вътрешния джоб на коженото си яке и си помисли дали да не изстреля няколко пълнителя в дъските на пода, та да накара тия сухари да потанцуват малко. Обаче сигурно би загазил заради нещо такова.

Жалко.

Малко след това събралите се аристократи започнаха да се разотиват, очевидно за неудоволствие на домакинята, сякаш тя се бе издокарала и пренаредила къщата си в очакване на дълга и обществено важна вечер… а бе получила само две секунди слава и голяма порция пържено пиле за вечеря.

Съжалявам, лейди.

Застанал пред камината, Тормент ръководеше масовото разотиване, кимаше, казваше по няколко думи за сбогуване. Възлагайки му тези задължения, Рот определено бе направил мъдър избор. С всичките си оръжия, Тор имаше опасен вид, но освен това притежаваше вродени миротворчески наклонности и тази вечер напълно го доказваше.

Беше особено мил с Мариса, когато тя си тръгваше — на лицето му се изписа искрена привързаност, докато я прегръщаше и кимаше, преди Бъч да я съпроводи навън. Ала тази непрестореност незабавно бе заменена от професионална маска.

Най-сетне домакинята помогна на своя древен хелрен да се изправи на крака и обясни, че трябвало да го отведе горе.

А после остана само един.

Елан, син на Ларекс, се размотаваше пред редицата прозорци със спуснати пердета.

Куин през цялото време го беше държал под око, броейки колко от членовете на Съвета отидоха при него, стиснаха ръката му, прошепнаха нещо в ухото му.

Всички до един.

Така че не беше никаква изненада, когато, вместо да си тръгне като послушно малко момченце, той пристъпи към камината, сякаш искаше аудиенция.

Страхотно.

Колкото повече Елан се приближаваше до Тор, толкова по-високо вирваше брадичка, за да продължи да гледа брата в очите.

— Беше истинска чест да се срещнем с краля — приповдигнато каза Елан. — Попивах всяка негова дума.

Тор измърмори нещо в отговор.

— Има нещо, което не ми дава мира — взе да увърта аристократът. — Надявах се да говоря лично с него, но…

Е, не разчитай на това, приятелче.

— Всичко, което ще ми кажеш — запълни мълчанието Тор, — ще му бъде предадено незабавно, без и най-малката подробност да бъде спестена или променена. А бойците в тази стая са се заклели да пазят тайна. Ще умрат, преди да повторят и дума пред когото и да било.

Елан погледна към Рив, очевидно очаквайки подобно уверение и от него.

— Същото важи и за мен — промърмори Ривендж, облягайки се на бастуна си.

Гърдите на Елан се издуха, сякаш всичкото това внимание, насочено лично към него, беше повече, отколкото се беше надявал да получи.

— Е, това наистина ми тежеше на сърцето.

Но очевидно не и на гръдните ти мускули — помисли си Куин. — Имаш тялото на десетгодишен хлапак.

— И то е? — подкани го да продължи Тор.

Елан скръсти ръце на гърба си и направи няколко крачки напред-назад, сякаш подбираше думите си. Само че Куин имаше чувството, че те отдавна са намислени… макар да не бе сигурен защо му се струваше така.

— Очаквах кралят да спомене мълвата, която се носи.

— И каква е тя? — попита Тор с равен глас.

Елан спря да крачи. Обърна се. И изрече ясно:

— Че през есента е бил прострелян.

Никой не реагира по какъвто и да било начин. Нито Тор, нито Рив. Нито който и да било от братята. Още по-малко пък Куин и момчетата.

— Кой е източникът ти на тази информация? — попита Тор.

— Честно казано, очаквах да бъде тук тази вечер.

— Нима? — Тор погледна към празните столове и сви рамене. — Искаш ли да ми кажеш какво си чул?

— Мъжът спомена посещение на краля. Като онова, с което Рот ме удостои у нас през лятото. — Това беше изречено толкова самодоволно, сякаш несъмнено представляваше най-значимото събитие през изминалата година за Рот. — Каза, че шайката копелета простреляли краля, докато той бил в неговите земи.

И този път — никаква реакция.

— Ала очевидно кралят е оцелял.

Последва пауза, в която бе очевидно, че Елан очаква подробности.

— В интерес на истината, той е повече от добре.

Възцари се дълго мълчание, сякаш и двете страни в разговора очакваха събеседникът им да се възползва от тишината.

Тор повдигна вежди.

— При цялото ми уважение, не ни съобщи почти никакви подробности, а слухове винаги са се носели.

— Още не съм ви казал най-интересното. Той ми спомена за покушението, преди да се е случило. Само че аз не му повярвах. Кой би организирал опит за убийство? Реших, че е просто… празно самохвалство на вампир, недоволен от това, как се ръководят нещата. Само дето седмица по-късно ми каза, че шайката копелета са го направили и че Рот е бил прострелян. Не знаех как да постъпя. Нямах възможност да се свържа лично с краля, нито пък да проверя дали мъжът говори истината. Затова оставих нещата така… докато не беше свикано това заседание. Тогава се зачудих дали не е… е, очевидно не е, но после пък се запитах защо той не присъстваше днес тук.

Тор изгледа по-дребния вампир от горе надолу.

— Би помогнало, ако ни дадеш име.

Елан се намръщи.

— Искаш да кажеш, че не знаеш кой е в Съвета?

Рив извъртя очи, а Тор сви рамене.

— Имаме по-важни неща за правене от това, да се тревожим за членовете в Съвета на Ривендж.

— В Древната страна Братството знаеше кои сме членове.

— Между нас и старата родина лежи цял океан.

— И толкова по-жалко.

— Това си е твоето мнение.

Куин пристъпи напред с намерението да се намеси, в случай че братът сключеше ръце около мършавата шия на копелето — някой вероятно трябваше да улови главата, преди да се е търкулнала върху килима на домакините им. Както и свличащото се тяло.

Така биха постъпили възпитаните гости.

— Е, за кого говориш? — настоя Тор.

Елан огледа неподвижните смъртоносни мъже, впили очи в него.

— Асейл. Името му е Асейл.

* * *

Далеч от там, в сърцето на Колдуел, където тъмните улици образуваха лабиринт, а трезвените човеци се брояха на пръсти, Кор описваше широк кръг с косата си, на около метър и половина над размекнатата, изцапана с черни петна земя.

Оръжието мина право през шията на лесъра и главата му, освободена от оковите на тялото, полетя, премятайки се, в студения въздух. Черна кръв бликна от прерязаните артерии, докато посеченото тяло се свличаше по гръб.

И това беше всичко.

Всъщност — доста разочароващо.

Кор се завъртя, вдигнал обичната си коса, така че тя се изви отбранително зад него, пазейки му гърба, докато той се приготвяше да посрещне каквото и да предстоеше. Уличката, в която бе влязъл, преследвайки вече обезвредения лесър, не беше задънена и тримата братовчеди стояха зад него рамо до рамо, в случай че от другия край пристигнеха още…

Нещо идваше.

Нещо… бързо приближаваше, шумът на двигател ставаше все по-силен и по-силен…

Джипът влетя в уличката и понеже между заледения път и гумите му нямаше никакво сцепление, задра в стената, заслепявайки Кор с фаровете си.

Който и да седеше зад волана, не натисна спирачките.

Двигателят ревеше.

Кор се изпречи пред автомобила и затвори очи. Нямаше причина да ги държи отворени, тъй като зрението му, така или иначе, не действаше. Не го беше особено грижа кой кара, независимо дали беше лесър, вампир или човек.

Бяха дошли за него и той щеше да сложи край на това. Въпреки че вероятно би било по-лесно да се отмести.

Само че Кор открай време не го беше грижа за лесното.

— Кор! — изкрещя някой.

Той пое голяма глътка леденостуден въздух и нададе боен вик, докато следеше приближаването на джипа с помощта на останалите си сетива. Косата изчезна в миг и пистолетите, нетърпеливи да се включат, се появиха в ръцете му.

А после започна да стреля.

Благодарение на заглушителите единственият звук, който куршумите издаваха, беше, когато пробиваха дупки в предното стъкло, отскачаха от решетката, пукаха гума…

При което заслепяващите фарове свърнаха настрани, а задницата поднесе, ала траекторията на автомобила не се промени благодарение на огромното ускорение… въпреки настъпилия хаос.

Миг преди единият калник да връхлети върху него, Кор подскочи, вдигайки се във въздуха и покривът на колата мина на сантиметри от подметките му, докато близо тон и половина, излязъл от контрол, профучаваше под него.

Миг по-късно Кор се приземи, а джипът се заби в един контейнер за боклук, който го спря по-сигурно, отколкото и най-добрите спирачки биха могли.

Без да губи нито секунда, Кор се приближи с вдигнати пистолети и пръсти на спусъка. Въпреки изстрелите преди малко, знаеше, че във всяко от оръжията му оставаха поне по четири куршума. А и войниците му отново бяха зад него.

Докато отиваше към колата, Кор изобщо не го беше грижа какво ще открие вътре: някой от собствената му раса, човешки мъж или жена, лесър — за него нямаше никакво значение.

Миризмата на развалено месо и меласа му съобщи кой от многобройните си врагове има насреща си. И наистина, когато се наведе през строшеното стъкло, видя на предните седалки да се олюляват двама наскоро приети лесъри, които все още имаха тъмни коси и румена кожа.

Въпреки че си бяха сложили колани, те бяха в лошо състояние. Като се оставеше настрани фактът, че бяха направени на решето от куршумите, по физиономиите им си личеше, че здравата се бяха поблъскали в купето на колата, удряли се бяха в таблото и бяха засипани с дъжд от натрошено стъкло. Черна кръв шуртеше от строшените им носове и осеяните с порязвания бузи и брадички и капеше по гърдите им като вода от кранчетата на чешма.

Никакви въздушни възглавници. Може би бяха дали дефект.

— Не ми се чини, че тези ще ги бъде — промърмори Балтазар.

— И на мен — съгласи се някой друг.

Тъй като вече нямаше за какво да се тревожи, Кор прибра пистолетите си, сграбчи вратата откъм шофьора и я изкърти с едно движение. Стържене на метал раздра тишината в уличката. Той захвърли парчето желязо настрани, извади стоманената си кама и се приведе напред.

Както всички лесъри, и тези слуги на Омега все още мърдаха и примигваха, въпреки фаталните си наранявания… и щяха да си останат в това положение завинаги, дори когато телата им започнеха да се разлагат.

Имаше един-единствен начин да бъдат убити.

Кор вдигна ръка над дясното си рамо и заби камата дълбоко в гърдите на онзи, който седеше зад волана. След това извърна глава и затвори очи, за да не бъде заслепен отново, и зачака пукотът и ярката светлина да отшумят, преди да се наведе през седалката и да стори същото и с другия лесър.

А после се обърна и отиде да се оправи с обезглавения, гърчещ се труп… който благодарение на блъсналия се в контейнера джип сега имаше следи от автомобилни гуми върху гърдите си.

Кор прегази през разкашкания от черната течност сняг, вдигна кама над рамото си и я заби в гърдите на убиеца с такава сила, че върхът на оръжието потъна в асфалта.

След това си погледна часовника. Колдуелската полиция реагираше разочароващо бързо, дори в тази част на града… и постоянно надвисналата над него заплаха от човешка намеса му досаждаше. Ала с малко повече късмет, само след няколко минути те щяха да се изпарят, сякаш изобщо не бяха припарвали до това място.

Той прибра камата си и вдигна очи към небето, разкършвайки врат и отпускайки рамене.

Невъзможно му бе да не мисли за насроченото заседание на Съвета — умът му през цялата нощ се връщаше на него. Дали Рот се беше появил? Или бяха дошли само Ривендж и представители на Братството? Ако кралят наистина беше дошъл, на Кор не му беше трудно да се досети какъв ще е дневният ред — демонстрация на сила, предупреждение и бързо отпътуване.

Колкото и могъщо да беше Братството и колкото и Рот да искаше да се пъчи пред онази група безверни аристократични подмазвачи, едва ли можеше да се допусне, че някой, който за малко не бе убит, при това толкова наскоро, ще поеме каквито и да било рискове. Дори и само заради личния си интерес, Братството несъмнено би искало да го опази жив, тъй като чрез него те също бяха на власт.

И именно поради тази причина той бе избрал да стои надалече.

За Кор нямаше особено значение, ако Рот опиташе да си възвърне част от поразклатеното положение, но за сметка на това можеше да изгуби много от една директна конфронтация с Братството точно пред тази публика. Твърде голяма беше вероятността да пострадат и някои от страничните наблюдатели, а последното, което искаше, бе да подплаши глимерата и да ги накара да се отдръпнат от него… или пък да ги изтреби, докато се опитва да убие краля.

Въпреки това, благодарение на контактите на Троу беше открил къде и кога щеше да се състои заседанието. Което протичаше точно в този момент… в имението на онази жена, същата, от която войниците му се бяха нахранили в малката къщурка.

Очевидно тя нямаше нищо против да позволи да използват не само градината, но и дома й.

Много скоро Кор щеше да получи описание на случилото се, предоставено му от осведомителя му Елан… ако не за друго, то, защото аристократът щеше да иска да се изфука, че е присъствал…

Одобрително подсвирване откъм съсипаната кола накара Кор да обърне глава.

Повдигнал високо вежди, Зайфър се наведе над отворения багажник и извади… опаковано в целофан блокче с някакво бяло вещество.

— Ега ти изобилието има тук — заяви той, вдигайки високо пакета.

Кор се приближи. В багажника имаше още три такива пакета, метнати небрежно вътре, сякаш двамата лесъри повече се бяха тревожили за собствената си безопасност, отколкото за дрогата.

В този момент от изток долетя вой на сирени, може би свързани с катастрофата, а може би — не.

— Вземаме пакетите с нас — нареди Кор. — И се махаме оттук. Веднага.

54

Общо взето, срещата не мина зле.

Когато Сола се изправи и се зае да си облече палтото, Марк мина зад нея, за да й помогне.

Начинът, по който ръцете му се задържаха на раменете й, подсказваше, че той няма нищо против това да бъде краят на вечерята и началото на остатъка от нощта. Ала не беше нахален. Отстъпи назад и се усмихна, махвайки любезно към изхода.

Докато минаваше пред него, на Сола й се струваше, че извършва някакво престъпление против душевното си здраве, задето той не кара кръвта й да кипне… за разлика от онзи ужасно агресивен и властен мъж от предишната нощ.

Определено трябваше да дръпне една окуражителна реч на либидото си. Или пък да се напляска…

А може би онзи, другият мъж би могъл да го стори, предложи едно вътрешно гласче.

— Не — промърмори тя.

— Извинявай, какво?

Сола поклати глава.

— Говоря на себе си.

Проправиха си път през тълпата и стигнаха до изхода. Какво облекчение за синусите беше, когато прекрачиха прага и се озоваха в нощта навън.

— Е… — каза Марк, пъхна ръце в джобовете на дънките си и изпъна якото си тяло… макар че дори така не можеше да се мери с…

Престани!

— Благодаря ти за вечерята. Не беше нужно ти да плащаш.

— Е, това е среща. Нали ти каза така. — Той отново се усмихна. — А аз съм старомоден кавалер.

Направи го — заповяда си Сола. — Попитай го дали може да отидете у тях. В края на краищата нейната къща не ставаше за такива неща. Ама изобщо. Не и с баба й на горния етаж — глухотата на старата жена беше крайно избирателна.

Просто го направи.

Нали затова го покани да излезете…

— Утре сутрин имам ранна среща — избъбри тя. — Така че трябва да се прибирам. Но наистина много ти благодаря… и някой път трябва да го направим отново.

Не можеше да не отдаде дължимото на Марк — каквото и разочарование да бе изпитал, той го прикри с една от подкупващите си усмивки.

— Звучи чудесно. Съгласен.

— Паркирала съм ей там. — Тя посочи с палец зад рамото си. — Така че…

— Ще те изпратя до колата.

— Благодаря.

Докато вървяха, без да разговарят, солта, посипана върху заледената земя, хрущеше под ботушите им.

— Хубава нощ.

— Да — съгласи се Сола. — Така е.

По някаква причина сетивата й започнаха да изпращат сигнал за тревога, очите й се взираха напрегнато в мрака, извън пределите на осветения паркинг.

Може би в крайна сметка Бенлоиз бе решил да си отмъсти, помисли си тя. Несъмнено беше наясно кой е проникнал в къщата и сейфа му и вероятно беше забелязал разместената статуя. Трудно бе да се прецени дали щеше да отвърне на удара с удар. Независимо от бизнеса, с който се занимаваше, той имаше кодекс на поведение, към който се придържаше… и дълбоко в себе си би трябвало да си дава сметка, че прекратяването на задачата и орязването на заплащането й не беше правилно.

Несъмнено щеше да разбере посланието й.

Освен това тя можеше да задигне всичко в сейфа.

Когато стигнаха до аудито, Сола изключи алармата, а после се обърна и вдигна очи.

— Ще ти се обадя.

— Да, моля — каза Марк.

Последва дълга пауза. А после тя вдигна ръка, обви я около шията му и притегли устните му към своите. Марк начаса се отзова на поканата й, но не по нахален, властнически начин. Когато Сола изви глава, той стори същото и устните им се срещнаха, първо — докосвайки се нежно, а после — малко по-настойчиво. Не я притисна към себе си, нито я приклещи до колата… нямаше никакво усещане, че нещата са излезли от контрол.

Нито пък усещане за кой знае каква страст.

Сола се отдръпна лекичко.

— Ще се видим скоро.

Марк издиша шумно, сякаш се беше възбудил.

— А, да. Надявам се. И не само във фитнеса.

Вдигна ръка, усмихна се за последен път и тръгна към пикапа си.

Изругавайки тихичко, Сола се настани зад волана, затвори вратата и отпусна глава на облегалката зад себе си. В огледалото за обратно виждане проследи как задните фарове на Марк светнаха, как той описа широк кръг и излезе от паркинга.

Затваряйки очи, тя не си представи сияйната му усмивка, нито устните му върху своите, нито си спомни как ръцете му се плъзват по тялото й. В мислите си Сола отново беше пред онази къщурка и надничаше вътре; отново срещаше две пламнали, леко зли очи, вдигнали се над голите гърди на друга жена, за да се впият в тях.

— О, за бога!

Отърси се от спомена, обзета от опасение, че в този случай гладът й за, да кажем, шоколад няма да бъде залъган с диетична газирана напитка. Или с какаова бисквита. Нито дори с едно-единствено парченце шоколад.

Ако продължаваше по този начин, щеше да й се наложи да разтопи цяла кутия трюфели на „Линдт“ и директно да си ги вкара във вените.

Поставяйки крака си на спирачката, натисна бутона на таблото и чу как двигателят се събуди за живот. Фаровете светнаха…

… и Сола подскочи в седалката и изпищя.

* * *

В мига, в който се прибра в имението заедно с останалите, Куин ги остави още щом прекрачиха във вестибюла и се втурна тичешком по стълбите, насочвайки се право към стаята на Лейла. Според съобщенията, които му беше изпратила, в крайна сметка бе решила да си тръгне от клиниката и той нямаше търпение да разбере как е.

Почука на вратата и започна да се моли. Отново.

Нищо не правеше агностика религиозен така, както една бременност.

— Влез.

При звука на гласа й той се стегна и се шмугна вътре.

— Как се чувстваш?

Лейла вдигна очи от едно списание за клюки, което четеше в леглото.

— Здрасти!

Куин се сепна при жизнерадостта в гласа й.

— Ъъъ… здрасти?

Огледа се наоколо и видя още цял куп списания върху завивките около нея, а насреща й телевизорът бъбреше нещо — реклама за дезодорант, преминал след малко в такава за паста за зъби. На масичката до нея имаше джинджифилова лимонада и солени бисквити, а на нощното шкафче от другата страна — празна кутия от сладолед, както и две лъжички върху сребърен поднос.

— Ужасно ми се повдига — каза Лейла с усмивка.

Сякаш това беше добра новина.

И май наистина беше така.

— Някакво… нали се сещаш…

— Никакво. Нито капчица. Освен това не повръщам. Просто трябва да хапвам по-малко, но непрекъснато. Ако ям твърде много, ми става зле… същото е и ако твърде дълго не сложа нищо в стомаха си.

Куин се облегна на касата на вратата, с омекнали от облекчение крака.

— Това е… страхотно.

— Искаш ли да поседнеш?

Въпросът прозвуча така, сякаш внезапно беше пребледнял.

— Не, добре съм. Просто… ужасно се тревожех за теб.

— Е, както виждаш… — Лейла посочи тялото си. — Аз просто си върша работата… и слава на Скрайб Върджин за това.

Тя отново се усмихна и Куин си помисли, че ужасно му харесва как изглежда… и то не в сексуалния смисъл на думата. Изглеждаше спокойна, отпусната и щастлива, косата й падаше по раменете, лицето й имаше прекрасен цвят, ръцете и погледът й бяха сигурни. Всъщност… изведнъж бе придобила наистина здрав вид, а от жълтеникавия оттенък на кожата й нямаше и следа.

— Виждам, че си имала посетители — отбеляза той, махвайки към списанията и празната кутия от сладолед.

— О, всички се отбиха. Бет остана най-дълго. Излегна се до мен… не говорихме за нищо по-специално, просто четяхме и разглеждахме илюстрациите, и гледахме „Най-смъртоносния улов“. Страшно харесвам това предаване… онова, в което разни хора отиват с лодки в морето. Много е вълнуващо. Става ми толкова приятно, че съм на сухо и топло на сушата.

Куин потърка лице и се помоли по-бързо да си възвърне равновесието — очевидно тялото му все още се мъчеше да настигне действителността, да свикне с мисълта, че вече няма никаква драма, никакъв спешен случай, нищо ужасно, за което трябва да се погрижи.

— Радвам се, че се отбиват да те видят — промърмори той, чувствайки, че трябва да каже нещо.

— О, да, минаха… — Лейла извърна очи, а чертите й внезапно се обтегнаха в странно изражение. — … доста хора.

Куин се намръщи.

— Никакви странни посещения обаче, нали?

Не можеше да си представи, че някой в къщата би проявил друго, освен подкрепа и насърчение, но трябваше да попита.

— Не… не странно.

— Какво тогава? — попита Куин. Лейла се заигра разсеяно с корицата на списанието пред себе си и физиономията на тъмнокосата, празноглава кукличка с празен поглед, която я украсяваше, започна ту да се разкривява, ту отново да си връща нормалния вид. — Лейла, кажи ми.

За да можеше той да отиде и да постави въпросния някого на мястото му, ако се наложи.

— Ще си помислиш, че полудявам или… и аз не знам.

Куин се приближи и приседна до нея.

— Виж, не знам как да се изразя най-деликатно, затова просто ще го кажа. На нас с теб ни предстои да се изправим срещу доста… е, нали се сещаш, лични неща във връзка със… — О, господи, наистина се надяваше тя да запази детето! — Така че защо не започнем да бъдем напълно откровени един с друг още сега? Каквото и да е, няма да те съдя. След всички глупости, които съм направил през живота си, няма да съдя никого за нищо.

Лейла си пое дълбоко дъх.

— Добре… ами… снощи Пейн дойде да ме види.

Куин отново се намръщи.

— И?

— Ами тя каза, че може би е в състояние да направи нещо. Не беше сигурна дали ще се получи, но смяташе, че няма да ми навреди.

Куин усети как гърдите му се стягат и го жегва страх, от който сърцето му заби учестено. У Ви и Пейн имаше неща, които не бяха от този свят. И той нямаше нищичко против това. Но не и около детето му… за бога, ръката на Ви убиваше на място…

— Тя сложи ръка на корема ми, точно където е бебето…

Куин изпита чувството, че някой току-що бе източил всичката кръв от главата му.

— О, господи…

— Не, не. — Лейла посегна към него. — Не беше неприятно. Всъщност беше… хубаво. Бях… окъпана в светлина… тя сякаш се разля по тялото ми, укрепвайки го. Изцелявайки ме. Съсредоточи се върху корема ми, но стигна и много по-далеч. Ала след това така се уплаших за нея. Тя се свлече край леглото… — Лейла махна към пода. — Само че после загубих съзнание. Трябва да съм спала наистина дълго. А когато най-сетне се събудих… именно тогава се почувствах… различно. Първата ми мисъл бе, че абортът е спрял, защото е свършил. Изтичах навън и открих Блей и той ме заведе в клиниката. Тъкмо тогава дойде ти и доктор Джейн ни съобщи, че… — Изящната ръка на Лейла докосна долната част на корема й и се задържа там. — Съобщи ни, че детето ни все още е с нас… — Тук гласът й изневери и тя примига няколко пъти. — Затова си мисля, че тя спаси бременността ми.

След един дълъг момент на шок Куин прошепна:

— Мамка му.

* * *

На паркинга пред ресторанта Асейл се извисяваше над капака на аудито на своята крадла, облян от светлината на фаровете. Досущ като предишната нощ, и сега той впи очи в нейните благодарение на инстинкта, а не толкова на зрението си.

И докато стоеше в студа, кипеше от гняв, но и от нещо повече от това. Когато онази ходеща торба изпражнения я изпрати до колата й и има безумието да я целуне, Асейл отново се видя изправен пред два избора. Да проследи човека в нощта и да приведе в действие идеята си за разкъсване на гърлото му или да изчака той да си тръгне и…

Нещо дълбоко в съществото му бе направило избора вместо него — оказало се бе невъзможно да я остави.

Неговата крадла свали прозореца и миризмата на възбудата й го накара да се втвърди.

Както и да се усмихне. За първи път тази вечер долавяше тази миризма… и това охлади яростта му така сигурно, както нищо друго не би могло.

Е, освен да одере онзи мъж жив.

— Какво искаш? — озъби се тя.

Е, точно в това беше въпросът.

Асейл се приближи до нейната страна на колата.

— Хареса ли ти?

— Моля?

— Мисля, че ме чу.

Тя отвори вратата и изскочи навън.

— Как смееш да очакваш каквото и да било обяснение от мен за каквото и да било…

Асейл премести тежестта на тялото си напред, привеждайки се към нея.

— Позволи ми да ти напомня, че ти първа навлезе в личното ми пространство…

— Не съм изскачала пред колата ти и…

— Хареса ли ти това, което видя предишната нощ? — Това в миг я накара да млъкне. И когато тишината се проточи, по устните на Асейл се разля усмивчица. — Значи, признаваш, че гледаше.

— Ти го знаеше, по дяволите — изплю тя.

— Е, отговори на въпроса ми. Хареса ли онова, което видя?

Дори той чу колко дрезгаво прозвуча гласът му.

О, да — помисли си, поемайки дълбоко дъх. — Харесало й беше.

— Няма значение — измърка той. — Не е нужно да го изричаш с думи. Вече знам отговора…

Тя го зашлеви толкова бързо и толкова силно, че главата му буквално отскочи назад.

Първият му порив бе да оголи зъби и да я ухапе, да я накаже, да я подразни… защото нямаше по-добра подправка към удоволствието от мъничко болка. Или много болка.

Асейл изправи глава и сниши клепачи.

— Е, това беше приятно. Искаш ли да го повторим?

Новата вълна от миризмата й, последвала думите му, изтръгна гърлен смях от гърдите му и той си помисли, че да, тази нейна реакция току-що беше спасила живота на онзи човешки мъж. Или най-малкото, беше гарантирала, че той няма да загине от ръката на Асейл.

Тя желаеше него. И никой друг.

Асейл се приближи още мъничко, така че устните му бяха досами ухото й.

— Какво направи, когато се прибра у дома? Или не можа да изчакаш толкова дълго?

Тя преднамерено отстъпи назад.

— Искаш да знаеш какво съм направила? Много добре. Смених котешката тоалетна, направих си бъркани яйца и пържена филийка с канела, а после си легнах.

Той преднамерено пристъпи напред.

— И какво стори, когато се озова между чаршафите?

Ароматът й отново лумна и той отново приближи устни на милиметри от ухото й.

— Мисля, че знам какво си направила. Но искам да ми кажеш.

— Върви на майната си…

— Мислеше ли си за онова, което видя? — Уловен от внезапен порив на вятъра, кичур коса влезе в очите й и той го прибра зад ухото й. — Представяше ли си, че аз съм този, който те чука?

Дишането й се учести и, прескъпа Скрайб Върджин, от това му се прииска да я има, тук и сега.

— Колко дълго остана? — прошепна той. — До оргазма на жената… или до моя?

Ръцете й го отблъснаха.

— Върви на майната си.

С едно бързо движение тя се провря покрай него, скочи в колата си и затвори вратата.

Асейл беше не по-малко светкавичен.

Пъхна се през отворения прозорец, обърна главата й към себе си и я целуна яростно; устата му я завладя, а поривът да прогони всяка следа от онзи човек караше пенисът му да тупти.

Тя отвърна на целувката му. Също толкова яростно.

Понеже раменете му бяха прекалено широки, за да минат през прозореца, на Асейл му се искаше да си проправи път през стоманата с нокти. Само че трябваше да остане, където си беше и това го направи още по-агресивен; кръвта ревеше във вените му, тялото му — напрегнато до краен предел, докато езикът му проникваше в нея, а ръката му се плъзваше около врата й и се заравяше в косата й.

Тя беше гладка, сладостна и адски гореща. Дотам, че Асейл трябваше да прекъсне за миг и да си поеме дъх, за да не изгуби съзнание.

Докато се откъсваше от нея, срещна очите й. И двамата дишаха тежко, а миризмата на възбудата й така тегнеше във въздуха, че той закопня да проникне в нея.

Да я маркира…

В този миг телефонът му иззвъня… и едва ли би могъл да избере по-неподходящ момент. Звукът, разнесъл се от джоба на палтото му, явно я върна на земята; погледът й пламна, докато се извръщаше, а ръцете й здраво стиснаха волана, сякаш търсеше опора в него.

Без да го поглежда, тя вдигна стъклото на прозореца, запали двигателя и потегли.

Оставяйки Асейл да диша тежко в студа.

55

Куин излезе от стаята на Лейла малко след това и с бърза стъпка прекоси тесния килим, който застилаше коридора, отвеждащ към стълбището. Докато минаваше покрай кабинета на Рот, смътно си даде сметка, че някой го вика, ала не обърна внимание.

В другия край на коридора със статуите, след апартамента на Зи и Бела, вратата на Пейн и Мани беше затворена, ала отвътре се чуваше тихото боботене на телевизор.

Куин си даде един миг, за да въведе някакъв ред в хаоса, който цареше в главата му, и почука.

— Влез — долетя отговорът.

Куин пристъпи в стаята, която се оказа обляна в синкавото сияние, хвърляно от телевизора. Пейн беше в леглото, толкова бледа, че кожата й отразяваше сменящите се образи на екрана.

— Здравей — поздрави го тя задавено.

— Исусе… Христе.

— Не, боя се, че не съм. — Тя се усмихна. Или поне едната половина на устните й го стори. — Извини ме, че не мога да се изправя да те посрещна.

Куин затвори внимателно вратата.

— Какво е станало?

Макар че всъщност се досещаше.

— Тя добре ли е? — попита Пейн. — Твоята жена все още ли е бременна?

— Така показват тестовете.

— Добре. Това ме радва.

— Умираш ли? — избъбри той на един дъх. А после му се прииска да се срита в топките.

Пейн се засмя хрипливо.

— Не, не мисля. Ала съм много слаба.

Краката на Куин го отнесоха до леглото й.

— Е… какво стана?

Пейн се помъчи да се надигне във възглавниците, но после се отказа.

— Мисля, че губя дарбата си. — Тя простена, докато наместваше крака под завивката. — Когато за първи път дойдох тук, можех да лекувам с ръцете си без почти никакви последствия за мен. Ала всеки път, когато го правя, усилието като че ли ме натоварва все повече. А онова, което сторих с жена ти и детето ти…

— Едва не те е убило — довърши той вместо нея.

Пейн сви рамене.

— Събудих се на пода до леглото й и допълзях дотук. По-рано днес Мани ми помогна да стана и наистина имах малко енергия, но сега тя като че ли отново ме напуска.

— Има ли нещо, което бих могъл да сторя?

— Мисля, че се налага да отида в светилището на майка ми. — Това бе изречено с огромен присмех. — За да презаредя, така да се каже. Изглежда логично, тъй като нищо чудно именно това да е изворът, от който черпя умението ми. Просто трябва да събера достатъчно сили, за да предприема пътуването, така да се каже… е, сили и воля да го направя. Многократно бих предпочела да си остана тук, долу. Ала решението като че ли се взема само̀. Има момент, след който няма как да спориш с физическото си състояние.

О, да, Куин отлично го знаеше.

— Не мога… — Той прокара ръка през косата си. — Не знам как да ти се отблагодаря.

— Когато тя роди, тогава можеш да ми благодариш. Пред вас все още има много неизвестности, които ви предстои да преодолеете.

Вече не, помисли си Куин. Видението, което беше получил пред дверите на Небитието, отново беше на път да се сбъдне.

И сега нямаше да се отклони от него.

Куин извади един от кинжалите си и прокара острието от вътрешната страна на дланта си. Когато от резката бликна кръв, той протегна ръка към Пейн.

— Давам ти обета на своята… — Той спря. Всъщност нямаше кръвна линия, не и след като семейството му се бе отказало от него. — Давам ти обета на своята чест и я вричам на теб и твоето семейство от сега до последния удар на сърцето ми и последната глътка въздух в дробовете ми. Всичко, което поискаш от мен, ще ти бъде дадено, без въпроси и без колебание.

Част от него не можеше да се отърси от мисълта, че е нелепо да се предложи по този начин на дъщерята на едно шибано божество. Сякаш Пейн се нуждаеше от каквато и да било помощ!

Десницата на Пейн пое неговата и я стисна здраво.

— Хилядократно предпочитам твоята чест, пред която и да е кръвна линия на земята.

Очите им се срещнаха и Куин си помисли, че независимо от пола им, случващото се между тях не беше между мъж и жена, а между двама бойци.

— Никога няма да мога да ти се отблагодаря достатъчно.

— Нека само тя да го преживее. И двамата всъщност.

— Имам чувството, че това ще се случи. Благодарение на теб.

Струваше му се странно, че иска да й се поклони, ала някои пориви просто трябва да бъдат последвани и той стори точно това. След това се извърна, за да си върви и да я остави да си почива.

Тъкмо когато сложи ръка върху бравата, Пейн промълви:

— Ако трябва да благодариш някому, това е Блейлок.

Куин замръзна. Обърна се рязко.

— Какво… каза?

* * *

Асейл стоеше съвършено неподвижен, докато аудито изхвърчаше от паркинга и се понасяше по пътя така, сякаш малката му крадла беше заложила бомба в ресторанта и току-що бе натиснала детонатора.

Тялото му настояваше да тръгне след нея, да спре колата и да я издърпа на задната седалка.

Но умът му беше на друго мнение.

Напрежението в тялото му беше красноречиво доказателство, че степента, до която губеше контрол в нейно присъствие, е опасна. Той бе вампир, за когото нямаше нищо по-важно от самообладанието. Ала с тази жена? Особено когато беше възбудена?

Беше напълно обладан от желанието да я притежава.

Така че трябваше да си възвърне контрола върху юздите на собственото си същество.

Всъщност изобщо не му влизаше в работата да преследва някаква си човешка жена и да си губи времето, като се спотайва в ъгъла на евтин ресторант и я гледа как е с друг мъж. Обладан от желание да убие сътрапезника й.

Какво, в името на Скрайб Върджин, се бе случило с него?

Отговорът, когато най-сетне изплува в съзнанието му, бе нещо, което той категорично отхвърли.

В опит да насочи енергията си към нещо друго, Асейл извади телефона си, за да види кой се бе обадил, разваляйки момента, който определено се нуждаеше да бъде развален.

Ривендж.

Изобщо не му се говореше точно с него. Последното, от което се интересуваше, бе да слуша как му изреждат всички причини, поради които трябва да участва в онзи социален и политически застой, наричан Съвета.

Но беше за предпочитане пред това, да тръгне след малката си крадла…

На която дори не знаеше името, даде си сметка Асейл. И би било най-добре никога да не го научава.

След като набра номера на Ривендж, допря айфона до ухото си и напъха свободната си ръка в джоба на вълненото си палто.

— Ривендж — каза, когато другият вампир вдигна. — Говоря с теб по-често, отколкото с майка ми.

— Мислех, че майка ти е мъртва.

— Така е.

— Имаш страшно ниски стандарти за общуване.

— Какво мога да направя за теб.

Не беше въпрос. Нямаше смисъл да насърчава отговор.

— Всъщност въпросът е какво аз мога да направя за теб?

— При цялото ми уважение, предпочитам никой да не ми се бърка в работата и да се оправям сам.

— Достойна за уважение политика. И макар да знам колко държиш на „работата“ си, не за това се обаждам. Сметнах, че ще искаш да знаеш, че тази вечер Съветът се срещна с Рот.

— Ако не се заблуждавам, по време на предишния ни разговор си подадох оставката. Така че не виждам какво общо има това с мен.

— Името ти беше споменато в края на срещата. След като всички си тръгнаха.

Едната вежда на Асейл подскочи.

— В какъв контекст?

— Едно малко птиченце ни подшушна, че ти си уредил миналата есен Рот да бъде нападнат в къщата ти от шайката копелета.

Асейл стисна телефона с всичка сила. И в кратката пауза, която последва, подбра думите си изключително внимателно:

— Рот знае, че това не е вярно. Именно аз му дадох автомобила, с който избяга. Както ти казах и преди, не съм и никога не съм бил свързан с какъвто и да било бунт. Всъщност оттеглих се от Съвета именно защото не искам да бъда замесен в никакви драми.

— Успокой се. Той ти направи услуга.

— Каква точно?

— Каза го пред мен.

— Пак повтарям — как точно това…

— Разбрах, че лъже.

Асейл замълча. Разбира се, хубаво бе, дето Ривендж е наясно, че обвинението не е вярно. Но откъде?

— Преди да си ме попитал — мрачно промърмори другият вампир, — няма да ти обясня откъде съм толкова сигурен. Ще ти кажа обаче, че съм готов да те възнаградя за лоялността с дар от краля.

— Дар?

— Рот носи име, което напълно му подхожда. Прекрасно разбира например как би се почувствал някой, ако бъде несправедливо обвинен в измяна. Знае също така, че някой, който се мъчи да набеди другиго, използвайки информация, която не е широко известна, най-вероятно се опитва да прехвърли отговорността за собствените си действия… особено ако този, който го прави, има… е, да го наречем, държание… което издава не само притворство, но и известна доза интригантство.

— Кой беше? — попита Асейл, макар че знаеше.

— Рот не иска от теб да свършиш никаква мръсна работа. Всъщност, ако решиш да не предприемеш каквито и да било действия, до двайсет и четири часа лицето ще бъде мъртво. Кралят просто има чувството, също като мен, че интересите ти не само съвпадат с нашите, но в този случай ги и превъзхождат.

Асейл затвори очи, чувствайки как жаждата за мъст кипи във вените му, досущ както сексуалното желание преди малко. Само че крайният резултат щеше да бъде толкова различен.

— Изречи името на глас.

— Елан, син на Ларекс.

Асейл затвори очи и оголи зъби.

— Предай на краля си, че незабавно ще се погрижа за това.

Мрачен смях се откъсна от гърдите на Ривендж.

— Ще го сторя. Имаш думата ми.

56

Блей кръстосваше неспокойно стаята си. Въпреки че носеше пълно бойно облекло, не отиваше никъде. Също като останалите.

След заседанието на Съвета Тор беше наредил Братството да остане в имението, просто за всеки случай. Рив щеше да се свърже с членовете на Съвета, за да види какви са настроенията в глимерата. И разбира се, не можеше да се появи с шестима братя зад себе си… не и ако искаше поне привидно да запази маската на вежливост. Ала в настоящия политически климат беше важно това подкрепление да е на линия, в случай че Преподобния имаше нужда от него.

Не че вече използваше това име…

Вратата на стаята му се отвори без почукване, без поздрав, без „хей, може ли да вляза, нали не си гол?“.

Куин стоеше на прага и дишаше тежко, сякаш беше прекосил коридора със статуите на бегом.

Проклятие, дали Лейла все пак не беше изгубила детето?

Разноцветните очи се огледаха наоколо.

— Сам ли си?

Защо, по дяволите, да не… А, Сакстън. Точно така.

— Аха.

Куин направи три крачки напред, вдигна ръка… и целуна Блей така, сякаш животът му зависеше от това.

Беше от онези целувки, които си спомняш цял живот, сливането между двамата беше така абсолютно, че всичко — усещането на другото тяло до твоето, топлото плъзване на устните по твоите, властта, ала едновременно с това и пълният контрол… всичко това завинаги се запечатваше в съзнанието ти.

Блей не зададе никакви въпроси.

Просто се вкопчи в Куин, обви ръце около тялото му, приветствайки езика, който проникна в него, отвръщайки на целувката, макар да не знаеше какво я беше предизвикало.

Навярно би трябвало да го е грижа. Вероятно би трябвало да се отдръпне.

По дяволите това, какво би трябвало!

Смътно си даваше сметка, че вратата към коридора е отворена, но това не го интересуваше… въпреки че много скоро нещата щяха да станат далеч по-необуздани.

Само че в този миг Куин изведнъж натисна спирачките, сложи край на целувката и се отдръпна.

— Извинявай. Не за това дойдох.

Все още дишаше тежко и това, както и изгарящият поглед на тези невероятни очи за малко да накарат Блей да каже нещо от рода на: Няма проблем, но може ли първо да довършим започнатото?

Куин отиде да затвори вратата. След това напъха ръце дълбоко в джобовете на кожените си панталони… сякаш се боеше, че ако не го направи, двамата може отново да се вкопчат един в друг.

Майната им на джобовете, помисли си Блей, докато незабележимо се опитваше да намести ерекцията си.

— Какво има? — попита той.

— Знам, че си отишъл да говориш с Пейн.

Думите бяха изречени бавно и отчетливо… и бяха единственото, с което Блей не можеше да се справи. Извърна очи и започна да кръстосва из стаята.

— Ти спаси бебето — заяви Куин, а в гласа му се долавяше нещо, което толкова приличаше на страхопочитание, че Блей се почувства неловко.

— Лейла все още ли е добре?

— Ти спаси…

— Пейн го направи.

— Пейн каза, че и през ум не би й минало, изобщо не би й хрумнало да опита… докато ти не си отишъл да говориш с нея.

— Тя има невероятна дарба…

Изведнъж Куин се изпречи пред него, солидна стена от мускули, през която нямаше как да мине. Особено когато вдигна ръка и го докосна по бузата.

— Ти спаси дъщеря ми.

В последвалото мълчание Блей знаеше, че има нещо, което би трябвало да каже. Да… то беше на върха на езика му. Беше…

По дяволите. Докато Куин го гледаше по този начин, не можеше да си спомни дори собственото си име. Блейсокс? Блеклок? Блебърфокс? Кой ли знаеше…

— Ти спаси дъщеря ми — прошепна Куин.

По-късно Блей щеше да съжалява за думите, излезли от устата му… защото заради секса, който се случваше между тях от време на време, беше особено важно да се държи на разстояние.

Ала докато бяха свързани по този начин, приковали поглед един в друг, Блей беше безсилен да възпре истината.

— Как можех да не опитам… Тази трагедия те убиваше. Не можех да не опитам нещо. Каквото и да било.

Куин притвори очи за миг. А после сграбчи Блей в прегръдка, която ги свърза от глава до пети.

— Ти винаги си тук, за да ми се притечеш на помощ, нали?

На това му се казваше горчиво-сладък момент. Мисълта, че Куин щеше да създаде семейство с някой друг, с жена, с Лейла, се заби в гърдите му като острие.

Това бе неговото проклятие, в толкова много отношения.

Свали ръце от гърба на Куин и направи крачка назад.

— Е, надявам се, че…

Преди да е успял да довърши, Куин отново се озова пред него с пламнали разноцветни очи.

— Какво? — попита Блей.

— Дължа ти… всичко.

Незнайно защо, от това го заболя. Може би защото след всички години, в които се мъчеше да даде всичко на Куин, най-сетне бе заслужил благодарността му, като му помогна да има дете.

— Какво толкова… ти би сторил същото за мен — дрезгаво каза той.

И все пак, още докато го изричаше, усети, че не е сигурен. Ако някой го нападнеше? Разбира се, че Куин щеше да се хвърли да му помогне. Но естествено, коравият кучи син обичаше битките и беше родѐн герой… то нямаше да има нищо общо със самия Блей.

Може би именно заради това усещаше тази празнота. Винаги Куин бе този, който определяше правилата. В приятелството им. В дистанцията между тях. Дори в секса.

— Защо ме гледаш така? — попита Куин.

— Как?

— Сякаш съм някой непознат.

Блей потърка лице.

— Извинявай. Просто нощта беше дълга.

Последва продължителен, напрегнат момент, в който единственото, което Блей усещаше, беше погледът на Куин.

— Ще си вървя — каза Куин след проточилата се пауза. — Предполагам, че просто исках… е, да. Все тая.

Звукът на тежки ботуши, приближаващи се към вратата, накара Блей да изругае. Разнеслото се почукване беше еднократно и много силно. Брат.

Гласът на Рейдж с лекота проникна през дървото.

— Блей? Тор свика среща, за да обсъдим разпределението на дежурствата за утрешната нощ. Знаеш ли къде е Куин?

Блей погледна през стаята към Куин.

— Не, не знам.

* * *

О, за бога, помисли си Куин при това прекъсване. Въпреки че разговорът всъщност беше приключил, нали така?

Поне Рейдж не влезе. Несъмнено Блей би предпочел да не ги заварят заедно в стаята му.

Холивуд приключи разговора:

— Ако го видиш, кажи му, че се събираме в пет, в случай че иска да присъства. Напълно ще го разберем, ако предпочита да остане с Лейла.

— Ясно — отвърна Блей с глух глас.

Докато Рейдж продължаваше по коридора, за да почука на вратата на Зи, Куин потърка лице. Нямаше представа какво се върти в главата на Блей в този миг, но от начина, по който го бяха погледнали сините му очи, изпита чувството, че призрак беше преминал над гроба му.

Но разбира се, какво всъщност очакваше? Нахълта в стаята, която Блей делеше със Сакстън, целуна го, сякаш никога вече нямаше да го види, след което се размекна като последен лигльо заради случилото се с Пейн… Това беше личното пространство на Сакстън. Не негово.

Само че той имаше навика да си присвоява разни неща, не беше ли така?

— Повече няма да идвам тук — каза, в опит да поправи стореното. — Просто исках да знаеш, че… ти дължа толкова много.

След това отиде до вратата и се заслуша в гласа на Рейдж, затворил очи в очакване коридорът да се опразни. Исусе, ама понякога наистина се държеше като истински себичен задник; наистина можеше да…

— Куин.

Обърна се така мигновено, сякаш гласът на Блей беше шнур, който трябваше само да бъде дръпнат, за да го задейства.

— Да?

Блей пристъпи напред и когато застанаха очи в очи, заяви:

— Все още искам да те чукам.

Веждите на Куин подскочиха толкова високо, че докоснаха началото на косата му. И начаса получи ерекция.

Единственият проблем беше, че Блей не изглеждаше никак щастлив от думите си. А и защо да бъде? Той не беше от онези, които изневеряват без проблем… макар че забежките на Сакстън очевидно го бяха излекували от моногамията му.

От което на Куин отново му се прииска да удуши братовчед си. Единственото, което го спираше да не излезе и да намери онзи развратник още в този миг, бе, че настоящата ситуация всъщност работеше в негова полза.

— Аз също искам да бъда с теб — каза той.

— Ще дойда в стаята ти след зазоряване.

Куин не искаше да пита. И едновременно с това не можеше да не го стори.

— Ами Сакстън?

— Отиде на почивка.

Така, значи.

— За колко време?

— Два-три дни.

Колко жалко. Някакви изгледи да я удължи… например с година-две? Или пък завинаги?

— Добре, значи, се уговорихме…

Куин се спря, преди да е изрекъл думата „среща“.

Нямаше защо да се самозалъгва. Сакстън го нямаше. Блей искаше секс. И Куин на драго сърце щеше да му го даде. Ала това не беше среща. Обаче — майната му.

— Ела при мен — дрезгаво каза той. — Ще те чакам.

Блей кимна, сякаш се бяха разбрали, а после си тръгна пръв, движейки се с агресия, докато минаваше покрай него, за да излезе.

Куин го проследи с поглед. И остана на мястото си. За малко да затвори вратата след него, за да се вземе в ръце.

Изведнъж се почувства отвратително, въпреки обещанието, че двамата ще правят секс само след няколко часа. Изражението на Блей не му даваше покой, дотам, че гърдите му се свиха от болка. По дяволите, ами ако сексът, който правеха напоследък, беше друг начин да задълбочи проблемите между тях, ново изражение на общото им нещастие?

Никога и през ум не му беше минавало, че двамата не бяха добри един за друг. Че някога, в бъдещето, нямаше да настъпи момент, в който умовете и сърцата им щяха да се срещнат, сега, когато той най-сетне се бе разкрил пред него, след всичките тези години.

Куин заби юмрук в касата на вратата с такава сила, че декоративният корниз остави дълбок отпечатък в кожата му.

Насред лумналата туптяща болка, той, незнайно защо, си спомни как бе ударил таблото на камиона с крясък, че трябва да се махне. Оттогава сякаш беше минала цяла вечност.

И въпреки това нямаше да се откаже. Ако единственото, което можеше да има, бе секс, щеше да го приеме. Пък и след онова, което Блей беше сторил за Лейла?

Несъмнено това означаваше нещо. Блей го беше грижа достатъчно, за да промени изцяло хода на живота му.

Не че не го бе направил много отдавна.

57

Асейл прие форма до един бълбукащ поток, който не замръзваше благодарение на бързо устременото си течение.

Само веднъж преди бе идвал в къщата, която се издигаше пред него — тухлена викторианска постройка, с типичната за периода натруфена украса по верандите и сводовете. Толкова очарователно старовремско. Толкова уютно. Особено с дългите прозорци с разделени на четири стъкла и дима, виещ се не от един, а от три от общо четирите комина.

Което трябваше да означава, че собственикът му се бе прибрал вкъщи за през деня.

Съвсем навреме — много скоро щеше да съмне, така че бе логично да се скрие от слънцето. Да се прибере на безопасно място. Да се подготви за часовете, в които трябваше да остане вътре.

Асейл закрачи през девствения сняг, а ботушите му оставяха дълбоки следи. Никакви мокасини за тази работа. Никакъв елегантен костюм.

Никакъв рейндж роувър, който неговата крадла да проследи.

Излезе на страничната морава и се приближи до френските прозорци на същия приемен салон, в който господарят на къщата неотдавна бе приел някои членове на Съвета… както и шайката копелета.

Асейл също беше един от присъствалите на тази среща. Поне докато не бе станало ясно, че трябва да се махне или да бъде въвлечен именно в една от онези драми, в които нямаше никакво намерение да се замесва.

Погледна през прозореца и видя Елан, син на Ларекс, да седи на бюрото си. Държеше слушалката на стационарен телефон до ухото си, до лакътя му имаше чаша с бренди, в кристалния пепелник до него тлееше цигара. Облегнат назад в огромния кожен стол, кръстосал крак върху крак, той изглеждаше отпуснат и самодоволен, сякаш току-що беше правил страхотен секс.

Асейл сви ръка в юмрук и кожата на черната му ръкавица проскърца едва-едва. А след това се дематериализира право в стаята, възвръщайки физическата си форма точно зад стола на Елан.

Част от него не можеше да повярва, че къщата не беше по-добре защитена — фина металическа мрежа над прозорците и в стените например. Но разбира се, аристократът очевидно имаше сериозен проблем с преценката на риска… и освен това притежаваше арогантност, която го изпълваше с чувство за безопасност, което изобщо не беше обосновано.

— … а после Рот разказа история за баща си. Трябва да призная, че на живо кралят е доста… свиреп. Макар и не достатъчно, за да ме накара да сменя посоката.

Не, за това щеше да се погрижи Асейл.

Елан се приведе напред и посегна към цигарата си. Тя беше поставена в едно от онези старомодни цигарета, каквито обикновено използват жените, и докато Елан я поднасяше към устните си, горящото й крайче се показа иззад ръба на стола.

Асейл извади лъскаво стоманено острие, дълго колкото ръката му. То открай време беше предпочитаното му оръжие за подобни задачи. Ударите на сърцето му бяха толкова сигурни, колкото и ръката му, дишането му — равномерно и овладяно, докато правеше крачка встрани, така че отражението му да се появи в прозореца срещу бюрото.

— Не съм сигурен дали това беше цялото Братство. Колко от тях са останали? Седем или осем? Това е част от проблема. Вече не знаем кои са. — Елан изтръска цигарата си и мъничката купчинка пепел се изсипа в пепелника. — Докато бях на заседанието, поръчах на един от сътрудниците ми да поддържа връзка с теб… моля? Разбира се, че му дадох номера ти и тонът ти изобщо не ми… Да, той беше тук, на срещата в дома ми. Ще… Не, няма да го направя отново. Ще престанеш ли да ме прекъсваш? Да, така мисля.

Елан всмукна от цигарата и изпусна раздразнено дима.

— Може ли да продължим? Благодаря. Както казвах, моят сътрудник ще се свърже с теб относно една законова клауза, която може да ни помогне. Той ми я обясни, но беше много детайлно и изпълнено с терминология, затова предположих, че ще искаш лично да говориш с него.

Последва доста дълга пауза. А когато Елан отново заговори, тонът му беше по-спокоен, сякаш помирителни думи бяха пригладили настръхналата перушина на егото му.

— А, и още нещо. Погрижих се за малкия ни проблем с онова лице, което се интересува само от бизнес.

Асейл рязко стисна юмрук.

Кожата на ръкавиците му отново проскърца едва чуто в знак на протест и Елан се изправи в стола си. Кръстосаните му крака стъпиха на пода, гръбнакът му се изпъна и главата му се показа над ръба на стола. Огледа се наляво. После надясно.

— Трябва да затварям…

В този миг погледът му попадна върху прозореца насреща и той видя отражението на своя убиец в стъклото.

* * *

Докато стоеше в стаята с дебели стени и истинско отопление, Кор трябваше да признае, че предпочита най-новия избор на Троу пред онзи подобен на тъмница склад, който обитаваха преди. Може би щеше да благодари на онази сянка, ако някога пътищата им отново се пресечаха.

Разбира се, възможно бе топлината, която усещаше, да се дължи на обзелия го гняв, а не на добрата действаща отоплителна система — аристократът от другата страна на линията опъваше нервите му до краен предел.

Той не искаше с него да се свързва никой друг от Съвета. Да се оправя с един член на глимерата, му беше предостатъчно. Въпреки че обикновено разговаряше с Елан успокоително, този път му беше трудно да сдържа раздразнението си.

— Не давай номера ми на никой друг.

Двамата си размениха още няколко реплики и Елан също започна да се ядосва. Което, естествено, не беше добре. Инструментът в ръката ти трябва да бъде годен за употреба. А не с дръжка, покрита с шипове.

— Моите извинения — промърмори Кор след малко. — Просто предпочитам да си имам работа единствено с онези, които вземат решенията. Ето защо поддържам връзка с теб и само с теб. Не проявявам интерес към никой друг. Единствено към теб.

Сякаш Елан беше жена и помежду им имаше романтична връзка.

Кор извъртя презрително очи, когато това подейства и аристократът продължи да разказва:

— … и още нещо. Погрижих се за малкия ни проблем с онова лице, което се интересува само от бизнес.

Кор начаса наостри уши. Какво, в името на Съдбите, беше направил този идиот сега?

Всъщност това би могло да му създаде сериозни главоболия. Каквото и да мислеше за нежеланието на Асейл да проумее, че Рот трябва да бъде свален от трона, това „лице“ изобщо не беше замесено от крехкото тесто на Елан. А и колкото и да ненавиждаше да си общува със сина на Ларекс, Кор бе вложил твърде много време и средства в тази връзка. Би било срамота да изгуби мерзавеца точно сега и да трябва да си търси ново подставено лице в Съвета.

— Какво каза? — попита той в слушалката.

Изведнъж тонът на Елан се промени и в него се прокрадна тревога.

— Трябва да затварям…

Разнеслият се писък беше толкова силен и пронизителен, че на Кор му се наложи да отмести слушалката от ухото си и да я задържи настрани.

При този звук бойците му, които се бяха излегнали на различни места из стаята, обърнаха глави към него… свидетели, заедно с водача си, на убийството на Елан.

Писъците продължиха още известно време, ала нямаше никакви молби за милост… било защото нападателят на Елан действаше бързо, било защото дори на умиращия му беше ясно, че не може да се надява на никаква пощада.

— Гадория — отбеляза Зайфър, когато откъм телефона долетя още едно кресчендо. — Истинска гадория.

— Гърлото му все още работи — отбеляза друг.

— Няма да е за дълго — подхвърли трети.

И бяха прави. Миг по-късно нещо тупна шумно на пода и с това беше сложен край на звуците.

— Асейл — рязко извика Кор. — Вдигни шибания телефон. Асейл.

Разнесе се шумолене, сякаш вдигаха слушалката, в която бе говорил Елан, от мястото, където беше паднала. А след това в нея се чу шум от дрезгаво дишане.

Което подсказваше, че Елан вероятно беше на парчета.

— Знам, че си ти, Асейл — каза Кор. — И мога само да предполагам, че Елан е преминал границата по някакъв начин и неблагоразумието му е стигнало до ушите ти. Само че ти ми отне партньора, а това не може да остане неотмъстено.

За изненада на Кор, в слушалката се разнесе гласът на другия мъж, нисък и силен:

— В Древната страна имаше правила за възмездие на оскърбления, нанесени на нечия репутация. Сигурен съм, че не си ги забравил и че през ум няма да ти мине да ми откажеш правото на разплата в Новия свят.

Кор оголи зъби, макар и не защото бе ядосан на онзи, с когото разговаряше. Проклетият Елан. Ако тъпото копеле се бе придържало единствено към задълженията си на информатор, още щеше да е живо… и Кор щеше да има удоволствието да го убие собственоръчно, когато всичко това приключеше.

Асейл продължи.

— Заявил пред представители на краля, че аз съм отговорен за куршума, онзи, който бе изстрелян на моя територия, без мое знание или позволение… а ти — продължи Асейл, преди Кор да успее да каже каквото и да било, — прекрасно знаеш, че нямах нищо общо с покушението.

По времето на Блъдлетър този разговор никога нямаше да се води. Асейл щеше да бъде преследван като обструкционист и премахнат както за наказание, така и просто за забавление.

Само че Кор си бе научил урока.

Той погледна към Троу, който стоеше, висок и елегантен сред останалите, и си помисли, че да, наистина бе научил, че понякога трябва да се спазват определени… обноски, както май беше правилната дума.

— Наистина мислех онова, което ти казах, Кор, син на Блъдлетър. — Кор потръпна при това обръщение; слава богу, че разговорът се водеше по телефона. — Не ме интересуват нито твоите планове, нито тези на краля. Аз съм просто бизнесмен. Подадох оставката си в Съвета и нищо не ме свързва с теб. А Елан се опита да ме превърне в изменник… нещо, което, както знаеш, се заплаща със смърт. Отнех живота на Елан, защото той се опита да отнеме моя. Това е напълно законно.

Кор изруга наум. Асейл имаше право. И макар че непреклонният му неутралитет в началото изглеждаше неправдоподобен, сега Кор започваше да… е, думата „вярвам“ обикновено я използваше, когато станеше дума за войниците му.

— Отговори ми на един въпрос — провлачи той.

— Да?

— Тъпата му глава все още ли се крепи на хилавото му телце?

Асейл се изсмя.

— Не.

— Знаеш ли, че това е един от любимите ми методи на убиване?

— Предупреждаваш ли ме, Кор?

Кор погледна към Троу и отново си помисли за ползата от спазването на известни правила за поведение дори между воюващи мъже.

— Не — заяви той. — Просто нещо общо между нас. Всичко хубаво, Асейл, през остатъка от вече почти изминалата нощ.

— И на теб. И както каза общият ни познат — трябва да затварям. Преди да бъда принуден да убия и догена, който в този момент блъска по вратата, която заключих.

Кор отметна глава назад и се разсмя, докато затваряше телефона.

— Знаете ли — каза той на своите бойци. — Определено го харесвам.

58

На следващата вечер, когато капаците на прозорците се вдигнаха, а край него зазвъня аларма, която не познаваше, Блей отвори очи.

Това не беше неговата стая. Само че той знаеше точно къде се намира.

До него, излегнат по гръб, Куин се размърда; протегна се и ето че гола кожа се докосна до гола кожа… от което ерекцията на Блей веднага запулсира.

Куин се пресегна над главата на Блей и тежката му ръка накара часовника да замълчи.

Сякаш изобщо нямаше никакво съмнение дали би искал нещичко набързо, преди да се изкъпят, облекат и слязат за Първото хранене, Блей се изви, притискайки таза си в този на Куин. Стонът, който се разнесе в ухото му, го накара да се усмихне, ала нещата бързо станаха сериозни, когато десницата на Куин се спусна надолу и откри възбудата му.

— О, господи — изстена Блей, докато преместваше крака си, така че да не пречи.

— Искам да бъда в теб.

Интересно, Блей си мислеше съвсем същото.

Докато Куин се качваше отгоре му, той се отпусна по корем, притискайки дланта на Куин в коравата си възбуда.

Не мина много време, преди ритъмът да стане бърз и необуздан, и докато топките на Блей се свиха от поредното освобождаване, той се зачуди, че отчаяният му копнеж по Куин като че ли само се увеличава. След всички пъти през деня, в които бяха свършили, човек можеше да си помисли, че страстта им би трябвало да поугасне.

Нищо такова.

Отдавайки се на насладата, Блей стисна зъби, докато екстазът изригваше в тялото му в същия миг, в който бедрата на Куин се напрегнаха до краен предел и от гърдите му се откъсна мощен стон.

Нямаше втори рунд. Не защото Блей не искаше или Куин не бе в състояние… проблемът беше часовникът.

Когато Блей отвори очи, циферблатът на часовника му показа, че алармата на Куин им даваше само петнайсет минути, за да се приготвят — достатъчно време за един душ и да се въоръжи, нищо друго. Блей почти съжали, че Куин не беше от онези, на които им трябва време, за да се срешат с щедро количество пяна за коса, да се обръснат два пъти, да си сложат одеколон и дълго да избират съвършения тоалет.

С още един от еротичните стонове, които бяха негова запазена марка, Куин леко завъртя телата им настрани, все така — слени в едно. Докато слушаше дълбокото му дишане, Блей си даде сметка, че би могъл да остане така завинаги, само те двамата в тихата, сумрачна стая. В този миг на безмълвие и покой миналото не хвърляше мрачната си сянка над тях, нямаше думи, които трябваше да бъдат казани, ала си оставаха неизречени, нито пък нечие присъствие, истинско или измислено, тегнеше между тях.

— В края на нощта — попита Куин с дрезгав глас — ще дойдеш ли отново при мен?

— Да.

Не му хрумна никакъв друг отговор. Всъщност чудеше се как изобщо ще издържи тези дванайсет часа на мрак и хранене, и работа, докато отново може да се измъкне и да дойде тук.

Куин измърмори нещо, което прозвуча като „слава богу“, а после се отдръпна. Блей остана да лежи неподвижно в продължение на един кратък миг, но в крайна сметка нямаше друг избор, освен да стане, да излезе от стаята и да се върне там, където му беше мястото.

Слава богу, никой не го видя.

Прибра се, без никой да стане свидетел на тайното му измъкване, и само след петнайсет минути беше изкъпан, облечен в бойно облекло и въоръжен. Излезе в коридора и…

Куин се показа от стаята си в същия миг.

И двамата замръзнаха на местата си.

При обикновени обстоятелства да вървят заедно би било малко неловко и те биха се опитали да го прикрият с повърхностни разговори за нещо несъществено.

Ала сега…

Куин сниши очи.

— Ти върви пръв.

— Добре. — Блей се обърна, за да се отдалечи. — Благодаря.

Премятайки коженото яке и ножницата през рамо, той пое по коридора. Когато стигна до стълбището, имаше чувството, че са минали години, откакто двамата бяха лежали така близо един до друг. Нима денят, който бяха споделили, наистина се бе случил?

Исусе, имаше чувството, че започва да полудява.

Влезе в трапезарията, седна на първия попаднал му стол и метна нещата си през облегалката, също като останалите… въпреки че Фриц ненавиждаше край храната да има оръжия. След това благодари на догена, който му донесе препълнена чиния, и започна да се храни. Не би могъл да каже какво яде, нито кой разговаря около масата. Но знаеше точно в кой миг Куин се появи на прага. Нещо дълбоко в него сякаш забуча и му беше невъзможно да не погледне през рамо.

Последва моментална физическа реакция при вида на огромното тяло, облечено в черно и преливащо от оръжия… сякаш някой беше включил акумулатор към нервната му система.

Куин не срещна погледа му и така вероятно беше по-добре. Другите около масата ги познаваха прекалено добре, особено Джон, а положението беше достатъчно сложно и без намесата на цял куп добронамерени кибици… не че нещо щеше да бъде изречено на глас. Ала насаме? В тази къща задушевните разговори в леглото бяха същинска епидемия.

Което си беше достойно за завист.

Куин тръгна напред, но после рязко смени посоката и отиде чаааак до другия край на масата, за да седне на единствения свободен стол, освен този до Блей.

Незнайно защо, Блей си спомни разговора с майка си по телефона, онзи, в който най-сетне бе признал пред член на семейството си истината за себе си. И усети как по гръбнака му плъзва тревога. Куин никога нямаше да направи нещо такова, и то не защото родителите му бяха мъртви, нито пък понеже приживе го бяха мразили.

В дългосрочен план се виждам с жена. Не мога да го обясня. Просто така ще бъде.

Блей бутна чинията си настрани.

— Блей? Ехо?

Блей се отърси от мислите си и погледна към Рейдж.

— Моля?

— Попитах дали си готов да се направиш на полярен изследовател.

А, да. Щяха да се върнат в онази гора, където бяха открили хижите и лесъра със специалната дарба да се изпарява… както и самолета, който в този миг събираше сняг в задния двор.

Това беше задачата, която бе получил заедно с Джон и Рейдж. И Куин.

— Аз… да, абсолютно.

Най-красивият член на Братството се намръщи и морскосините му очи се присвиха.

— Добре ли си?

— Аха. Напълно.

— Кога за последно се храни?

Блей отвори уста. Затвори я. Опита се да пресметне.

— Аха. Така си и мислех. — Рейдж се наведе напред и заговори покрай гърдите на Зи. — Ей, Фюри! Мислиш ли, че някоя от Избраниците ти би могла да дойде тук, след като съмне, и да замести Лейла? Нуждаем се от малко кръв.

Страхотно. Тъкмо каквото искаше да направи в края на нощта.

* * *

Около час по-късно Куин се материализира в студа, поемайки си рязко дъх. Малки облачета сняг, навявани от вятъра, се гонеха около лицето му и му влизаха в очите и носа. Един по един Джон, Рейдж и Блей приеха форма до него.

Гледката на хангара пред тях накара мислите му да се върнат към разнебитения самолет, безразсъдния полет и приземяването, в което едва не се бяха разбили.

— Готови ли сме? — попита той Рейдж.

— Да го направим.

Планът беше да се материализират на отсечки от по четвърт миля, докато не стигнат първите къщурки, в които вече бяха ходили. След това щяха да открият останалите постройки в този имот, водейки се по намерената предишния път карта. Най-обикновена разузнавателна мисия.

Нямаше представа какво ще намерят, но нали именно в това беше целият смисъл — няма как да знаеш, преди да си свършил работата.

Докато се придвижваше напред, Куин съвсем ясно си даваше сметка къде е Блей. И все пак, когато се дематериализира пред първата къщичка, се въздържа да погледне към мястото едва на няколко метра от него, където току-що се беше появил Блей. Нямаше да е добра идея. Защото въпреки че бяха на мисия, трябваше само да затвори очи и в ума му нахлуваха образите на голи тела, вплетени в сумрака на спалнята.

Допълнителното визуално потвърждение, че Блей е невероятно секси, определено нямаше да помогне.

Срам го беше да признае, но в момента единственото, което го поддържаше да не рухне, бе обещанието на Блей да дойде при него по изгрев-слънце. Неловкостта по време на Първото хранене го бе накарала да копнее още по-силно за онова единение… дотам, че го побиваха тръпки само при мисълта за връщането на Сакстън и как Блей ще престане да се отбива в стаята му… И какво щеше да прави той тогава, по дяволите?

Ама че шибана бъркотия.

Поне Лейла беше добре — все още й се повдигаше и усмивката не слизаше от лицето й. Все така бременна благодарение на намесата на Блей…

— Изток, североизток — каза Рейдж, след като се консултира с картата.

— Ясно — отвърна Куин.

И те продължиха напред, навлизайки все по-навътре в гората, която се разстилаше на стотици метри около тях… А после на цяла миля. Няколко мили.

Къщичките доста си приличаха: седем на седем метра, само с едно помещение, без баня или кухня, просто покрив и четири стени, които да отблъснат най-страшните атаки на зимата. Колкото по-надалеч отиваха, толкова по-порутени ставаха постройките… и до една бяха празни. Което беше логично. Това беше дълъг път, ако трябва да го извървиш пеша… а лесърите, колкото и да бяха силни, не можеха да се дематериализират.

Или поне повечето от тях не можеха.

Онова трябва да е бил главният лесър, помисли си Куин. Единственото обяснение за това, как раненият убиец се бе изпарил като призрак.

Седмата къщичка, на която се натъкнаха, беше точно на пътека, която някога трябва да е била използвана достатъчно често, та все още да си личи между вечнозелените дървета. На тази й липсваха няколко от стъклата на прозорците, а през изкъртената врата една снежна преспа бе нахлула досущ като някой крадец. Куин пое през заледения сняг, правейки на нищо девствено бялата повърхност с тежките си ботуши. Скочи на терасата с фенерче в лявата ръка и пистолет в дясната и надникна вътре.

Същата история, поредното запустяло място.

Обходи с поглед вътрешността на къщурката и не видя абсолютно нищо. Никакви мебели. Няколко празни лавици. Паяжини, полюшвани от вятъра, който нахлуваше през изпотрошените прозорци.

— Чисто е — извика на останалите.

Ама че тъпотия, помисли си, докато се обръщаше. Искаше да е в града и да се бие, а не да тършува из пустошта, без да намира нищичко.

Рейдж захапа края на фенерчето си и отново отвори картата. Драсна знак с химикалка и почука по плътната хартия.

— Последната е на около четвърт миля западно от тук.

Слава. Богу.

Ако и там ги очакваше същата досада, както досега, само след петнайсетина-двайсет минути вече щяха да са далеч оттук и да се бият с врага.

Нищо работа.

59

— Изглеждаш страшно щастлива.

Лейла вдигна очи. Някак си й се струваше немислимо, че кралицата на расата се е излегнала до нея и двете четат списания и гледат телевизия заедно. Но разбира се, ако не се броеше огромният рубин, който блещукаше на пръста й, тя с нищо не се различаваше от най-обикновена жена.

— Така е. — Лейла сложи настрани статията за последния сезон на риалити шоуто „Ергенът“ и докосна корема си. — На върха на щастието съм.

Особено, при положение че Пейн се беше отбила по-рано и изглеждаше така, сякаш отново се чувства добре. Въпреки че желанието на Лейла да запази детето беше почти патологично, мисълта, че тази благословия бе дошла за сметка на другата жена, беше мъчителна.

— Искаш ли да имаш деца? — избъбри Лейла. И побърза да добави: — Ако въпросът ми не те засяга…

Бет махна с ръка, за да прогони тревогата й.

— Можеш да ме питаш каквото искаш. И, господи — да. Искам го толкова горещо. Интересно, преди преобразяването нямах никакво желание за деца. Те ми се струваха шумно, неконтролируемо усложнение, което искрено се чудех, че хората доброволно приветстват в живота си. А после срещнах Рот. — Тя отметна черната си коса и се засмя. — Няма защо да ти казвам, че това промени всичко.

— Колко периода на нужда си имала?

— Все още чакам. Моля се. Броя дните.

Лейла се намръщи и се зае да отвори нов пакет с бисквити, просто за да прави нещо. Трудно й бе да си спомни отделни подробности от онези безумни часове с Куин… ала те несъмнено бяха епично изпитание. Но като се имаше предвид чудото, което се намираше в нея, напълно си беше струвало.

И все пак не би могла да каже, че някога отново ще поиска да изтърпи плодовитото си време. Не и без лекарства.

— Е, тогава се надявам периодът ти на нужда да настъпи скоро. — Лейла отхапа от поредната бисквита, която се счупи и се разтопи в устата й. — И не мога да повярвам, че го казвам.

— Наистина ли е толкова тежко, колкото… имам предвид, така и не можах да поприказвам с Уелси за нейния, преди да почине, а Бела никога не говори за своя. — Бет сведе очи към кралския си пръстен, сякаш се възхищаваше на начина, по който той улавяше светлината и я отразяваше. — А пък не познавам Есен достатъчно добре… тя е прекрасна, но след всичко, което преживяха с Тор току-що, не ми се струва уместно да повдигам тази тема.

— Честно казано, всичко ми е като в мъгла.

— И така навярно е по-добре, а?

Лейла потръпна.

— Ще ми се да можех да ти кажа друго, но… да, вярвам, че така е по-добре.

— Ала трябва да си струва, нали?

— Без капчица съмнение… всъщност точно си мислех съвсем същото. — Лейла се усмихна. — Нали знаеш какво казват за бременните жени?

— Какво?

— Че ако прекарваш време с тях, това ще насърчи настъпването на периода ти на нужда.

— Нииииима? — Широка усмивка се разля по лицето на кралицата. — В такъв случай може би ти си отговорът на молитвите ми.

— Е, не съм сигурна дали е вярно. От Другата страна можем да заченем по всяко време. Само тук, на Земята, хормоните на жените се влияят по този начин… но съм чела за този ефект в библиотеката.

— Ами тогава нека направим свой собствен експеримент, какво ще кажеш? — Бет й протегна ръка. — Пък и ми харесва да бъда тук. Ти си истинско вдъхновение.

Веждите на Лейла подскочиха; тя улови ръката на кралицата и я стисна.

— Вдъхно… о, не. Изобщо не смятам така.

— Помисли си за всичко, което си преживяла.

— Да, но с бременността нещата се оправиха…

— Не е само това. Ти си оцеляла, след като си била част от култ. — Лейла я погледна неразбиращо и Бет попита: — Никога ли не си чувала тази дума?

— Значението й ми е познато. Но не съм сигурна, че тя се отнася за моя случай.

Кралицата извърна поглед, сякаш не искаше да създава раздор.

— Хей, може и да греша, а ти определено си наясно повече от мен… освен това сега си щастлива и само това има значение.

Лейла се загледа в телевизора. Доколкото знаеше, култовете не бяха нещо хубаво, а думата „оцелял“ обикновено се използваше за хора, преживели някаква травма.

Светилището беше безбурно и тихо като пролетен ден на земята; всички жени в святото място бяха спокойни и в мир с важните си задължения към майката на расата.

Никаква принуда. Никакво напрежение.

По някаква причина в този миг в съзнанието й прозвуча гласът на Пейн: С теб сме сестри под тиранията на майка ми… жертви на грандиозните й планове. И двете бяхме нейни пленнички, макар и по различен начин: ти — като Избраница, а аз — като нейна дъщеря.

— Съжалявам — каза кралицата и я докосна по ръката. — Не исках да те разстроя. Наистина въобще не знам какви ги говоря.

Лейла се върна към действителността.

— О, моля те, не се тревожи. — Тя стисна ръката на Бет. — Изобщо не съм се засегнала. Ала нека говорим за по-щастливи неща… като например за твоя хелрен. Той сигурно също изгаря от нетърпение времето ти да настъпи.

Бет се засмя напрегнато.

— Той не споделя напълно моите настроения.

— Но несъмнено иска наследник?

— Мисля, че ще ми го даде. Но само защото толкова силно копнея за дете.

— О!

— Именно. — Бет стисна лекичко десницата й. — Той просто се тревожи твърде много. Аз съм силна и здрава и съм готова за това. Сега само ако можех да накарам и тялото ми да се задейства… да се надяваме, че то ще последва твоя пример.

Лейла се усмихна и потърка плоския си корем.

— Чу ли това, мъничкото ми? Трябва да помогнеш на кралицата си. За кралското семейство е важно да си има дете.

— Но не заради трона — намеси се Бет. — Не и от моя страна. Просто искам да бъда майка и да родя дете на съпруга си. Толкова е простичко.

Лейла се умълча. Толкова се радваше, че Куин е до нея в това пътуване… ала би било прекрасно, ако имаше истински партньор, който да лежи до нея, взел я в обятията си през деня; някой, който да я обича и прегръща, и да й казва колко му е скъпа не само заради това, което тялото й можеше да сътвори, но и заради това, което събуждаше в сърцето му.

В ума й пробяга суровото лице на Кор.

Не, поклати глава Лейла, не биваше да мисли за него. Трябваше да бъде спокойна и отпусната заради детето, тъй като стресът несъмнено се прехвърляше на онова, което растеше в утробата й. Пък и вече бе благословена с толкова много… а ако износеше детето и преживееше раждането?

Щеше да е дарена с истинско и невероятно чудо.

— Сигурна съм, че нещата с краля ще се наредят — заяви тя. — Съдбата си има своя начин да ни даде това, от което се нуждаем.

— Напълно си права, сестричке. Напълно си права.

* * *

Аудито на Сола профуча по алеята за коли на стъклената къща край реката и спря точно пред задната врата на проклетото място. Тя слезе от колата, изпъна тяло в снега, сложи ръка върху дръжката на пистолета под якето си и затвори вратата с хълбок. Докато отиваше към входа, гледаше нагоре към покрива.

Там несъмнено имаше охранителни камери.

Не си направи труда да позвъни, нито да почука. Той и така знаеше, че е тук. А ако не си беше вкъщи? Е, тогава щеше да измисли каква симпатична малка визитка да му остави.

Може би задействана аларма? Отворен прозорец или шкаф?

Или пък нещо липсващо от…

Вратата се отвори и ето го и него, от плът и кръв… точно какъвто беше предишната нощ и все пак, както винаги, някак по-висок, по-опасен и по-сексапилен, отколкото си го спомняше.

— Появата ти не е ли малко прекалено явна? — провлачи той.

Беше облечен в тъмен дизайнерски костюм… ушит по поръчка, като се имаше предвид как ляга по тялото му.

— Тук съм, за да изясня нещо веднъж завинаги — заяви тя.

— И изглежда, че искаш ти да диктуваш правилата. — Каза го така, сякаш това беше очарователно симпатична идея. — Нещо друго? Случайно да носиш нещо за вечеря? Страшно съм гладен.

— Ще ме пуснеш ли да вляза, или предпочиташ да го направим на студа?

— Между другото, ръката ти оръжие ли стиска?

— Разбира се.

— В такъв случай заповядай.

Той се отдръпна настрани и Сола извъртя очи. Защо това, че би могла да го застреля, го бе окуражило да я пусне в къщата си, беше истинска загадка…

Сола пристъпи в една модерна кухня и се закова на място. Застанали рамо до рамо, там стояха двама мъже, които си приличаха като две капки вода. Те бяха също толкова огромни, както мъжа, заради когото беше дошла, също толкова опасни… и всеки от тях стискаше пистолет в ръка.

Трябва да бяха онези, които го придружаваха под моста.

Вратата се затвори зад гърба й и макар в тялото й да се разля предупредителен прилив на адреналин, тя запази тази реакция за себе си.

Онзи, когото беше дошла да види, се усмихна, докато минаваше покрай нея.

— Това са моите сътрудници.

— Искам да говоря с теб насаме.

Мъжът се облегна на един гранитен плот, захапа пура и поднесе златна запалка към връхчето й. Миг по-късно затвори капачето, изпусна облаче син дим и я погледна.

— Господа, ще ни извините ли за малко?

Намръщените близнаци не изглеждаха никак доволни от това, да бъдат отпратени по този начин. Но разбира се, човек вероятно можеше да им подаде печеливш лотариен билет и те пак щяха да му отхапят ръката до китката. Просто така, заради принципа.

Въпреки това си тръгнаха, движейки се в съвършен синхрон, който беше крайно смущаващ.

— Откъде намери тези двамата? — сухо попита Сола. — Интернет?

— Невероятно е какво може да си купиш от eBay в наши дни.

Сола рязко сложи край на празните приказки:

— Искам да престанеш да ме следиш.

Мъжът всмукна от пурата си и връхчето й лумна с ярка оранжева светлина.

— Така ли?

— Нямаш причина да го правиш. Никога вече няма да дойда тук… по каквато и да е причина.

— Така ли?

— Давам ти думата си.

Нямаше нищо, което Сола да ненавижда повече от това, да се признае за победена… а да се откаже от следенето на този мъж и къщата му, означаваше да се предаде. Но онзи сблъсък предишната нощ — когато беше на среща с невинно странично лице, за бога! — ясно й бе дал да разбере, че нещата излизат извън контрол. Прекрасно умееше да си играе на котка и мишка… всъщност в професията си го правеше непрекъснато. Ала с този мъж? Нямаше крайна цел, която да бъде постигната; никакво плащане, което щеше да получи, ако се сдобиеше с информация; никакво намерение от нейна страна да го ограби. А опасността се увеличаваше с главоломна скорост.

Особено ако някога отново се целунеха… защото се съмняваше, че този път щеше да го спре, а едва ли би могла да измисли нещо по-глупаво от това, да преспи с някой като него.

— Думата ти? — повтори той. — И колко точно струва тя?

— Това е всичко, което мога да ти предложа.

Очите му, досущ лазерни лъчи, се приковаха в устните й.

— Аз не бих бил толкова сигурен.

Акцентът му и този прелестен плътен глас превърнаха сричките в милувка… нещо, което Сола почти можеше да почувства върху кожата си.

И именно затова беше тук.

— Нямаш никаква причина да ме следиш. От този момент нататък.

— Може би гледката ми харесва. — Очите му се плъзнаха по тялото й и Сола усети, че отново потръпва… ала този път не от тревога. — О, да, определено ми харесва. Кажи ми, приятно ли ти беше снощи? Храната хареса ли ти? Ами компанията?

— Аз слагам край на всичко това сега. Повече няма да ме видиш.

Тъй като нямаше какво друго да каже, тя се обърна да си върви.

— Наистина ли вярваш, че всичко между нас ще свърши тук и сега?

В дълбокия му красив глас се съдържаше злокобна заплаха.

Сола погледна през рамо.

— Поиска от мен да не се промъквам в земите ти, както и да не те шпионирам… няма да го правя.

— А аз отново те питам — наистина ли вярваш, че всичко между нас ще свърши по този начин?

— Давам ти това, което искаш.

— Ни най-малко — изръмжа той.

За миг онази връзка, появила се между тях в студа, когато устните им се бяха слели в колата, а телата им се бяха напрегнали, устремени едно към друго, отново се появи.

— Твърде късно е за отстъпление. — Той отново всмукна от пурата. — Възможността да си тръгнеш… вече също я няма.

Сола се обърна към него.

— Това са пълни глупости. Не ме е страх от теб, нито от когото и да било. Така че давай, покажи ми на какво си способен. Но знай, че ще ти причиня болка, за да се защитя…

Внезапно във въздуха между тях отекна звук. Мъркане? Възможно ли бе действително да мърка…

Мъжът направи крачка напред. После още една. И като истински джентълмен протегна пурата си настрани, сякаш не искаше да я изгори или да напълни очите й с дим.

— Кажи ми името си — рече той. Или по-скоро й заповяда.

— Трудно ми е да повярвам, че вече не си го научил.

— Не съм. — Това бе изречено с повдигане на веждите, сякаш събирането на информация беше под достойнството му. — Кажи ми името си и ще те оставя да си вървиш.

Господи… очите му… те бяха лунна светлина и сенки, преплетени в едно; невъзможен цвят, нейде между сребърно, виолетово и бледосиньо.

— Тъй като пътищата ни няма да се кръстосат повече, то е без значение…

— Между другото, ако искаш да знаеш, ти ще ми се отдадеш.

— Моля?

— Но първо ще ме молиш за това.

Сола вирна брадичка и гневът й направи на пух и прах намерението й да бъде благоразумна.

— Само през трупа ми.

— Съжалявам, но не си падам по това. — Той наведе глава и я погледна изпод полупритворени клепачи. — Предпочитам те гореща… и влажна.

— Няма да го бъде. — Сола се завъртя рязко и се отправи към вратата. — Приключихме.

Докато излизаше в преддверието, погледът й беше привлечен от нещо върху пейката до отсрещната стена. Обърна глава натам и почти се препъна. Беше нож, толкова дълъг, че почти приличаше на меч.

Върху острието имаше яркочервена кръв.

— Чудиш се дали наистина искаш да си тръгнеш? — долетя плътният му глас точно зад нея.

— Не. — Сола се спусна към вратата и рязко я отвори. — Ни най-малко.

Затръшна вратата и усети, че й се иска да отиде на бегом до колата си. Само че отказваше да се поддаде на паниката, въпреки че очакваше той да я последва.

Ала той остана на мястото си; огромната му фигура се извисяваше зад прозореца на вратата, която тя току-що бе хлопнала, и я гледаше как се качва в колата, запалва двигателя и включва на скорост.

Докато Сола излизаше от алеята на заден ход, сърцето й биеше до пръсване…

Особено когато й хрумна една особено ужасяваща мисъл.

Тя бръкна в чантата си и заопипва, докато намери телефона си. След това влезе в списъка с контактите, избра един и натисна бутона за набиране. Замаяна от страх, долепи телефона до ухото си, въпреки че имаше хендсфри… а законът забраняваше да се говори по друг начин, докато шофираш.

Звън.

Звън.

Звън.

— Здрасти! Надявах се да се обадиш.

Сола почти се свлече в седалката и отпусна глава на облегалката.

— Здравей, Марк.

Господи, звукът на гласа му беше такова облекчение.

— Добре ли си? — попита той.

Сола си спомни онова окървавено острие.

— Да. Добре съм. Ти тъкмо свършваш работа, нали?

Двамата се заприказваха приятно, докато Сола караше, натиснала здраво газта, а пейзажите прелитаха покрай нея. Бял сняг. Мръсен, посипан със сол път. Оголели дървета. Мъничка, старомодна къщурка, в която грееше светлина. Равна, пуста земя отвъд реката.

Всеки път, когато мигнеше, в съзнанието си виждаше фигурата зад онзи прозорец. Фигура, която наблюдаваше. Планираше. Искаше…

Нея.

И по дяволите, тялото й копнееше да бъде уловено от него.

60

Куин се дематериализира и фенерчето му освети последната къщурка. Този път не изчака останалите и се насочи право към вратата, която беше здрава и затворена…

Първият признак, че нещо не е наред, дойде, когато сграбчи грубо издяланата брава… и по ръката му плъзна слаб ток. Куин отдръпна ръка и я тръсна няколко пъти, а инстинктите му преминаха в режим тревога.

— Какво има? — попита Рейдж, приближавайки се към него на тясната веранда.

Куин се огледа и видя, че Блей и Джон също бяха пристигнали.

— Не знам.

Рейдж посегна към вратата… и реагира по същия начин, дръпвайки се рязко.

— Какво, по дяволите…

— Именно — промърмори Куин и отстъпи назад, за да обходи къщата с лъча на фенерчето си.

Прозорците от двете страни на вратата бяха заковани и когато се приближи и надникна зад ъгъла, Куин видя, че същото важи и за прозорците от тази страна на къщата.

— Майната му — изръмжа Рейдж и като се засили, връхлетя върху вратата, използвайки тежкото си рамо като таран.

И я виж ти — напорът беше достатъчен, за да строши дървото…

В миг, сякаш бе изригнала бомба, заслепяваща светлина лумна в нощта и огря гората, а Рейдж бе отхвърлен назад.

Блей и Джон се втурнаха да видят какво е състоянието му, а Куин нахлу през вратата, готов да посрещне няколкостотин волта от господ знае какво.

Вместо това го посрещна само въздух и инерцията му беше толкова голяма, че трябваше да се свие на кълбо и да се преметне през глава, за да не се пльосне по лице. Миг по-късно се оттласна от пода и се приземи приклекнал, с пистолет в едната ръка и фенер в другата.

Нещо миришеше гадно.

— Зад теб съм — разнесе се гласът на Блей и едновременно с това втори лъч се присъедини към този на Куин.

Въздухът в колибата беше странно топъл, сякаш някъде беше включена печка… само че това беше невъзможно. Никакво електричество, нито газов резервоар. А и никой не бе идвал тук от доста време, ако се съдеше по дебелия слой прах по пода и тънките, вертикални паяжини, които висяха от тавана, неподвижни като тежки въжета.

— Какво е това? — попита Блей.

Куин премести лъча на фенера и се намръщи. До отсрещната стена имаше цял куп варели с нафта (или поне на това приличаха), скупчени един до друг, сякаш нещо ги беше уплашило и бяха образували обръч за самозащита.

Куин се приближи, като през цялото време описваше широки кръгове с фенера си. Ново смръщване сключи веждите му, когато видя големите варели отблизо. Нито един от тях нямаше капак и светлината на фенерчето му се отрази от някакво подобно на нафта вещество.

— Какво… по дяволите, е това?

Той се приведе над най-близкия и вдиша дълбоко през носа… при което синусите му направо пламнаха от блъсналата го воня на лесъри. Ако се съдеше по това, че лъчът не можеше да проникне през повърхността на течността, вътре можеше да има само едно нещо… и него със сигурност не можеше да използваш, за да запалиш печка или генератор.

Беше кръвта на Омега.

— Зад вас съм — предупреди Рейдж, докато влизаше.

Тихо подсвиркване оповести, че Джон също се бе присъединил към тях.

— Това каквото си мисля ли е? — промълви Блей, застанал до Куин.

Куин захапа края на фенерчето си и протегна ръка. В мига, в който докосна гъстата гадост, нещо във варела се размърда.

— Мамка му! — изкрещя той и отскочи назад.

Фенерчето му се приземи на пода и се търкулна настрани, така че Блей трябваше да освети със своето онова, което беше помръднало.

Ръка.

Във варела имаше някой.

— Исусе Христе! — ахна Блей.

Зад тях се чу как Рейдж излая в телефона си:

— Ви? Трябва ни подкрепление. Веднага.

Куин се наведе да вдигне фенерчето и се загледа как ръката в гъстата течност отново помръдна като на забавен кадър, при което китката и опакото на дланта й се показаха на повърхността…

Нещо проблесна и светлинката привлече вниманието на Куин. Насочвайки лъча на фенерчето си натам, той се приведе още по-ниско над варела. Ръката беше ужасно съсипана: ставите й бяха деформирани, пръстите — целите или част от тях — липсваха, сякаш бяха минали през месомелачка…

Блещукането отново проряза повърхността на скверната течност.

Беше… пръстен?

— Почакай, почакай… Куин, трябва да се дръпнеш…

Без да обръща внимание, Куин се наведе още малко… по-близо и по-близо…

По-близо…

В първия миг не можа да повярва на очите си. Не беше възможно да вижда пред себе си семейния пръстен с печат. Но какво друго би могло да бъде? Беше на показалеца, единственият пръст, който не беше накълцан. И беше от злато — жълтото сияние се виждаше дори през черната течност. Върху плоската страна на пръстена имаше…

— Куин — рязко се обади Рейдж. — Дръпни се, по дяволите…

Ръката се раздвижи отново; бледата длан се показа над гъстата течност като призрак от гроба, протегната нагоре…

Кръвта на Омега се отдръпна от повърхността на пръстена, разкривайки…

— Куин, не се шегувам…

Изведнъж ужасен шум изригна в колибата, изпълвайки въздуха.

Ала Куин дори не си даваше сметка, че това беше вик, идващ от собствената му уста.

* * *

В първия миг Блей си помисли, че каквото и да беше онова във варела, то бе сграбчило Куин и го придърпваше надолу… и именно затова Куин крещеше. Инстинктивно, той се хвърли напред, сграбчи Куин през кръста и като дръпна с всичка сила, го изтегли настрани.

Онова, което се показа от варела, щеше да се явява в кошмарите на Блей в продължение на години… дори десетилетия.

Всъщност това, което плуваше вътре, не се беше вкопчило в Куин. А тъкмо обратното. И докато Блей дърпаше с всичка сила, от варела изникна мъжко тяло; кръвта на Омега се стичаше на черни струи, разплиска се по дъските на пода, опръска ботушите и панталоните на Блей, обля Куин.

Куин се бореше да не изпусне онова, което стискаше, фенерчето и пистолета — отдавна забравени; облечените му в ръкавици ръце отново и отново подновяваха захвата си, за да не изгубят връзката…

Варелът се преобърна на една страна и тялото се просна в краката им. Всички се вкамениха. Сякаш изведнъж се бяха превърнали в жива картина.

Блей начаса разпозна тялото, лежащо пред тях.

Ала това не беше възможно.

Мъртвите се бяха завърнали при живите… така да се каже.

Куин приклекна и докосна раменете на мъжа. А след това хрипливо произнесе името на брат си:

— Лукас?

Отговорът беше незабавен. Ръцете на брат му бавно се извиха, осакатените му крака се раздвижиха, голото му тяло се мъчеше да помръдне. Кожата му беше покрита със синини; ярката светлина на фенера разкриваше всяка контузия и порязване, докато черната кръв на Омега бавно се отцеждаше от бледата кожа.

Мили боже, какво му бяха сторили? Едното око беше подпухнало и затворено, устата му беше изкривена на една страна, сякаш го бяха фраснали с юмрук. От тази гримаса се виждаше, че бяха пожалили зъбите му, но това май беше единствената милост, която му бяха оказали.

— Лукас? — повтори Куин. — Можеш ли да говориш?

Някъде отстрани отново се разнесе гласът на Рейдж:

— Ви? Положението е страшно сериозно. Кога ще… какво? Не, абсолютно не… трябваш ми сега… Не друг, ти. И Пейн.

След това Холивуд се обърна към тях и оформи беззвучно с устни:

— Знаете ли кой е това?

Блей трябваше да се прокашля и въпреки това отговорът едвам излезе през свитото му гърло:

— Това е… брат му.

Рейдж примига. Тръсна глава. Приведе се напред.

— Извинявай, какво…

— Брат му — повтори Блей силно и ясно.

— Исусе! — прошепна Рейдж. А после изстреля в слушалката: — Сега, Ви. Веднага.

— Лукас, чуваш ли ме? — продължаваше да пита Куин.

Ви влетя в къщурката само частица от секундата по-късно. Беше облян с лесърска кръв, а и той също кървеше от дълбоко порязване на лицето… освен това дишаше като товарен влак и държеше черен кинжал, от който капеше кръв.

В мига, в който видя около какво се бяха скупчили, се закова на място.

— Какво е това, мамка му?

Рейдж начаса прокара пръст по гърлото си, за да го накара да млъкне. След това го сграбчи за ръката и го дръпна настрани, така че другите да не ги чуват. Когато двамата братя се върнаха, по лицето на Ви не се четеше абсолютно никаква емоция.

— Нека го погледна — каза той.

Куин продължаваше да говори на брат си, думите се лееха в неспирен поток, в който нямаше особен смисъл. Разбира се, всички смятаха, че Лукас бе убит при нападението заедно с майката, бащата и сестрата на Куин. Така че, да, от това дори Шекспир би започнал да пелтечи несвързано.

Само че… това не беше възможно, мислеше си Блей. В къщата бяха открили четири тела… и Лукас беше сред тях. Блей го знаеше по-добре от всеки друг. Нали именно той трябваше да отиде и да ги идентифицира.

Той сложи ръка на рамото на Куин.

— Хей.

Гласът на Куин затихна. А после погледна Блей в очите.

— Не ми отговаря.

— Защо не оставиш Ви да го прегледа? Нуждаем се от професионално мнение. — А вероятно и от много повече, за да разберат какво, по дяволите, става. — Хайде, застани тук с мен.

Куин се изправи и се поотдръпна, ала не отиде много далеч, а очите му нито за миг не се откъсваха от брат му.

— Дали са го превърнали? — Той скръсти ръце на гърдите си и се приведе напред. — Мислиш ли, че са го превърнали?

Блей поклати глава и му се прииска да можеше да излъже.

— Не знам.

61

Докато Куин се взираше в пода на колибата, в мозъка му припламваха куп несвързани мисли; увереността му, че цялото му семейство е убито, бе напълно несъвместима с тази напълно нова действителност.

Непрекъснато се връщаше към онази нощ преди толкова много време, когато бе прекрачил прага на трапезарията и бе заварил семейството си около масата… тъкмо когато брат му бе получил пръстена, който сега проблясваше на осакатената му ръка.

А се предполагаше, че гледката на брат му, изтезаван, но жив, би трябвало да е единственото, върху което да се съсредоточи в този миг.

— Какво става, Ви? Как е той?

— Жив е. — Ви взе кинжала си и изтри острието в кожения си панталон. — Синко? Синко, можеш ли да ме погледнеш?

Ала Лукас продължаваше да се взира в Куин със съвършено красивите си, съвършено еднакви сиви очи — кървясали и облещени. Устата му се движеше, но от нея не излизаше никакъв звук.

— Синко, ще трябва да те порежа. Синко?

Куин знаеше точно какво възнамерява да направи Ви.

— Давай.

Сърцето му се блъскаше като чук в гърдите, когато Ви вдигна кинжала и го прокара по ръката на брат му. Лукас дори не трепна, но разбира се, в сравнение с всичко друго, което се бе случило с него, това беше като капка в морето.

Моля те, нека да е червена, моля те, нека да е червена…

Червена кръв бликна от раната, в ярък контраст с мазната черна течност, която го покриваше.

Всички като един изпуснаха дъха, който бяха сдържали до този миг.

— Добре, синко, това е добре, това е добре…

Не го бяха превърнали в лесър.

Ви се изправи и им даде знак с глава, че трябва да говорят насаме. Докато отиваше натам, Куин улови ръката на Блей и го поведе със себе си. Нямаше нищо по-естествено от това. В случая ставаше въпрос за нещо адски сериозно, а Куин си даваше сметка, че не е на себе си… нямаше никой друг, когото би искал за подкрепа.

— Нямам апарат за кръвно, нито стетоскоп, но и така мога да ти кажа, че пулсът му е слаб и неравномерен, и съм сигурен, че е в шок. Не знам от колко време е там вътре, нито какво са му сторили, но той е жив, в традиционния смисъл на думата. Проблемът е, че Пейн е извън играта. — Очите на Ви горяха. — И вие прекрасно знаете защо.

А, значи, беше говорил със сестра си.

— Няма да може да направи това, което само тя умее — продължи Ви. — А се намираме насред нищото.

— С други думи? — мрачно отвърна Куин.

Ви го погледна право в очите.

— Ще умре в следващите няколко…

— Ви! — излая Рейдж. — Ела тук!

На пода съсипаното тяло на Лукас се извиваше; натрошените пръсти се сгърчваха към дланите, коленете му се огъваха, гръбнакът му се изви към тавана.

Куин се хвърли напред и коленичи до главата на брат си.

— Остани с мен, Лукас. Хайде, бори се…

Сивите очи отново се приковаха в тези на Куин и агонията в тях беше толкова разтърсваща, че Куин почти не забеляза как Ви се втурва към тях, сваляйки ръкавицата от сияещата си ръка.

— Куин! — изкрещя братът, сякаш вече го беше повикал няколко пъти.

Куин не отмести поглед от брат си.

— Какво?

— Това може да го убие, но може и да възвърне ритъма на сърцето му. Не е кой знае какъв шанс… но е единственият, с който разполагаме.

В частицата от секунда преди да отговори, Куин почувства съкрушителна нужда брат му да оцелее, да се оправи. Въпреки че едва го познаваше и че в продължение на години го бе ненавиждал, а след това беше и пребит от него, когато Лукас се присъедини към бранителите на честта… ала едва когато те си бяха отишли, той осъзна колко изгубен се чувства, когато на света вече нямаше никой, в чиито вени да тече неговата кръв.

Но разбира се, именно тази празнота го бе подтиквала през периода на нужда на Лейла. И го бе накарала инстинктивно да потърси Блей.

Независимо дали го обичаш, или мразиш, семейството, било по кръв или по сърце, е като кислород.

Без него не можеш да оцелееш.

— Направи го — заяви той.

— Чакайте малко. — Блей свали колана си и го подаде на Куин. — За устата му.

Още една причина да го обича. Не че се нуждаеше от такава.

Куин напъха колана в отворената уста на брат си и като го стисна здраво, кимна на Ви.

— Остани с мен, Лукас. Хайде, остани с…

С крайчеца на окото си проследи ярката бяла светлина, която се приближаваше към гърдите на брат му…

Те се повдигнаха рязко и тялото на пода се загърчи, когато през него премина ослепително сияние, плъзна по ръцете и краката му и стигна до главата. Звукът, изтръгнал се от Лукас, беше нечовешки гърлен стон, който разтърси Куин до мозъка на костите.

Когато Ви отдръпна ръка и я вдигна високо, Лукас се отпусна тежко на пода, тялото му потръпваше, ръцете и краката му се мятаха.

Мигаше учестено, сякаш в лицето му духаше силен вятър.

— Опитай отново — каза Куин на Ви и когато той не отговори, го изгледа свирепо. — Още веднъж.

— Това е пълна лудост — промърмори Рейдж.

Ви изгледа Лукас преценяващо в продължение на един дълъг миг, а после отново сниши смъртоносната си ръка.

— Само още веднъж. Последен опит — каза му той.

— И още как! — намеси се Рейдж. — Още малко и ще изпържиш копелето.

Втората доза беше също толкова ужасна — съсипаното тяло се загърчи конвулсивно и Лукас отново издаде онзи потресаващ звук, преди да се строполи сред тракане на кости.

Но си пое дълбоко дъх. Голяма, мощна глътка въздух, от която гърдите му се издуха.

Куин изпита желание да се помоли и всъщност май стори точно това, когато започна да повтаря:

— Хайде, хайде…

Обезобразената ръка, онази с пръстена, се протегна и го сграбчи за ризата. Хватката й беше немощна, ала Куин се приведе.

— Какво? Говори бавно…

Ръката се плъзна по якето му.

— Говори. Говори ми.

Пръстите на брат му се сключиха около един от кинжалите на Куин.

— Убий… ме…

Очите на Куин се разшириха.

Гласът на Лукас бе съвсем различен от онзи, който той помнеше… нищо повече от хриплив шепот.

— Убий… ме… братко… мой…

62

— Как си? — попита Блей.

Застанал на верандата пред къщичката, Куин вдиша дълбоко и долови мирис на дим във въздуха. Блей отново беше запалил цигара и колкото и Куин да ненавиждаше този му навик, не можеше да го вини. Мамка му, ако самият той пушеше, отдавна да е налапал цигара.

Погледна към Блей и видя, че той го наблюдава търпеливо, очевидно готов да дочака отговор на въпроса си, дори това да отнемеше цяла нощ.

Куин си погледна часовника. Един часът.

Колко ли дълго щеше да отнеме на Братството да пристигне тук? И щеше ли планът за евакуация, който бяха намислили, да сработи…

— Имам чувството, че съм на път да си изгубя шибания ум — отвърна той.

— Прекрасно те разбирам. — Блей изпусна дима на другата страна. — Не мога да повярвам, че той…

Куин се взираше в дърветата пред тях.

— Никога не съм те питал за онази нощ.

— Така е. И честно казано, не те виня.

В къщичката зад тях Рейдж, Ви и Джон стояха край Лукас. Всички си бяха свалили якетата и го бяха увили с тях с надеждата да го стоплят.

Застанал навън по тениска и оръжия, Куин изобщо не усещаше студа.

Той се прокашля.

— Видя ли го?

Именно Блей бе този, който бе отишъл в имението след нападенията. Куин така и не бе събрал смелост да идентифицира телата.

— Да, видях го.

— Мъртъв ли беше тогава?

— Доколкото знам, да. Беше… да, не мислех, че има някакъв шанс да е жив.

— Знаеш ли, че така и не продадох къщата.

— Така чух.

Всъщност, тъй като семейството му се беше отрекло от него, той нямаше права над имуществото. Ала убитите бяха толкова много, че никой не беше предявил претенции върху имението и в съответствие с Древните закони, то беше преминало във владение на краля… при което Рот незабавно го бе прехвърлил изцяло и безусловно на Куин.

— Не знаех какво да мисля, когато научих, че са били убити. — Куин вдигна поглед към небето. Прогнозата предвиждаше още сняг, така че не се виждаха никакви звезди. — Те ме мразеха. Предполагам, че и аз ги мразех. А после тях вече ги нямаше.

До него Блей сякаш замръзна.

Куин знаеше защо и внезапна неловкост го накара да напъха ръце в джобовете си. Да, ненавиждаше да говори за чувства, но нямаше никакъв смисъл да задържа това в себе си. Не и тук. Насаме. С Блей.

Прокашля се и продължи.

— Честно казано, почувствах най-вече облекчение. Не мога да ти обясня какво беше да израсна в онази къща. С всички онези хора, които ме гледаха, сякаш бях говорещо и ходещо проклятие. — Той поклати глава. — Опитвах се да ги избягвам, доколкото ми беше възможно, използвах стълбището за прислугата и стоях в тяхната част на къщата колкото се може повече. Но тогава догените заплашиха, че ще напуснат. Всъщност най-големият плюс на преобразяването ми бе, че можех да се дематериализирам през прозореца на стаята си. Така никой от тях не трябваше да има каквото и да било общо с мен.

Дори когато Блей изруга тихичко, Куин пак не помисли да спре.

— Ала знаеш ли кое беше най-страшното? Виждах, че любовта е възможна — всеки път щом баща ми погледнеше брат ми. Щеше да бъде друго, ако копелето ненавиждаше всички ни… но не беше така. И именно това ме накара да осъзная точно колко изолиран бях. — Куин хвърли поглед към Блей. Пристъпи на място. — Защо ме гледаш така?

— Съжалявам. Да, съжалявам. Просто… ти никога не си говорил за тях. Никога.

Куин се намръщи и отново се завзира в небето, представяйки си как звездите блещукат, въпреки че не ги виждаше.

— Исках да говоря. С теб, имам предвид. С никой друг.

— Защо не го направи?

Сякаш това бе въпрос, който Блей отдавна си задаваше.

В последвалата тишина Куин започна да пресява спомените, които винаги се бе опитвал да потисне. Видя себе си. Видя семейството си. Видя… Блей.

— Обичах да идвам у вас. Не мога да ти обясня какво означаваше това за мен… спомням си първия път, когато ме покани. Бях убеден, че родителите ти ще ме изритат. Готов бях за това. По дяволите, та аз всеки ден се сблъсквах с това в собствената си къща, защо да не очаквам същото отношение от напълно непознати? Ала майка ти… — Куин отново се прокашля. — Майка ти ме сложи да седна до кухненската маса и ме нахрани.

— Беше съкрушена, че те е разболяла. Веднага след това ти изтича в банята и повръща цял час.

— Не повръщах.

Блей рязко завъртя глава.

— Но нали каза…

— Плачех.

Блей потръпна, сякаш го бяха ударили, и Куин сви рамене.

— Е, хайде де. Какво друго да кажа? Че съм се разлигавил и съм циврил на пода до умивалника? Оставих чешмата да тече, така че никой да не ме чуе, и от време на време пусках водата в тоалетната.

— Не съм и подозирал.

— Именно това беше планът. — Куин хвърли поглед към него. — Винаги това е бил планът. Не исках да знаеш колко лошо беше вкъщи, защото не исках да ме съжаляваш. Не исках ти или родителите ти да си мислите, че би трябвало да ме приберете у вас. Исках да ми бъдеш приятел… и ти беше. Винаги си бил.

Блей рязко извърна поглед. И потърка лице със свободната си ръка.

— Именно вие ми помогнахте да издържа — чу се да казва Куин. — Живеех за нощите, защото знаех, че ще мога да дойда у вас. Това е единственото, което ми даваше сили. Всъщност ти беше единственото нещо. Винаги си бил ти.

Блей отново срещна очите му и изпита чувството, че Куин се мъчи да намери точните думи.

И господ да им е на помощ. Ако не беше Сакстън, Куин щеше да заговори за любов, тук и сега, въпреки че моментът изобщо не беше подходящ.

— Нали знаеш, че можеш — каза Блей най-сетне. — Да говориш с мен.

Куин се размърда на място и изпъна рамене, напрягайки мускулите на гърба си.

— Внимавай. Току-виж съм се възползвал от предложението ти.

— Ще ти помогне. — Блей поклати глава, когато Куин отново го погледна. — Не знам какви ги говоря.

Глупости, помисли си Куин…

Без предупреждение, Ви се показа от къщичката, палейки една от ръчно свитите си цигари. Куин замълча, без сам да е сигурен дали изпитва облекчение, или не, че на разговора бе сложен принудителен край.

Вишъс изпусна струя дим и каза:

— Трябва да съм сигурен, че разбираш последствията.

Куин кимна.

— Вече знам какво ще кажеш.

Диамантените очи се приковаха в неговите.

— Е, нека все пак го изречем на глас, а? Не долавям нищо от Омега у него, но ако то се появи или съм пропуснал нещо, ще се наложи да се погрижа за него.

Убий ме, братко мой. Убий ме.

— Направи каквото трябва.

— Не може да бъде настанен в къщата.

— Съгласен.

Ви протегна несмъртоносната си ръка.

— Закълни се.

Странно му се стори да стисне дланта на брата и така да подпечата думата си, защото така постъпваха кръвните роднини, а той никога не беше означавал нищо за никого. Още преди семейството му да се отрече от него, той беше последният, който би представлявал кръвната линия.

Ала времената се бяха променили, нали така?

— И още нещо. — Ви изтръска цигарата си. — Очаква го дълго и тежко възстановяване. И не говоря само за физическата гадост. Трябва да си готов.

Какво, сякаш преди това между тях беше съществувала някаква връзка или нещо такова? Двамата може и да имаха едно и също ДНК, но ако не се броеше това, Лукас му беше напълно непознат.

— Знам.

— Добре.

В далечината се разнесоха пронизителни сирени.

— Слава богу — рече Куин и се обърна, за да се върне в къщичката.

В ъгъла, до обърнатия варел, лежеше брат му — нищо повече от купчина якета, затрупали разкривеното му тяло като импровизирано одеяло.

Куин прекоси дървения под, кимайки на Джон Матю и Рейдж.

Докато коленичеше до брат си, имаше чувството, че това е някакъв сън, а не действителността.

— Лукас? Виж сега какво ще направим. Ще те вземат с шейна и ще те откарат в клиниката ни за лечение. Лукас? Чуваш ли ме?

* * *

Застанал на верандата, Блей гледаше как двата снегохода се носят към къщичката с огромна скорост; гледаше как фаровете им стават все по-големи и ярки, чу как ревът на двигателите премина в равномерно мъркане, когато достигнаха целта си. А, това беше добре — зад единия от тях имаше покрита шейна от онези, които беше видял по телевизията по време на Олимпиадата, когато един скиор се блъсна в оградата и трябваше да бъде свален от планината.

Перфектно.

Мани и Бъч слязоха и дотичаха при него.

— Вътре са — обясни Блей и се отмести от пътя на лекаря.

— Лукас? Чуваш ли ме? — долетя гласът на Куин отвътре.

Блей надникна в къщата и видя как Мани се надвеси над тялото на Лукас. Човече, ама че шибана нощ. А той си мислеше, че онова летателно шоу отпреди няколко вечери беше драматично!

Винаги си бил ти.

Блей отново се обърна към гората и потърка лице, сякаш това щеше да помогне. Искаше да запали нова цигара, но колкото по-дълго отнемаше спасителната акция, толкова по-параноичен ставаше. Последното, от което се нуждаеха, беше да се появи отряд лесъри, преди да са успели да отведат Лукас на безопасно място.

По-добре в ръката си да държеше пистолет вместо цигара.

Винаги си бил ти.

— Добре ли си? — попита го Бъч.

В духа на откровеността, която явно беше лайтмотивът на тази нощ, той поклати глава.

— Ни най-малко.

Ченгето го тупна по рамото.

— Значи, си го познавал.

— Така си мислех. — О, я чакай малко. Въпросът всъщност се отнасяше за Лукас. — Искам да кажа — да.

— Ще бъде адски тежко, цялото това нещо.

Блей отново погледна през рамо. Куин все така бе приклекнал край брат си и на светлината на фенерчетата лицето му изглеждаше прастаро, дотам, че Блей се запита дали наистина го бе видял отпуснато, след като бяха заедно… или си го бе въобразил.

Всъщност ти беше единственото нещо.

— Да, тежко е — промълви той.

И странно.

Веднага след преобразяването си той бе потърсил някакъв признак, че чувствата, които изпитва към приятеля си, са споделени; нещо, което да му подскаже какво става в сърцето на Куин. Но така и не бе открил нищо — нищо, освен неотменна вярност, приятелство и невероятни бойни умения. По време на всички свалки за една нощ с кой ли не, цялото им обучение, а след това и по време на всички нощи на бойното поле Блей винаги се бе намирал сякаш изправен пред стена, която не можеше да преодолее.

Минутите, прекарани на тази веранда? Това бе първият път, в който бе зърнал онова, за което копнееше по-силно, отколкото и за секса.

По дяволите, в продължение на един коварен миг той се бе зачудил дали в думите, изплъзнали се на Лейла пред стаята му, наистина не се криеше и онова променящо всичко „в“.

— Местят го. — Бъч сграбчи ръката на Блей и го дръпна от вратата. — Да застанем тук.

Сега Лукас беше завит както трябва — сребристо спасително одеяло го покриваше от главата до петите, единственото, което се виждаше от него, беше мъничка част от лицето му. Бяха го сложили на сгъваема носилка, с Куин в единия й край и Ви — в другия. Мани вървеше отстрани, сякаш не беше сигурен дали всеки миг няма да му се наложи да окаже първа помощ.

Отнесоха го до снегоходите, прехвърлиха го на другата носилка и го завързаха здраво.

— Аз ще го закарам — обяви Куин, докато се качваше на машината и запалваше двигателя.

— Бавно и внимавай да не друсаш.

Куин погледна към Блей.

— Ще дойдеш ли с мен?

Вместо отговор, Блей прекоси снега и се настани зад него.

Съвсем в свой стил, Куин не си направи труда да изчака останалите. Просто натисна газта и потегли. За сметка на това последва съвета на лекаря — описа широк, плавен завой и подкара по следите, оставени на идване, като караше достатъчно бързо, за да не пристигнат прекалено късно, но не толкова, че Лукас да има чувството, че е попаднал в центрофуга.

Блей стискаше два пистолета.

Мани и Бъч подкараха втория снегоход край тях, а останалите братя и Джон Матю се дематериализираха на равни разстояния, появявайки се от двете страни на успоредните дири.

Отне им цяла вечност.

Блей буквално имаше чувството, че пътуването никога няма да приключи. Струваше му се, че пронизителният вой на двигателите, размазаното петно на свистящата покрай тях тъмна гора и ослепителната белота на просеките, през които минаваха, ще са последното, което ще чуе и види.

Молеше се през цялото време.

Когато големият квадратен хангар най-сетне изникна пред тях, до него беше спряло най-прекрасното нещо, което Блей някога беше виждал.

Кадилакът „Ескалейд“ на Бъч и Ви.

От този момент нещата се задвижиха със светкавична бързина. Куин спря успоредно на колата и Лукас беше прехвърлен на задната седалка, а снегоходите — качени на ремаркето. След това Куин отиде до вратата на мястото до шофьора.

— Искам Блей да кара — заяви, преди да се качи.

Последва едва забележима пауза. А после Бъч кимна и им подхвърли ключовете на автомобила.

— Двамата с Мани ще бъдем отзад.

Блей се настани зад волана, намести седалката, така че да има място за краката му, и запали двигателя, след което погледна към Куин до себе си.

— Сложи си колана.

Куин го послуша, опасвайки яките си гърди с колана, а после се обърна назад, за да вижда брат си.

Чувство на целенасочена решителност легна върху плещите на Блей и изопна ръцете му. Не го беше грижа какво трябва да бутне, събори или прегази — щеше да откара Куин и брат му в клиниката в тренировъчния център.

Натисна педала на газта, без да поглежда назад.

63

Трез се намръщи на калкулатора, в който вкарваше сумите. Улови бялата хартиена лента, която висеше от ръба на бюрото, и се опита да разчете колонките от цифри.

Примига.

Разтърка очи. Отново ги отвори.

Все същото. Блещукащото кръгче в горния десен ъгъл на зрението му все още си беше там, а не беше плод на въображението му.

— Мамка му!

Трез бутна настрани касовите бележки, чиито суми събираше, погледна часовника си и улови главата си с ръце. Затвори плътно очи, ала аурата си остана — преплетени геометрични фигури, проблясващи във всички цветове на дъгата.

Оставаха му около двайсет и пет минути, преди положението да вземе катастрофални размери… и той нямаше да е в състояние да се дематериализира.

Намери опипом служебния телефон и натисна копчето на интеркома. Две секунди по-късно в слушалката се разнесе гласът на Хекс, по-тенекиен от обикновено. Което означаваше, че чувствителността му към звуци се бе задействала.

— Хей, какво става? — попита тя.

— Получих мигрена. Трябва да изчезвам.

— О, човече, ама че кофти. Нямаше ли пак само преди седмица?

Все тая. Това нямаше значение.

— Можеш ли да поемеш?

— Имаш ли нужда някой да те откара?

Да.

— Не. Ще се справя. — Трез се зае да събира вещите си — портфейла, мобилния, ключовете. — Обади ми се, ако ти потрябвам.

— Добре.

Трез прекъсна връзката и се изправи на крака, поемайки си дълбоко дъх. Чувстваше се съвсем добре… за момента. А добрата новина бе, че от апартамента му го деляха не повече от петнайсет минути… дори ако го хванеше червено на всеки светофар. И така му оставаха около десетина минути, за да нахлузи някой стар анцуг, да сложи кошче за боклук и една хавлия до леглото си и да се подготви храносмилателната му система да се срине.

Шест, седем часа по-късно? Щеше да се чувства по-добре.

За съжаление, промеждутъкът между сега и тогава щеше да е отвратителен.

Докато отиваше към затворената врата на кабинета, наметна сакото си на раменете и се приготви за музиката от другата страна.

Когато прекрачи прага, се блъсна право в стената на внушителните гърди на Ай Ем.

— Дай ми ключовете си — бе единственото, което брат му каза.

— Не е нужно да…

— Поисках ли ти мнението?

— Проклетата Хекс…

— … е точно зад брат ти — обади се тя. — И съм сигурна, че го каза като комплимент.

— Добре съм — каза Трез, докато се опитваше да извърти глава, така че шефката на охраната му да не е в сляпото му петно.

— Колко минути ти остават, преди болката да връхлети? — усмихна се тя, оголвайки кучешките си зъби. — Наистина ли искаш да изгубиш дори една от тях, като се разправяш с мен?

Трез си тръгна от клуба, мърморейки. В мига, в който студеният въздух нахлу в синусите му, стомахът му се сви… сякаш бе готов да започне представлението по-рано.

Настани се на мястото до шофьора в БМВ-то си, затвори очи и облегна глава назад. Аурата се разрастваше, първоначалната проблясваща линия се раздели на две и се разпери като ветрило, плъзвайки се бавно към ръба на зрението му.

Докато пътуваха към къщи, Трез се радваше, че Ай Ем не беше от приказливите. Не че не знаеше точно за какво си мисли брат му.

Твърде много стрес. Твърде много главоболия.

Вероятно трябваше и да се нахрани… но това щеше да почака.

Докато брат му шофираше колкото се може по-бързо, Трез прекарваше времето, като си представяше къде точно в града се намираха; на кои светофари минаваха и на кои спираха; къде правеха завои; къде беше „Комодор“, все по-висок и по-висок, докато те се приближаваха.

Изведнъж колата пое надолу и Трез разбра, че слизат в гаража… и че е изостанал в проследяването на пътуването им — на картата в ума му те все още бяха на две-три пресечки от мястото.

Последваха цял куп леви завои, докато се спускаха три етажа надолу и паркираха на едно от двете места, които им се полагаха.

Докато влязат в асансьора и Ай Ем натисне осемнайсетия бутон, аурата вече се бе оттекла от ръбовете на зрението му, изчезвайки така, сякаш никога не бе съществувала.

Затишие пред буря.

— Благодаря ти, че ме докара.

И наистина го мислеше. Ненавиждаше да трябва да разчита на когото и да било, ала беше адски трудно да не се блъснеш в нищо, когато в очните ти ябълки пулсира неонов знак.

— Реших, че така е най-добре.

— Аха.

Двамата с Ай Ем не бяха разговаряли за посещението на първосвещеника, откакто то се бе случило, но малката визита на Анслай определено тегнеше между тях. Поне Ай Ем беше зарязал сърденето достатъчно дълго, за да го докара до къщи.

Първият признак, че главоболието му набира скорост, бе начинът, по който тихичкото звънтене, оповестяващо, че са пристигнали на етажа, прониза мозъка му като куршум.

— Това ще е гадно — простена Трез, докато вратите се отваряха.

— Не получи ли една миналата седмица?

Трез се запита колко ли още души щяха да му зададат същия въпрос.

Ай Ем отключи вратата и Трез пусна якето си на пода, преди да бе направил повече от три стъпки в апартамента. Черния кашмирен пуловер свали на път към спалнята си и вече разкопчаваше копчетата на копринената си риза, когато влезе в…

Докато се заковаваше на място, единственото, което му мина през ума, беше онази сцена от филма „Смяна на местата“, когато Еди Мърфи влиза в стаята си в онова готино местенце и една полугола мадама се надига в леглото му и казва „Здрасти, Били Рей“.

Разликата в тази ситуация бе, че мадамата, която го преследваше, онази с гаджето побойник и проблема с доверието, беше руса и не носеше впити панталони от началото на осемдесетте. Всъщност тя беше чисто, ама чистичко гола.

Пистолетът, изникнал над рамото на Трез, бе сигурен и нетрепващ, и снабден със заглушител.

Ай Ем можеше да я убие, без да му мигне окото.

— Мислех, че ще се зарадваш да ме видиш — каза мадамата, местейки поглед между Трез и дулото над рамото му.

В опит да си придаде по-съблазнителен вид, тя вдигна ръка, за да оправи косата си… но ако се беше надявала гърдите й да се полюшнат изкусително, не беше познала. Тези корави като камъни фалшиви бомби не помръдваха, сякаш бяха заковани.

— Как влезе тук? — рязко попита Трез.

— Не се ли радваш да ме видиш? — Когато не получи отговор, а пистолетът продължи да се цели в нея, тя се нацупи. — Сприятелих се с охраната. Какво? Е, добре де… направих му свирка.

Изискано.

А онова тъпо охранителче определено щеше да си изгуби шибаната работа.

Трез отиде до купчината дрехи край леглото.

— Обличай се и се махай.

Господи, беше уморен.

— О, хайде де — изхленчи тя, когато дрехите й се изсипаха до нея. — Само исках да те изненадам, когато се прибереш от работа. Мислех, че ще се зарадваш.

— Е, не се радвам. Трябва да се разкараш оттук… — Тя отвори уста, сякаш се канеше да направи сцена, но Трез поклати глава и я прекъсна. — Не си го и помисляй. Не съм в настроение, а на брат ми му е все едно дали ще излезеш оттук сама, или в чувал. Облечи се. И се махай.

Мадамата отново премести поглед между него и пистолета.

— Онази нощ беше толкова мил с мен.

Трез изкриви лице, когато болката започна да се вихри сериозно в дясната половина на главата му.

— Сладурче, ще бъда напълно откровен. Дори не ти знам името. Чукахме се два пъти…

— Три…

— Не ме е грижа колко. Знам само, че тази нощ ще сложим край на всичко това. Ако някога отново се доближиш до мен или до апартамента ми, ще… — Сянката в него искаше да поеме в по-кръвожадна посока, но той си заповяда да използва човешки заплахи, които тя да разбере. — … се обадя в полицията. А ти едва ли искаш да го направя, защото не само се друсаш, но и продаваш дрога, и ако претърсят колата ти, къщата ти и теб самата, ще открият достатъчно, за да арестуват и теб, и онзи тъпанар, с когото спиш, за притежание с намерение за разпространение, и ще свършиш в затвора.

Мадамата само примига насреща му.

— Не ме предизвиквай, сладурче — каза Трез изморено. — Резултатът няма да ти хареса.

Едно трябваше да й се признае на малката — беше бърза, когато имаше подходящата мотивация. Само след броени секунди и няколко йога упражнения, за да напъха изкуствения си балкон в „блузка“, която беше с два размера по-малка, тя се отправи към изхода, преметнала евтина чанта през рамо, а обувките й с невероятно високи токчета се полюшваха на каишките за глезените.

Трез не каза нито дума повече. Просто я последва до вратата, отвори й, за да излезе… и я тръшна в лицето й, когато тя се обърна, за да каже нещо.

След това заключи.

Ай Ем прибра оръжието си.

— Трябва да се преместим. Този апартамент вече не е сигурен.

Прав беше. Не че пазеха адреса си в кой знае каква тайна, но да живеят в „Комодор“, се основаваше на идеята, че охраната няма да е толкова тъпа, та да пусне някаква жена в чието и да било жилище без разрешение на собствениците. След като се бе случило веднъж, спокойно можеше да се случи и втори път…

Внезапно болката се изостри, сякаш някой изведнъж бе усилил звука на концерта, който се провеждаше в черепа му.

— Ще отида да поповръщам за известно време — промърмори Трез, докато се отдалечаваше. — Ще започнем да си стягаме багажа веднага щом мигрената отмине…

Нямаше никаква представа какво му отговори Ай Ем и дали изобщо го стори.

Мамка му.

64

Куин стоеше пред стаята за прегледи в тренировъчния център, напъхал ръце в джобовете на панталона си; зъбите му бяха здраво стиснати, веждите — сключени.

Чакаше. Чакаше…

Медицината страшно приличаше на битките, помисли си той — дълги периоди, в които не правиш нищо, накъсани от трескаво действие, в което всичко беше на живот и смърт.

Достатъчно, за да те вкара в лудницата.

Той погледна към вратата.

— Още колко време ще отнеме, как мислиш?

Насреща му Блей кръстоса дългите си крака, а после отново ги изправи. Беше се опънал на пода преди около половин час, но това беше единствената отстъпка, която беше направил през черната дупка на времето, в която бяха всмукани.

— Вече би трябвало да приключват — отвърна той.

— Аха. Едно тяло няма безкрайно много части, нали така?

След миг Куин погледна приятеля си по-обстойно. Под очите му имаше тъмни кръгове, бузите му бяха хлътнали и беше очебийно по-блед от обикновено.

Куин се приближи, облегна се на стената и остави ботушите си да се плъзнат, докато задникът му не се намери на пода до този на Блей.

Блей вдигна поглед и се усмихна леко, а после отново се загледа във върховете на ботушите си.

Куин наблюдаваше, сякаш отстрани, как ръката му се протегна и докосна челюстта на приятеля му. Блей се сепна и го погледна, а Куин почувства, че иска да направи много повече… и то не сексуално. Искаше да го притегли към себе си и да вземе главата му в скута си. Да помилва силните му рамене и да прокара пръсти през късата червена коса. Искаше да помоли някой минаващ наблизо да им донесе одеяло, та да може да даде мъничко топлина на мощното тяло, което изглеждаше така омаломощено.

Куин се насили да извърне очи и да отпусне ръка.

Господи, чувстваше се… като хванат в капан. Въпреки че около тялото му нямаше окови. Сведе очи и погледна китките си. Глезените. Аха, абсолютно свободен. Нищо не го задържаше.

Притвори клепачи и опря глава в стената. В мислите си докосваше Блей… и отново — не по сексуален начин. Просто чувстваше жизнеността под кожата, движението на мускулите, твърдостта на костите.

— Мисля, че трябва да отидеш при Селена — каза той.

Блей изпусна дъха си, сякаш някой бе седнал на гърдите му.

— Аха. Знам.

— Можем да отидем заедно — чу се да предлага Куин.

Отвори очи тъкмо навреме, за да види как главата на Блей се завърта рязко.

— Но можеш да го сториш и сам. — Куин изпука кокалчетата си. — Както се чувстваш по-комфортно.

Мамка му. С оглед на цялата ситуация със Сакстън, това може би отиваше твърде далеч. В края на краищата понякога храненето се смяташе за по-интимно от секса…

— Да — тихо каза Блей. — Ще го направя.

Сърцето на Куин заби яростно. И отново — не защото се надяваше да прави секс с Блей. Просто искаше да…

Сподели — май това беше точната дума.

Не, чакай малко. Беше повече от това. Искаше да се грижи за Блей.

— Знаеш ли, мисля, че досега не съм ти благодарил — промълви той.

Сините очи на Блей се впиха в него и на Куин му се прииска да извърне поглед… този контакт беше едва ли не твърде много. Но след това си спомни за брат си в болничното легло… и за всички възможни начини, по които времето на двама души можеше да бъде откраднато.

Исусе, толкова много неща бе сдържал, по ред причини… които до една му се бяха стрували напълно основателни. Ала колко арогантно всъщност беше това? Тази сдържаност предполагаше, че ще има време да говори за това, когато реши. Че онзи, който никога не напускаше мислите му, винаги ще бъде наблизо. Както и самият той.

— За какво? — попита Блей.

— Задето ни докара. Мен и Лукас. — Куин си пое дълбоко дъх и бавно го изпусна. — И задето остана тук с мен през цялата нощ. Задето отиде при Пейн за помощ. За помощта в битките и по време на тренировките ни. Както и за всички бири и видео игри. За чипса и бонбоните М&М. За дрехите, които вземах назаем. За пода, на който спях, когато оставах у вас. Благодаря ти, че ме оставяше да прегръщам майка ти и да разговарям с баща ти. Благодаря ти… за хилядите мили неща, които си правил за мен.

Незнайно защо, мислите му отново се върнаха към нощта, в която се бе прибрал и бе видял как баща му подарява златния семеен пръстен на брат му.

— Благодаря ти, че се обади в онази нощ.

Блей повдигна вежди.

— Коя нощ?

Куин се прокашля.

— След като Лукас премина през преобразяването си и баща ми му подари… е, нали се сещаш, пръстена. — Той поклати глава. — Качих се в стаята си и бях на път да извърша нещо… ами, да, нещо наистина глупаво. И тогава ти се обади по телефона. Дойде у нас. Спомняш ли си?

— Да.

— И това не е единственият път, когато си правил нещо такова за мен.

Когато Блей извърна очи, Куин знаеше точно за какво си мисли. Да, онази нощ не беше единствената, в която Блей го бе върнал от ръба на пропастта.

— Казвал съм ти, че съжалявам, но не мисля, че някога съм ти благодарил. Така че — благодаря ти.

И преди да си даде сметка какво прави, протегна десница. Струваше му се подобаващо да отбележи този момент, тук и сега, пред болничната стая, където лекари се грижеха за съсипаното тяло на брат му, с някакво тържествено съприкосновение.

— Просто… благодаря ти.

* * *

Невероятно.

След като беше прекарал до Куин сякаш няколко живота, Блей си мислеше, че с изненадите най-сетне е свършено. Че приятелят му не би могъл да му излезе с нищо, което да го остави без думи.

Но беше грешил.

Исусе… във всички въображаеми разговори, които бе водил в главата си с Куин; разговори, в които си бе представял как той открива душата си пред него или изрича „правилните думи“, и през ум не му беше минавало, че той ще му благодари. Ала това… бе точно каквото се нуждаеше да чуе, макар и сам да не го бе знаел.

А протегнатата десница направо му разби сърцето.

Особено, при положение че братът на Куин беше на прага на смъртта зад вратата насреща им.

Блей не пое ръката, която му протягаха.

Вместо това се пресегна, взе лицето му в шепи и го притегли за целувка, която трябваше да трае само миг, сякаш устните им се здрависваха вместо ръцете. Но когато понечи да се отдръпне, Куин го спря и го задържа на място. Устните им се срещнаха отново… и отново… и още един път, главите им — наклонени на една страна, допирът — нежен и продължителен.

— Няма защо — дрезгаво каза Блей. А после по устните му пробяга усмивка. — Не мога обаче да кажа, че за мен винаги е било удоволствие.

Куин се разсмя.

— Да, мога да си представя, че едва ли ти е било особено приятно. — После изведнъж стана сериозен. — Защо, по дяволите, просто не си тръгна?

Блей отвори уста, за да изрече истината, която беше на върха на езика му.

— О, мамка му. Ъъъ… извинявайте, момчета, не исках да ви прекъсвам.

Куин се дръпна толкова рязко, че буквално изтръгна лицето си от ръцете на Блей. След това скочи на крака и застана очи в очи с Ви, който беше излязъл от операционната.

— Няма проблем, нищо не правехме.

По лицето на Ви съвсем ясно се изписа едно „да бе, да“ и Куин впи нетрепващ поглед в него, сякаш го предизвикваше да посмее да има мнение, различно от неговото.

В тишината, възцарила се между двамата мъже, Блей се изправи бавно и установи, че е замаян, и то не защото имаше нужда да се нахрани.

Няма проблем, нищо не правехме.

На него определено не му се беше сторило така. Ала за кой ли път Куин бе избягал от всяка близост, отдръпнал се бе, сложил бе дистанция между тях.

Но разбира се, моментът изобщо не беше подходящ. Както и мястото. А Ви беше последният, пред когото би искал да се разчувстваш.

Все пак това беше добро напомняне, че напрегнатата ситуация размекваше дори и най-коравите… за известно време. Скръб, шок, огромна тревога… те можеха да направят всекиго уязвим и да го накарат да говори по начин, по който иначе не би го сторил, просто защото защитните му сили бяха сринати. Това необикновено държание обаче не предвещаваше коренна промяна. Не беше признак за някакъв духовен прелом, след който всичко завинаги щеше да бъде различно.

Куин не беше на себе си от случилото се с брат му. И всякакви откровения и прочувствени излияния, излезли от устата му, несъмнено се дължаха на стреса, под който се намираше.

Точка по въпроса.

Никакво „в“. Не и наистина. Не и завинаги. И Блей не биваше да го забравя.

— … ще му наместите костите? — попита Куин.

Блей тръсна глава и се съсредоточи, а Ви си запали ръчно свита цигара и издиша дима настрани от тях двамата.

— Първо трябва да го стабилизираме. Селена отново ще го нахрани, а после ще отворим корема му, за да видим откъде идва кървенето. И чак след като установим какво е състоянието му, ще се заемем с костите.

— Имате ли някаква представа какво му се е случило?

— В момента не е особено приказлив.

— А, да. Добре.

— Така че ще се нуждаем от твоето съгласие. Той не е в състояние да разбере какви са рисковете и ползите.

Куин прокара ръка през косата си.

— Аха. Разбира се. Направете каквото трябва.

Ви отново изпусна струйка дим и уханието на турски тютюн, изпълнило въздуха, напомни на Блей точно колко часове, минути и секунди бяха минали, откакто беше пушил за последен път.

— Джейн, Мани, Елена и аз правим всичко по силите си. Няма да допуснем да му се случи нещо. — Ви потупа Куин по рамото. — Той ще се оправи. Или ние четиримата ще умрем, опитвайки се да го спасим.

Куин измърмори някакви благодарности.

А после Ви погледна към Блей. И отново към Куин. Прокашля се.

Да, определено си правеше разни заключения. Страхотно.

— Е, момчета, вие чакайте тук. Ще изляза да ви съобщя веднага щом науча нещо ново. Е, ами това е.

Веждите му се повдигнаха и татуировките на слепоочието му се разкривиха, докато гасеше в подметката на ботуша си цигарата, от която не бе изпушил почти нищо.

— Ще се видим след малко — каза той и отново се върна в операционната.

След като Ви си тръгна, Куин закрачи напред-назад, приковал очи в циментовия под, с ръце на стройните си хълбоци, а оръжията, които бе забравил да свали, проблясваха на флуоресцентната светлина.

— Ще ида да изпуша една — каза Блей. — Веднага се връщам.

— Можеш да запалиш и тук — рече Куин. — Вратата се затваря херметически.

— Нуждая се от малко свеж въздух. Няма да се бавя.

— Добре.

Блей се отдалечи забързано. Когато стигна до вратата в другия край на коридора, онази, която извеждаше на паркинга, я отвори и прекрачи прага, поемайки си дълбоко дъх.

Свеж въздух, друг път. Посрещна го солидна доза сух въздух с миризма на цимент.

Но поне беше по-хладен.

Мамка му.

Беше си забравил цигарите в шибаното яке. На пода. Пред операционната.

Изруга и се обърна. Докато се връщаше, адски му се искаше да удари нещо… само че няколко строшени кокалчета на ръката щяха да бъдат просто още нещо, което да обяснява на другите.

А бог му бе свидетел, че онова, което Ви беше видял, бе предостатъчно.

Напъха ръце в джобовете на кожените си панталони и се намръщи, когато дясната му ръка напипа нещо.

Запалката от Сакстън. Онази, която той му беше подарил за рождения ден.

Блей я извади и я завъртя в ръката си, мислейки си за всичко, казано в коридора преди малко.

Имаше време, когато би взел тези думи и би ги сложил на видно място в главата и сърцето си, отреждайки им почетно място, така че те да останат с него до края на дните му.

Години наред миговете пред онази къщурка в гората и тези на студения корав под биха били достатъчни, за да разсеят всяка несигурност, съмнение и болка, да изличат всичко, случило се дотогава, така че отношенията му с Куин да започнат начисто.

Ново начало.

Всичко досега — не само простено, но и забравено.

Ала вече не беше така.

Господи, беше твърде млад, за да е толкова стар, но животът се измерваше с придобития опит, а не с календарното време. И докато стоеше тук, сам, Блей се почувства невъобразимо стар. Не му беше останало и зрънце от оптимистичната наивност, която оцветява в розово мирогледа на младите. Когато вярваш, че чудесата не са невъзможни… просто необичайни.

Слава богу, че Ви се бе показал точно в този момент.

В противен случай две малки думички щяха да се отронят от устните му. И несъмнено да го обрекат по начин, който дори не можеше да си представи.

Погрешното време. Погрешното място.

За това.

Завинаги.

65

Ай Ем кръстосваше апартамента с пистолет у себе си… въпреки че беше крайно невероятно да последва втори рунд с някоя гола мадама, нахлула в домашната им обител с Трез.

По дяволите, колко добре би му дошъл малко червен дим. Просто за да го поотпусне. Защото в този момент беше на ръба да извърши физическо насилие.

Хубавото бе, че нямаше подходящ обект за агресията му и това го възпираше. Мигрената беше стиснала брат му в лапите си, а онази нещастна, използвана жена, която почти бяха изхвърлили оттук, вече бе достатъчно наказана. Виж, охраната беше отличен кандидат… само че смяната на копелето беше свършила преди час, а Ай Ем нямаше да изостави Трез в подобно уязвимо състояние само за да се разправи с един идиот…

До слуха му достигна тих шум, разнесъл се откъм водопроводните тръби.

Пускаше се водата в тоалетната на Трез. Отново.

А после се разнесоха приглушени ругатни и изскърцване на легло, докато Трез отново се отпускаше в него.

Горкото. Копеле.

Ай Ем се приближи до големите прозорци и поспря, за да погледне към другата страна на Колдуел, която се издигаше на отсрещния бряг. Сложи ръце на хълбоците си и запрехвърля наум местата, където биха могли да се пренесат. Списъкът не беше особено дълъг. Мамка му, един от най-големите плюсове на „Комодор“ беше охраната му — те дори не си правеха труда да включват алармата.

Което беше грешка.

Нуждаеха се от някое наистина безопасно място. Сигурно. Непревземаемо.

Особено ако брат му възнамеряваше да продължи със забивките за една нощ, а Анслай — с „дипломатическите“ си посещения.

Ай Ем отново закрачи напред-назад. Нямаше как да пренебрегне факта, че брат му се влошава. Това със секса продължаваше от години… и прекалено дълго Ай Ем го беше отдавал на нормалния за един мъж импулс за чифтосване.

Нещо, което на него като че ли му липсваше, както неведнъж си бе помислял. Но разбира се, брат му чукаше достатъчно жени и за двама им.

През последните месеци обаче бе станало ясно, че в случая става въпрос за пристрастяване… и това беше преди първосвещеникът да започне да им идва на гости. Сега, когато нещата с Анслай вероятно отиваха към развръзка? Машинациите на с’Хийб щяха само да увеличат напрежението върху плещите на брат му и сексуалната му зависимост само щеше да ескалира.

Мамка му. Ай Ем имаше чувството, че стои пред железопътен прелез и изчислява скоростта на локомотива и тази на приближаващата кола… в опит да прецени каква касапница ще последва след миг. Метафората беше удачна и с оглед на безпомощността, която изпитваше, защото не можеше да удари спирачките на никоя от двете сили. Не стоеше нито зад волана на автомобила, нито в локомотива. Единственото, което можеше да стори, бе да гледа отстрани.

Или по-скоро — да пищи край пътя.

Къде, по дяволите, биха могли да отидат…

Смръщил вежди, той отмести очи от прозореца и ги плъзна покрай корниза и нагоре по тавана.

Миг по-късно извади телефона си и набра един номер. Когато затвори, отиде до стаята на брат си, открехна вратата едва-едва.

— Ще изляза за мъничко — каза в наситената, непрогледна тишина. — Няма да се бавя.

Стонът на Трез би могъл да означава абсолютно всичко — „добре“, „господи, говори по-тихо!“ или дори „върви се забавлявай, аз ще си стоя тук и ще подрайфам още малко“.

Ай Ем излезе забързано от апартамента. Качи се в асансьора и натисна копчето с буквата „П“ за пентхаус.

Когато вратите се отвориха, пред него имаше две възможности. Едната отвеждаше в апартамента на Вишъс. Другата — в този на стария му приятел.

Ай Ем се приближи до вратата на Ривендж и натисна звънеца.

Симпатът отвори вратата, съвсем същият както винаги — с прическа ирокез, лилави очи и палто от норка. Опасен. Мъничко зъл.

Двамата се прегърнаха и се потупаха по раменете.

— Здрасти, мой човек, как си? — каза Рив. — Влизай.

Ай Ем прекрачи прага на апартамента, в който не бе стъпвал от около година, и установи, че нищо не се бе променило. Което, незнайно защо, го изпълни с облекчение.

Ривендж отиде до кожения диван и се настани, като кръстоса крака и подпря бастуна си до себе си.

— С какво мога да ти помогна?

Докато Ай Ем се опитваше да открие подходящите думи, Рив изруга тихичко.

— Човече, ясно ми беше, че това не е светска визита… но не очаквах в чувствата ти да цари такъв хаос.

А, да, симпатската му природа означаваше, че от него не можеше да се скрие нищо. И все пак на Ай Ем му беше трудно да говори за това.

— Не съм сигурен дали знаеш какво се случва с Трез?

Тъмните вежди на Рив се сключиха и той присви пронизващите си виолетови очи.

— Мислех, че бизнесът на „Желязната маска“ върви добре. Закъсали ли сте, момчета? Имам доста кеш, ако ви трябва…

— С бизнеса всичко е наред. Имаме повече пари, отколкото можем да похарчим. Проблемът е с извънкласните занимания на брат ми.

— Не е започнал да взема наркотици, нали? — мрачно попита Рив.

— Жени.

Рив се разсмя и махна с ръка.

— О, ако това е всичко…

— Нещата са извън всякакъв контрол… а една от тях магически цъфна в леглото му тази нощ. Прибрахме се вкъщи и ето ти я нея.

Рив отново се навъси.

— В апартамента ви? Как, по дяволите, е успяла да влезе?

— Свалила е охраната. — Ай Ем закрачи напред-назад из модерната стая, забелязвайки разсеяно, че от тази височина изгледът беше още по-хубав. — Трез от години чука всичко, което шава, но напоследък е станал напълно безразсъден. Не им изтрива спомените, спи с тях по повече от един път, без изобщо да го е грижа за последиците.

— Какво, по дяволите, му става?

Ай Ем се обърна и погледна симпата, който бе най-близкото подобие на семейство, което имаше, ако не се броеше собствената му плът и кръв. Всъщност имаше му по-голямо доверие, отколкото на деветдесет и пет процента от кръвните си роднини.

— Трез е обвързан.

Последва дълго мълчание.

— Моля?

Ай Ем кимна.

— Обвързан е.

Рив се надигна от дивана.

— Откога?

— От раждането си.

— О! — Рив подсвирна тихичко. — Значи, е свързано със с’Хийб.

— Обещан е на първородната дъщеря на кралицата.

Рив помълча за миг. А после поклати глава.

— Това го прави бъдещия крал, нали така?

— Да. И въпреки че нашето общество е матриархално, това не е без значение.

— Виж ни само! — промърмори Рив. — Той и аз, и Рот. Ама че тройка.

— Е, при нас е различно, разбира се. Кралицата е тази, която диктува всичко.

— Защо тогава той все още живее навън? Сред всички Непознаваеми?

— Не иска да има нищо общо със с’Хийб.

— Има ли избор?

— Не. — Ай Ем хвърли поглед към бара в ъгъла. — Нещо против да си сипя едно?

— Майтапиш ли се? Ако бях на твое място, вече да съм се отрязал.

Ай Ем отиде до бара, огледа възможностите и си избра гарафа, около гърлото на която имаше мъничка огърлица с надпис „Бърбън“. Сипа си солидна доза и отпи от кристалната чаша, наслаждавайки се на начина, по който течността опари езика му.

— Прекрасно.

— „Паркър’с Херитидж“. Най-доброто.

— Мислех, че не си падаш по пиенето.

— Това не е оправдание да не знаеш какво поднасяш на гостите си.

— А!

— Е, какъв е планът?

Ай Ем отметна глава назад, изля съдържанието на чашата в гърлото си и преглътна.

— Нуждаем се от сигурно място, където да се настаним. И не само заради жените. Тази седмица имахме посещение от Първосвещеника… а като се има предвид, че живеем навън, очевидно нещата са сериозни. Търсят го и ако го намерят, се боя, че ще убие представителя на с’Хийб. И тогава наистина ще загазим.

— Смяташ ли, че ще стигне толкова далеч?

— Да. — Ай Ем отново напълни чашата си. — Трез няма да се върне там, а на мен ми трябва време, за да измисля как да реша проблема, преди да се е случило нещо катастрофално.

— Искате ли да се преместите в къщата ми в планината?

Ай Ем пресуши втората си доза бърбън на един дъх и погледна Рив право в очите.

— Не. Искам да се преместим в имението на Братството.

Докато Рив ругаеше, дълго и дрезгаво, Ай Ем си сипа трето питие.

— Това е най-безопасното място за нас.

* * *

Когато се върна в новото си свърталище, Кор беше облян в пот и лесърска кръв. Бойците му все още бяха в града и се биеха с врага, но той беше принуден да ги остави и да потърси подслон.

Проклето порязване на ръката.

Къщата, която Троу им беше подсигурил, се намираше в скромен квартал, в който имаше скромни къщи с гаражи за две коли и люлки в задния двор. Един от плюсовете й бе, че се намираше в края на задънена улица; от едната й страна имаше празен парцел, а от другата — пречиствателна станция за отходни води.

Бяха я наели за три месеца, с опция да я купят.

Когато се дематериализира пред прозорците с тежки пердета, Кор не можа да сдържи пренебрежителното си изсумтяване при вида на мекия диван с Г-образна форма, цвят на говежда яхния и мека тапицерия, която приличаше на гънки сланина.

Въпреки че оценяваше работещото отопление, фактът, че сградата се даваше под наем „обзаведена“, го дразнеше. Боеше се обаче, че останалите не споделят мнението му. През последните няколко дни неведнъж бе хващал един или друг от войниците си излегнат върху проклетото чудовище, облегнал глава назад и изпружил крака.

Какво щеше да последва? Одеяла?

Докато се изкачваше по тясното стълбище, усети, че му липсва мрачният замък в Древната страна. Че копнее за камъните, които ги заобикаляха там, за непревземаемостта на мястото, с крепостния му ров и високите стени. Скърбеше и за това, как се бяха забавлявали, плашейки селяните, като превръщаха страшните легенди във факт.

Ах, доброто старо време.

Когато се качи на втория етаж, нарочно не погледна в спалните. Розовото в тази насреща изгаряше очите му, а тюркоазенозеленото в другата не беше по-приятно. Нямаше облекчение за сетивата и в голямата спалня. Десен на цветя навсякъде. По стените и пердетата, по леглото и дори върху креслото в ъгъла.

Поне тежките му войнишки ботуши мачкаха дебелия килим, оставяйки следи като рани, докато отиваше към банята.

За бога, дори не знаеше как да нарече цветовата гама тук.

Малина?

Кор потръпна и му се прииска да не пали лампичките над умивалника, но розовите завеси напълно спираха уличното осветление, а трябваше да вижда какво прави…

О, прескъпи Съдби…

Съвсем беше забравил за дантелените абажури на аплиците.

Във всяка друга обстановка червената светлина би събудила еротични мисли. Но не и в това сладникаво място. Тук двете лампи бяха като два желирани червени бонбона.

Кор едва не се задави от толкова много естроген.

В опит за самозащита, той свали абажурите и ги прибра под мивката. Ярката светлина на крушките дразнеше очите му, но то беше като разликата между това, да ругае и да кърши ръце — винаги би избрал първото.

Свали косата и я сложи върху плота между двата умивалника. След това я извади от ножницата й, съблече палтото си и свали кинжалите и пистолетите си. Долната риза, която носеше, беше на петна от дългите нощи, изпълнени с битки, ала тя се почистваше редовно и щеше да бъде използвана отново. В края на краищата дрехите не бяха нищо друго, освен кожа, макар и не такава, с каквато се раждаш.

Те не служеха за украса… или поне не според него.

Обърна се към огледалото и изруга тихичко, когато се видя.

Лесърът, с когото се бе вкопчил в ръкопашен бой, страшно го биваше с ножа (вероятно благодарение на предишния му живот на улицата) и колко стимулиращо само бе да се изправи срещу умел противник. Разбира се, беше победил, но битката му беше подействала адски ободряващо.

За съжаление обаче беше си отнесъл вкъщи прекрасен сувенир от нея — порязването, което опасваше бицепса му и стигаше чак до рамото. Доста гадно. Но той беше раняван и по-лошо.

Поради което знаеше как да се погрижи за себе си. Върху плота бяха наредени различни неща, от които той и бойците му се нуждаеха от време на време — бутилка със спирт за разтривки, евтина запалка, няколко игли, черна рибарска корда.

Кор направи гримаса, докато сваляше ризата си и срязаният ръкав закачи раната и я отвори. Той стисна зъби и се вкамени, докато болката се изостряше толкова, че стомахът му се сви като юмрук.

Дишайки дълбоко, Кор зачака ужасното усещане да отмине, след което посегна към спирта. Развинти бялата капачка, наведе се над мивката, стегна се и…

Звукът, изтръгнал се между стиснатите му зъби, бе наполовина ръмжене, наполовина стон. Пред очите му затанцуваха петна и той затвори клепачи и се облегна на умивалника.

Пое си дълбоко дъх и острата миризма опари синусите му, но все още не можеше да затвори шишето — несъмнено рефлексите и движенията му бяха извън строя.

Върна се в стаята с надеждата, че от движението главата му ще се проясни. Даде малко време на тялото си, за да се съвземе, ала когато болката не го напусна, сякаш бе куче, впило зъби в ръката му, мъчещо се да го изяде жив, той изруга.

И в крайна сметка се озова на долния етаж. Където беше алкохолът.

Тъй като не беше от онези, които пият, сега той заразглежда брезентовата торба с бутилки, която Зайфър беше донесъл от склада. Войникът обичаше да си пийва от време на време и макар че Кор не одобряваше, отдавна бе научил, че трябва да се правят някои отстъпки, когато става дума за агресивни бойци, които не ги свърта на едно място.

А в нощ като тази установи, че е благодарен за това.

Уиски? Джин? Водка?

Какво значение имаше!

Избра си нещо напосоки, свали капачката и отметна глава назад. Отвори широко уста и изля в гърлото си каквото и да имаше в бутилката, въпреки че хранопроводът му направо пламна.

Продължи да пие и докато се качваше по стълбите. Както и докато обикаляше стаята, очаквайки алкохолът да подейства.

И още пиене.

Не беше сигурен колко дълго отне, но в крайна сметка се върна в ярко осветената баня и се зае да вдява половинметрово парче черна корда в една тънка игла. Застанал пред широкото правоъгълно огледало над умивалника, той беше благодарен, че острието на лесъра беше уцелило лявата му ръка. Защото това означаваше, че като десняк ще може и сам да се погрижи за себе си. Виж, ако беше от другата страна, щеше да има нужда от помощ.

Пиячката определено помогна, и още как. Почти не трепна, докато пробиваше кожата си и правеше възел със зъби.

Да, алкохолът наистина беше чудодейна течност, помисли си, докато правеше шев след шев. Безчувствието, разляло се в тялото му, бе като да се потопи в топла вода — отпусна го и макар че болката все още беше там, силата на агонията беше намалена почти докрай.

Бавно. Точно. Равномерно.

Когато стигна до върха на рамото си, направи още един възел, след което извади конеца от иглата, прибра всичко, откъдето го беше взел, и пусна душа.

Събу кожените си панталони, свали войнишките ботуши и пристъпи под струята.

Този път стонът му беше от удоволствие — когато топлата вода обля схванатите му рамене, вдървения гръб и напрегнатите мускули на бедрата, усещането за облекчение беше почти толкова съкрушително, колкото и агонията по-рано.

И като никога, той си позволи да му се отдаде. Може би защото беше пиян.

Облегна се на стената, така че водата да пада върху лицето му, ала нежно, като дъжд, преди да продължи надолу по тялото му — по гърдите и коравия му корем, покрай таза и пениса му…

Сякаш от нищото пред очите му изникна образът на Избраницата му: тя се привеждаше над него, очите й грееха в зелено на лунната светлина, а дървото над тях сякаш ги приютяваше.

Хранеше го — тънката й бяла китка беше допряна до устните му и гърлото му преглъщаше ритмично.

Насред алкохолното замайване го връхлетя сексуално желание, разтвори се в таза му като разперена ръка. Той се втвърди.

Отвори очи (не че си бе дал сметка, че ги е затворил) и сведе поглед надолу. Ярката светлина над умивалниците беше смекчена от матовата завеса, която пречеше на водата да се разплиска из банята, ала все пак беше достатъчна.

На Кор му се искаше наоколо да цареше пълен мрак… защото не му донесе никаква радост да види възбудата си, изпънала се така глупаво и гордо пред тялото му.

Не проумяваше какво изобщо си мислеше — щом на курвите трябваше да плаща допълнително, за да задоволят потребностите му, въобще не можеше да си представи как прекрасната Избраница би сторила нещо друго, освен да побегне с писъци в обратната посока…

Внезапно ситуацията му се стори направо отчайваща, особено когато туптенето между краката му се усили. Действително тялото му беше толкова нещастен инструмент, така жалко в своето желание… неспособно да проумее, че никой не го иска.

Особено онази, за която то копнееше.

Обърна се, отметна глава назад и прокара ръце през косата си. Време бе да престане да мисли и да се изкъпе. Сапунът в поставката свърши задачата си бързо и безотказно, погрижвайки се за кожата и косата му…

Когато стана време да излезе изпод душа, беше все така възбуден.

Студеният въздух щеше да се погрижи за това.

Стъпи на постелката на пода (издържана в същия отвратителен наситен розово-червен цвят) и се зае да се избърше.

Все така възбуден.

Погледна към бойните си дрехи и почувства, че мисълта за допира им върху кожата му е отвратителна. Груби. Драскащи. Мръсни.

Може би тази женска обстановка го беше заразила.

В крайна сметка се озова по гръб върху голямото легло, чисто гол.

И все така възбуден.

Бърз поглед към часовника на нощното шкафче му показа, че не остава много време, преди къщата да се напълни с бойци.

Трябваше да го направи бързо.

Плъзна ръка под чаршафите и надолу по тялото си и се улови…

Очите му се затвориха от само себе си и от гърдите му се изтръгна стон; тялото му се изви от жарта и от желанието, което се надигна от долната му част. Обърна глава на една страна и притисна лице във възглавницата, докато ръката му се движеше мощно нагоре-надолу.

Прекрасно. Особено на върха, където главичката копнееше за внимание и го получаваше с всяко движение. По-бързо. По-здраво.

И през цялото време виждаше Избраницата си.

Всъщност образът й му въздействаше много повече, отколкото онова, което вършеше. И докато усещанията ставаха все по-силни, Кор за първи път разбра защо войниците му го правеха толкова често. Беше толкова хубаво. Толкова невероятно хубаво…

О, неговата жена беше красива. Дотам, че дори могъществото на удоволствието, което си доставяше, не можеше да го отвлече от лицето й. Вместо това образът й стана мъчително ясен — светлата й коса, алените устни, тънката шия… надолу по високото стройно тяло, едновременно забулено и разкрито от снежнобялата роба, която носеше.

Какво ли би било да те пожелае подобно създание? Да бъдеш приет в тялото й като достоен мъж…

В този миг фактът на бременността й го блъсна като физическа тежест. Ала поне вече беше твърде късно. Макар сърцето му да се вледени, а гърдите му да се свиха от болка при мисълта, че тя бе приела друг, тялото му продължи онова, което бе започнало, завършекът му — така неудържим, както…

Връхлетелият го оргазъм изтръгна вик от гърдите му… и слава на Съдбите за възглавницата, която погълна кулминацията му: в същия миг чу как бойците му прекрачват прага на долния етаж, гръмотевичният тропот на войнишките им ботуши — звук, който би разпознал навсякъде.

Последиците от освобождаването му бяха ужасни във всяко възможно отношение. Беше се обърнал на раненото си рамо; беше свършил върху ръката и корема си, както и върху чаршафите, а прекрасното видение в главата му си бе отишло, оставяйки на свое място единствено суровата действителност.

Агонията в него бе раздираща, като прясно отворена рана. Но поне никой нямаше да узнае за нея.

Защото преди всичко друго той беше воин.

66

— Да, разбира се, че можеш да влезеш да го видиш. Замаян е, но е в съзнание.

Докато доктор Джейн му се усмихваше, Куин придърпа кожения си панталон нагоре и втъкна тениската си в него. Все пак спря, преди да е пригладил косата си, заповядвайки на ръцете си да останат отпуснати покрай тялото му, въпреки че пръстите го сърбяха да се направят на гребен.

— И ще се оправи?

Лекарката кимна и се зае да развърже хирургичната маска, която висеше около предната част на шията й.

— Извадихме вампирския еквивалент на далак и това сложи край на вътрешния кръвоизлив. Освен това го прегледахме сантиметър по сантиметър. Доколкото можем да преценим, в онзи варел е бил сякаш консервиран и по някакъв начин кръвта на Омега го е съхранила, въпреки нараняванията. Ако го бяха оставили навън, сигурна съм, че е щял да умре.

Проклятието бе довело до чудо, помисли си Куин.

— И не е бил заразен с нещо?

Джейн сви рамене.

— Кръвта му е червена и никой не долавя и следа от Омега у него… само по и около него.

— Аха. — Куин погледна към вратата. — Добре.

Време беше да влезе, каза си той. Хайде…

Очите му потърсиха тези на Блей. По време на четиричасовата операция той неведнъж бе излизал да изпуши цигара. Но винаги се връщаше.

Господи, изглеждаше толкова мрачен.

Всъщност от мига, в който Ви излезе и ги завари… е, да.

Исусе, на това му се казваше да знаеш как да избереш момента.

— Е, аз ще вляза — каза той.

Ала го стори едва след като Блей кимна.

Първото, което го посрещна, когато прекрачи прага, беше миризмата на антисептик, която свързваше с нараняванията, получени в битка. След това долови тихото пиукане, разнасящо се край болничното легло в средата на стаята, както и звука от компютърната клавиатура, на която Елена пишеше нещо.

— Ще ви оставя сами — любезно каза тя и стана.

— Благодаря — тихо отвърна Куин.

Когато вратата се затвори, той отново втъкна тениската си в панталона, въпреки че не беше необходимо.

— Лукас?

Докато чакаше брат му да отговори, се огледа наоколо. Следите от операцията — кървавите марли, използваните инструменти, пластмасовите тръбички — от тях нямаше и помен. Не бе останало нищо, освен неподвижното тяло под белите чаршафи и препълнената червена торба с надпис „Биологична опасност“, което да издава случилото се през изминалите часове.

— Лукас?

Приближи се и погледна надолу. Човече, обикновено нямаше проблеми с кръвното, но при вида на изпитото лице на брат си получи мощен пристъп на световъртеж, който го накара съвсем ясно да си даде сметка точно колко беше висок… и колко далеч беше подът.

Клепачите на Лукас трепнаха и се повдигнаха.

Сиви. Някога и двете му очи бяха сиви и все още беше така.

Куин се пресегна и притегли едно столче на колелца. Приседна… и установи, че няма никаква представа какво да прави с ръцете си, с тялото си… с гласа си.

Никога не бе очаквал отново да види някого от семейството си. И това беше още преди лесърските нападения, когато беше изритан от дома си.

— Как си?

Ама че тъп въпрос!

— Той ме… опази…

Куин се приведе по-близо, но немощният хриплив глас беше дяволски тих.

— Какво?

— Той ме опази… жив…

— Кой?

— … заради теб.

— За кого говориш?

Трудно му бе да си представи, че Омега храни омраза лично към…

— Леш…

При звука на това име горната устна на Куин се повдигна и оголи кучешките му зъби. Шибаният им братовчед… който, както се бе оказало всъщност, дори не им беше кръвен роднина, а син на Омега. Като дете кучият син беше отвратителен самохвалко. Като претранс в тренировъчната програма беше направил живота на Джон Матю същински ад. А след преобразяването си?

Истинският му баща го беше приветствал в лоното си и резултатът беше пълно унищожение. Именно Леш беше предвождал нападенията. В продължение на векове Обществото на лесърите беше принудено да търси почти слепешката къде живеят вампири, но копелето знаеше точно къде да ги изпрати… и тъй като беше осиновен от аристократично семейство, убийците бяха посели неимоверна гибел именно сред висшата класа.

Ала очевидно татенцето и любимото синче се бяха скарали.

Мамка му, само при мисълта, че Леш е измъчвал брат му, го обземаше желание отново да го убие.

Лукас простена и си пое дълбоко дъх. Куин вдигна ръка, за да… го потупа по рамото или нещо такова. Но не го стори.

— Виж, не е нужно да говориш.

Кървясалите сиви очи се впиха в неговите.

— Опази ме жив… заради онова… което ти причиних…

Сълзи изпълниха сивите очи и потекоха по бузите, докато разкаяние се примесваше с онова, което несъмнено беше физическа болка, както и лекарствата, използвани, за да я потушат.

Защото на Куин му беше трудно да повярва, че брат му би демонстрирал нещо такова при нормални обстоятелства. Не бяха възпитани по този начин. Добрите маниери бяха по-важни от чувствата.

Винаги.

— Бранителите на честта… — Сега Лукас наистина се разплака. — Куин… толкова съжалявам… съжалявам…

Спрете! Не трябва да го убиваме!

Куин примига и мислите му отново се върнаха на онзи побой край пътя; видя как мъжете в черни одежди го обграждат и се нахвърлят отгоре му, докато той се мъчи да предпази главата и топките си. А след това се озова пред дверите на Небитието, за да се срещне с дъщеря си.

Странно бе как нещата бяха описали пълен кръг. И как някои трагедии всъщност можеха да доведат до нещо хубаво.

Сега вече Куин докосна брат си — сложи десница върху слабото му рамо.

— Шшт… всичко е наред. Няма нищо, всичко между нас е наред.

Не беше сигурен дали това е вярно, но какво друго можеше да каже, докато брат му рухваше пред очите му?

— Той искаше… да ме превърне… — Лукас си пое дълбоко дъх. — Върна ме… Събудих се в гората… хората му ме пребиха… правиха разни неща с мен… пъхнаха ме в… онази кръв. Чаках ги да се върнат… ала те не дойдоха.

— Тук си в безопасност. — Това бе единственото, което му дойде на ума. — Не се тревожи за нищо… Тук никой не може да припари до теб.

— Къде… съм…

— В тренировъчния център на Братството.

Сивите очи се разшириха.

— Наистина ли?

— Да.

— Виж ти… — Изведнъж изражението на Лукас се промени; някога красивите черти се напрегнаха още повече. — Ами мама? Татко? Соланж?

Куин поклати глава.

В отговор, в немощния глас на брат му се прокрадна неочаквана сила.

— Сигурен ли си, че са мъртви? Напълно сигурен?

Сякаш не искаше онова, което той бе изстрадал, да е сполетяло и тях.

— Да, сигурни сме.

Лукас въздъхна и затвори очи.

Мамка му. На Куин му беше гадничко да лъже, но макар апаратите край леглото да говореха, че състоянието на брат му е стабилно, ако все пак не оцелееше, Куин не искаше той да отиде в гроба, мислейки си, че след случилото се с него никой не бе сигурен колко други бяха отвлечени… нито пък кога.

Във възцарилото се мълчание Куин погледна към ръката на брат си. Бяха оставили пръстена на ръката му… навярно защото кокалчето беше толкова подуто, че би трябвало да го срежат, за да го свалят.

Гербът, гравиран върху златото, носеше свещените символи, с които единствено Първите семейства имаха право да бележат своето родословие. И да, определено беше направо откачено (както и крайно неуместно) да ламти за проклетото нещо. След всичко случило се беше логично да се смята, че би бил отвратен.

Разбира се, възможно бе да е просто първосигнална реакция, отзвук от всички онези години, през които безнадеждно се бе надявал, че той също ще получи такъв.

— Куин?

— Да?

— Съжалявам…

Куин поклати глава, въпреки че Лукас беше затворил очи.

— Не се тревожи за нищо. Вече си в безопасност. Върна се. Всичко ще бъде наред.

Гърдите на брат му се повдигнаха и спуснаха, сякаш от облекчение и Куин потърка лице. Това не му харесваше — нито състоянието на брат му… нито завръщането му.

Не че искаше той да е мъртъв. Изтезаван. Замръзнал завинаги.

Само че вече беше теглил чертата на историята със семейството си. Отпратил я бе на заден план, заключил я бе в ума си. Прибрал я бе завинаги, за да не я извади никога вече.

Но какво би могъл да направи?

Животът определено знаеше как да ти сервира изненада, когато най-малко я очакваш.

Лошото бе, че в неговия случай изненадата неизменно беше ритник в топките.

* * *

Тихо изсвирване, разнесло се до него, накара Блей да подскочи.

— О, здрасти, Джон.

Джон махна с ръка за поздрав.

— Какво е положението?

Блей сви рамене и си помисли, че може би няма да е лошо да стане от пода. Задникът му беше изтръпнал, което означаваше, че е време отново да направи една от малките си разходки.

Изправи се, като изсумтя и протегна гръб.

— Предполагам, че е окей. Лукас беше достатъчно буден след операцията, така че Куин е при него.

— О! Леле!

Докато Блей обикаляше в кръг, за да раздвижи схванатото си тяло, Джон се облегна на стената. Беше по анцуг, косата му бе влажна… а на врата му имаше следа от ухапване.

Блей извърна очи. Отвори уста, за да каже нещо. Но бе останал без гориво за разговори.

С крайчеца на окото си видя как Джон изписва на езика на знаците:

— Е, как е Сакстън?

— Ами добре. Добре е… отиде на кратка почивка.

— Страшно много работеше напоследък.

— Да, така е. — Странно му се струваше да пази нещо в тайна от Джон и се надяваше разговорът да приключи дотук. Освен Куин, Джон беше най-близкият приятел, който бе имал в живота си… макар че през последната година и те бяха започнали да се отдалечават един от друг. — Но скоро ще се върне.

— Сигурно ти липсва. — Джон погледна настрани, сякаш си даваше сметка, че е на път да прекали.

Което беше разбираемо. Блей открай време бе прекратявал всякакви разговори за връзката си, сменяйки незабавно темата.

— Аха.

— Как е Куин? Не исках да се натрапвам, но…

Блей отново сви рамене.

— От доста време е вътре. Приемам го за добър признак.

— И Лукас ще се оправи?

— Само времето ще покаже, но поне го закърпиха. — Блей извади цигара, запали и бавно изпусна струйка дим. Възцари се неловко мълчание и най-сетне Блей каза: — Виж, извинявай, ако се държа странно.

Работата беше там, че следата от ухапване му напомняше за онова, което му предстоеше съвсем скоро, а той определено не се нуждаеше от това подсещане.

Гласът на Куин нахлу в главата му: Можем да отидем заедно.

На какво се беше съгласил, по дяволите?

— Стресиран си — каза Джон, вперил поглед във вратата. — Всички сме стресирани. Всичко е… стресиращо.

Блей се намръщи, дал си изведнъж сметка за настроението на приятеля си.

— Хей, всичко наред ли е при теб?

След миг Джон отвърна на езика на знаците:

— Онази нощ се случи нещо адски странно. Рот ме повика в кабинета си и ми каза, че Куин вече не е мой аструкс нотрум. Имам предвид, нямам нищо против, това е окей… дори доста улеснява нещата. Но Куин изобщо не го спомена и не знам дали трябва да му кажа нещо. Освен това не знаех, че е възможно. Искам да кажа, когато започна, изглеждаше като да е до живот, нали ме разбираш? Напуснал ли е? Заради Лейла ли е? Мислех, че няма да се обвързват.

Блей изруга и струйка дим се изви около главата му.

— Нямам представа.

По дяволите, това с обвързването вероятно трябваше да му хрумне… и може би именно затова Куин се беше отдръпнал по този начин при появата на Ви.

Възможно ли бе Куин и Лейла да бяха решили да се съберат сега, когато детето беше добре…

Вратата се отвори широко и Куин се показа с вид, сякаш току-що го бяха изритали в главата.

— О, здрасти, Джон, какво става?

Докато двамата се потупваха по раменете, Куин погледна към Блей, но продължи да поздравява Джон.

Миг по-късно Джон си тръгна и двамата с Блей останаха сами.

— Добре ли си? — попита Куин.

Това очевидно беше въпросът на деня.

— Всъщност аз трябва да ти задам този въпрос. Как е Лукас? — Блей се направи на Ви и угаси цигарата в подметката на ботуша си.

Преди Куин да успее да отговори, Селена излезе от офиса, сякаш я бяха повикали от главната част на къщата. Вървеше към тях изящно, ала решително, а традиционната за Избраниците бяла одежда падаше свободно около краката й.

— Здравейте, господа — каза тя, когато се приближи. — Доктор Джейн каза, че някой има нужда от мен?

Блей изпусна дъха си и му се прииска да се удари. Това бе последното, което…

— Да, и двамата — отвърна Куин.

Блей затвори очи, връхлетян от внезапен трепет. Мисълта да гледа как Куин се храни, бе като наркотик, който се разля във вените му, пропъди напрежението от тялото му и едва не го накара да се втвърди. Но наистина, нямаше…

— Една от стаите надолу по коридора ще свърши чудесна работа — каза Куин.

Е, по-добре, отколкото в някоя спалня. Нали? По-професионално би било.

А и той наистина имаше нужда да се нахрани… също както и Куин, след цялото това вълнение.

Блей изхвърли угарката си в едно кошче за боклук и пое след Куин и Избраницата. Ала докато вървяха, изобщо не следеше нейните движения. Ни най-малко. Очите му бяха приковани в Куин, в раменете му, бедрата… задника…

Окей, това трябваше да спре. Веднага.

Просто трябваше да се стегне, да се нахрани и да си намери извинение, за да се изпари.

Може би поне този план щеше да сработи?

Прекрачиха прага. Последва някакъв разговор. Учтиви усмивки, макар той да нямаше представа какво го бяха попитали, нито пък какво бе отговорил.

А, една от болничните стаи, даде си сметка след миг. Това беше наистина добре — клинична обстановка. Вземи колкото кръв ти трябва и си върви… нямаше нужда единият биологичен процес да доведе до друг…

— Моля? — попита Избраницата, гледайки го с открито лице.

Страхотно. Явно се беше раздрънкал, само че нямаше никаква представа точно какво беше изтърсил.

— Съжалявам — рече той. — Просто съм страшно гладен.

— В такъв случай би ли искал да си пръв? — попита Селена.

— Да, би искал — отвърна Куин и се облегна на вратата.

Е, това беше, помисли си Блей. Проблемът беше решен. Когато дойдеше ред на Куин, той просто щеше да си тръгне.

Пристъпи напред, чудейки се как ли щяха да го направят, но Селена се погрижи за всичко, като си придърпа един стол и се настани до болничното легло. Ясно. Блей се покачи на леглото и от тежестта му възглавниците в леко повдигнатата част се разместиха, а пружините изскърцаха. А после мозъкът му изключи, което беше истинско облекчение. Когато Селена протегна ръка и дръпна белия си ръкав назад, гладът му пое контрола, кучешките му зъби се издължиха, дишането му стана по-дълбоко.

— Моля, вземете колкото ви трябва — спокойно каза тя.

— Благодаря ти за дара, Избранице — отвърна той с тих глас.

След това се наведе и впи зъби — дълбоко, но възможно най-нежно… и при първата глътка осъзна, че го е отлагал твърде дълго. С мощен рев нуждата се надигна в стомаха му и инстинктът пропъди всяка следа от любезни маниери — той засмука мощно, пиейки все по-бързо и по-бързо, силата се изливаше в стомаха му и оттам поемаше по цялото му тяло…

Очите му потърсиха Куин.

Смътно си даде сметка, че за кой ли път един от плановете му щеше да стане на пух и прах, изоставен и забравен. Всъщност това беше ужасно лоша идея… при положение че повече не искаше да се чука с Куин. Логиката беше достатъчно трудна, когато ставаше дума за противоречиви чувства. Неудържим сексуален порив, подтикван от пиенето?

Той беше задник, истински, първокласен задник.

Което бе особено вярно, докато гледаше как ерекцията на Куин се надига зад ципа на кожените му панталони.

Мамка му.

Мамка му.

Човече, в някой от следващите дни щеше да бъде достатъчно силен, за да си тръгне. Наистина.

О, МАМКА МУ.

67

Докато Куин наблюдаваше представлението, езикът се показа през устните и ги облиза.

Насреща му в малката стаичка Блей седеше върху болничното легло, съвършеното му тяло — приведено напред, така че да може да пие от вената на Избраницата; ръцете му, тези умели, добре тренирани, силни ръце, нежно придържаха деликатната китка до устните си… сякаш дори в плен на храненето, той си оставаше същият изискан вампир, какъвто беше.

Докато продължаваше да пие, тялото му се напрегна още повече, гърдите му се повдигаха бурно с всяко поемане на дъх, главата му помръдваше лекичко с всяко преглъщане.

Куин трябваше да повика на помощ цялата си воля, за да остане на мястото си. Как само копнееше и той да бъде върху онзи матрак, да извие тялото си така, че да бъде зад него. Да намери гърлото му, докато Блей пиеше от Избраницата. Да го чука в продължение на дванайсет, петнайсет часа, след като и двамата приключеха.

След цялата драма с Лукас, тази кратка, интензивна почивка от шока и болката беше прекрасно, гузно облекчение. Прекалено хубаво бе да се съсредоточи върху нещо такова… умореният му ум и изтощеното му тяло — нетърпеливи да се освежат, така че когато отново се върнеше към реалността, да бъде готов за битка с нови сили.

Господи, брат му…

Куин тръсна глава и нарочно даде на ума си нещо еротично, с което да си играе — когато Блей пъхна ръка между краката си и намести нещо там, където беше ципът на панталоните му, стана ясно, че е напълно възбуден.

Сякаш прекрасната му миризма вече не го бе направила напълно очевидно.

Тъкмо когато Куин беше на път съвсем да изгуби контрол, Блей повдигна глава и изпъшка от задоволство. След това облиза раните, които беше направил.

Храненето да върви по дяволите, помисли си Куин. Единственото, от което се нуждаеше, беше Блей…

— Ами вие, господарю? — попита Избраницата.

Мамка му. Вероятно трябваше да го направи.

Пък и Блей очевидно беше изпаднал в обичайното отпуснато състояние след хранене. Тялото му беше бавно, очите — замъглени… и Куин се възползва от това, намествайки се между него и Избраницата, при което задникът му се отърка в коравия пенис на Блей, докато се качваше на леглото.

От устните на Блей се откъсна стон и Куин, след като се наведе напред и взе другата китка на Избраницата с едната си ръка, използва свободната, за да вдигне ръба на тениската си… и да натика дланта на Блей в предницата на панталоните си.

Успя да заглуши стона си, като отпи голяма глътка кръв, но шумният начин, по който Блей изпусна дъха си, отекна в стаята. Може би Избраницата щеше да предположи, че…

Очите на Куин се притвориха, когато Блей започна да го гали… и едва не го накара да свърши на мига — нещо, което не искаше да прави пред Селена.

Ала, по дяволите, това беше…

Той пъхна ръка в панталоните си и спря движението. Така че Блей просто стисна здраво тестисите му.

Куин стигна до върха още на следващата глътка; оргазмът изригна в него, преди да е успял да си помисли за нещо отегчително и неприятно; насладата го връхлетя с такава мощ, че той се отпусна безсилно в собствената си кожа.

Смехът на Блей беше невероятно еротичен.

Е, той щеше да му плати, и още как, зарече се Куин.

И се оказа, че няма търпение за това — прибра кучешките си зъби и спря да пие, преди да се е нахранил… защото гладът за нещо друго го беше завладял напълно и беше крайно време Селена да си върви.

Да отпрати Избраницата любезно, но бързо, беше сторено на автопилот — Куин нямаше представа какво казва, но поне тя се усмихваше и изглеждаше доволна, така че очевидно трябва да го бе направил както трябва.

Съвсем ясно обаче си даде сметка, че заключи вратата.

Когато се обърна, видя Блей да се грижи за себе си, излегнат по гръб. Ръката му се плъзгаше нагоре-надолу между краката, зъбите му все още бяха издължени от храненето, очите му светеха изпод натежалите клепачи и мили боже, беше толкова сексапилен…

Куин събу ботушите си. Панталона. Ризата.

Блей свърши още преди той да бе тръгнал към леглото — гърбът му се изви в дъга, главата му се притисна в ниската възглавница и от гърдите му се откъсна стон, докато бедрата му трепереха конвулсивно.

Сякаш гледката на Куин, чисто гол, беше повече, отколкото Блей можеше да понесе.

Най-добрият. Комплимент. Правен. Някога.

Куин буквално се хвърли към леглото, връхлетя върху Блей, откри кадифената му уста и я превзе. Нямаше време за губене с дрехите — копчетата на панталоните се разхвърчаха във въздуха и се разпиляха по пода като монети, ризата беше разкъсана на парчета. И ето че кожа докосна кожа и нищо не разделяше плътта им.

Докато телата им се търкаха конвулсивно едно в друго, Куин знаеше точно какво иска. И че го иска твърде отчаяно, за да помоли любезно… или дори да го изрече с думи.

Единственото, което бе в състояние да стори, бе да се откъсне от устните на Блей, да се претърколи до него… и да посегне назад, придърпвайки го върху себе си.

И я виж ти — Блей пое нещата оттам нататък. И знаеше точно какво да стори.

Куин усети как груби ръце го наместват — преди да разбере какво става, вече беше на колене, с лице в матрака и дъх, излизащ на пресекулки от устата му. Усещането му беше толкова непознато — да остави някой друг да поеме контрол… и той се чувстваше уязвим, въпреки желанието…

— Мамка му! — изрева, когато бе завладян с неудържим порив; болка и наслада, разтягане и съвършено пасване се сляха в коктейл, който го накара да свърши толкова мощно, че пред очите му затанцуваха звезди.

А после Блей започна да се движи.

Ръцете на Куин се напрегнаха, удържайки го, докато девствеността му беше направена на безброй късчета, приключена веднъж завинаги.

О, господи, усещането беше неописуемо и ставаше все по-невероятно. Ръката на Блей се плъзна около гърдите му и спря там… и ето че ъгълът се промени и проникванията станаха още по-дълбоки и по-бързи, така че много скоро леглото вече се тресеше неудържимо и се блъскаше в стената, докато запъхтяното дишане в ухото му ставаше все по-хрипливо и по-хрипливо…

Върхът, който достигна, беше най-изпепеляващото усещане, което бе изпитвал някога; кулминацията не само на неговия екстаз, но и на този на Блей скова цялото му тяло — бедрата му се напрегнаха, тазът му се изви, за да може да поеме докрай, силните му ръце удържаха и двама им върху леглото…

Последният тласък на Блей, след който той повече не се отдръпна, беше толкова силен, че главата на Куин се блъсна в стената… не че той забеляза или го беше грижа. А после пенисът на Блей започна да пулсира необуздано…

За първи път в живота си Куин почувства истински и напълно да принадлежи на някого.

И това беше… истинско чудо.

* * *

Естествено, мина известно време, преди Блей да се насити. И колкото и да беше странно, Куин нямаше нищо против.

Когато най-сетне настъпи пауза, продължила повече от минута и половина, Куин охлаби напрежението в ръцете си и се отпусна върху леглото, обръщайки се на една страна. Блей очевидно също бе изтощен, защото последва примера му и се излегна до него.

Ала ръката му си остана на мястото.

И единственото, което имаше значение в този миг, въпреки цялото изживяване, беше отпуснатата тежест на тази ръка. Положена по този начин, тя ги превръщаше не просто в двама мъже, които току-що бяха правили секс и сега просто лежаха един до друг… а в любовници.

Всъщност Куин никога досега не беше имал любовник… и не защото за първи път допускаше някого в себе си по този начин. Беше правил предостатъчно секс. Но никога досега не бе имало някой, който да иска просто да го подържи в прегръдките си след това. Никой, когото той да иска да прегърне.

Да… Блей беше първият му истински любовник.

И въпреки че той не бе могъл да бъде същото за Блей, беше правилно, че Блей беше неговият първи любовник. Никой никога не може да ти отнеме първия… и Куин смяташе, че има късмет. Беше чувал, че много често първият път е или болезнен (когато ставаше дума за жени), или всичко бе някакъв трескав, неясен хаос, от който не оставаха кой знае какви спомени.

Ала това той щеше да помни завинаги.

До него Блей все още дишаше тежко, а тялото му, все така сляно с това на Куин, излъчваше топлина.

Куин искаше да се възползва от този умиротворен миг — съвсем бавничко, сякаш ако го направеше така, Блей нямаше да забележи, той сложи ръка върху тази на Блей и покри дланта му със своята.

Затвори очи, молейки се това да е окей. Че ще останат така поне мъничко.

По дяволите, внезапният страх, който го обзе, беше същинско мъчение и го накара да се замисли за природата на смелостта.

И по-точно — колко му липсваше тя, когато ставаше дума за Блей.

Изведнъж, без сам да знае защо, си спомни как му казва, че в дългосрочен план си се представя само с жена. Именно затова не беше приел онова, което Блей му предлагаше. Тогава наистина го вярваше… макар че никога не се бе замислял сериозно над решението си.

Какъв страхливец беше тогава!

— Господи, чувствам се изцеден.

— Какво? — долетя сънлив отговор.

— Чувствам се…

Беззащитен.

Дотолкова, че ако Блей решеше да се отдръпне в този момент, той щеше да се пръсне на късчета, които никога нямаше да могат да се наместят отново.

Блей изсумтя задоволено и раздвижи ръка… за да притегли Куин по-близо до себе си, не за да го отблъсне.

— Студено ли ти е? Трепериш.

— Ще ме стоплиш ли?

Последва малко шаване и ето че върху тях бе метнато едно одеяло. А после светлините угаснаха.

Блей си пое дълбоко дъх, като че напълно доволен да остане така известно време. Куин затвори очи… и се осмели да вплете пръсти в тези на най-добрия си приятел.

— Добре ли си? — попита Блей неясно. Сякаш мозъкът му бе изключил почти напълно… но въпреки това го беше грижа.

— Да. Просто ми е студено.

Куин отвори очи в мрака. Единственото, което виждаше, бе ивицата светлина, процеждаща се изпод вратата.

Докато Блей постепенно се унасяше и дишането му ставаше все по-бавно и равномерно, Куин се взираше напред, въпреки че не виждаше нищо.

Смелост.

Мислеше си, че я има в излишък. Че начинът, по който беше отрасъл, го бе направил по-корав и по-силен от всеки друг. Че начинът, по който вършеше работата си, по който се хвърляше в горящи сгради или пък на пилотското място на разнебитени самолети, го доказваше. Че начинът, по който живееше, откъснат от всички и самодостатъчен, означаваше, че е силен. Че е в безопасност.

Ала истинското мерило на храбростта все още го очакваше.

След твърде много години най-сетне беше казал на Блей, че съжалява. И после, след твърде много драма, му беше благодарил.

Но да се престраши и да признае на глас, че е влюбен? Въпреки че Блей беше с друг?

Ето това беше истинският вододел.

И дяволите да го вземат, щеше да го направи.

Не за да раздели Блей и Сакстън… не, не беше това. Нито за да обремени Блей.

В този случай, оказваше се, възмездието му щеше да бъде вричане. Нещо, направено без очаквания и без резерви. Скок без парашут, без сигурност, без нищо, което да те улови.

Блей го беше направил не веднъж, а няколко пъти… и да, на Куин страшно му се искаше да можеше да се върне във времето и да дръпне един хубав бой на тогавашното си Аз, та главата му да се проясни и да осъзнае каква възможност му се предлага.

За съжаление, в живота не ставаше така.

Време бе да отвърне със същата сила… и по всяка вероятност да понесе болката, която щеше да последва, когато го отхвърлят далеч по-мило, отколкото го бе сторил той.

Затвори очи и поднесе ръката на Блей към устните си, целувайки лекичко кокалчетата му. След това се отдаде на съня, остави се да го погълне забрава, знаейки, че поне през следващите няколко часа ще бъде в безопасност, в прегръдките на любовта на живота си.

68

На следващата вечер, докато нощта се спускаше отвън, Асейл седеше гол на бюрото си и очите му се местеха по монитора пред него. Образът там беше разделен на четири квадранта, върху които пишеше „север“, „юг“, „изток“ и „запад“, и от време на време той манипулираше камерите, променяйки фокуса и посоката им. Преместваше се на друга от камерите. Връщаше се на тази, която беше наблюдавал преди малко.

Беше взел душ и се бе обръснал преди няколко часа и прекрасно си даваше сметка, че трябва да се облече и излезе. Ненаситният за стока лесър вдигаше врява и твърдеше, че са го били измамили с една доставка. Само че близнаците бяха изпълнили сделката точно според исканията на убиеца… и го имаха на видеозапис.

Просто една мъничка предпазна мярка, по идея на Асейл.

Нямаше представа какво става, но несъмнено щеше да открие. Беше изпратил записа на телефона на лесъра преди около час и очакваше отговор.

Може би щеше да се наложи отново да се срещнат.

А и недоволният му купувач не беше единственото, надвиснало над него. Наближаваше онзи ден от месеца, когато двамата с Бенлоиз трябваше да си уредят сметките — сложен трансфер на средства, който изправяше всички на нокти, включително и Асейл. Ежеседмичните плащания, които правеше, възлизаха едва на четвърт от покупките му и на трийсето число от месеца трябваше да оправят баланса.

Страшно много кеш. А хората нерядко вземаха ужасно глупави решения, когато ставаше дума за толкова пари.

Освен това за първи път щеше да поиска близнаците да го придружат. Асейл не очакваше на Бенлоиз да му хареса компанията, но смяташе, че е време двамата му сътрудници да навлязат по-навътре в нещата… а това плащане щеше да бъде най-голямото, което беше правил някога.

Рекорд, който несъмнено скоро щеше да бъде подобрен, ако двамата с лесъра продължаха да работят заедно.

Асейл премести мишката. Щракна върху един от квадрантите. Завъртя камерата, насочвайки я към гората зад къщата.

Нищо не помръдваше. Никакви сенки не се стрелкаха между дърветата. Дори клоните на боровете не се поклащаха и от най-слабия ветрец.

Никакви следи от ски. Никаква притаена фигура, надничаща иззад някое дърво.

Може би го наблюдаваше отнякъде другаде, помисли си той. Отвъд реката. Отвъд пътя. Надолу по алеята.

За да се разсее, той посегна към стъкленицата, която стоеше до клавиатурата. Вече беше взел доза в късния следобед, когато угасващата светлина на деня бе наложила да превключи на нощно виждане. Оттогава беше взел още две дози просто за да остане буден.

Не беше спал от два дена.

Или бяха три?

Сребърната лъжичка описа кръг по дъното… и единственият резултат беше подрънкване на метал в стъкло.

Асейл погледна вътре.

Очевидно беше довършил съдържанието.

Обзет от раздразнение към всичко в живота си, той хвърли стъкленицата настрани и се облегна в стола си. Докато умът му се въртеше в кръг, а непреодолимият импулс да прескача от образ на образ се стягаше като примка около свободата на волята му, той смътно си даде сметка, че мозъкът му направо бушува.

Само че нямаше как да избяга. Нито щеше да отиде някъде скоро.

Къде ли беше красивата му крадла?

Несъмнено не може наистина да бе имала предвид онова, което бе казала.

Асейл разтърка очи. Ненавиждаше начина, по който препускаха мислите му, как се гонеха из главата му и отскачаха от черепа му. Просто не можеше да повярва, че тя действително възнамерява да се държи настрани.

Телефонът му иззвъня и той посегна към него твърде бързо и невъздържано. А когато видя кой се обажда, нареди на ума си да се стегне.

— Получи ли видеото? — попита вместо поздрав.

Гласът на най-големия му клиент не звучеше доволно.

— Откъде мога да съм сигурен кога е снимано?

— Несъмнено знаеш какви дрехи са носили хората ти по време на сделката.

— Тогава къде ми е стоката?

— Това не е моя работа. Моята отговорност се простира до момента, в който приключа сделката с представителите ти. Доставих искания продукт във време и място, одобрени и от двама ни, и по този начин изпълних задължението си към теб. Какво се случва след това, не ме засяга.

— Ако някога те хвана да се опитваш да ме прецакаш, ще те убия.

Асейл изпусна отегчена въздишка.

— Уважаеми, аз не бих си губил времето с подобни заплахи. Ако това се случи, откъде ще вземаш онова, от което се нуждаеш? И в тази връзка, нека ти напомня, че нямам никаква причина да бъда нечестен с теб и твоята организация. Печалбата, която ми носиш, е единственото, което има значение за мен, и ще направя всичко по силите си тя да не секне. Бизнес.

Последва дълго мълчание, ала Асейл не се залъгваше, че то е, защото лесърът от другата страна на линията е объркан или недоумяващ.

— Трябва ми нова доставка — измърмори убиецът след малко.

— И аз на драго сърце ще ти я осигуря.

— Трябва ми заем. — Асейл се намръщи, но лесърът продължи, преди да са го прекъснали. — Отпусни ми следващата доставка без пари и аз ще се погрижа да ти бъде платено.

— Не правя бизнес по този начин.

— Ето какво знам за теб и хората ти. Ръководиш малка група, която контролира огромна територия. Нуждаеш се от дистрибутори… защото уби онези, които бяха тук преди. Не се обиждай, но без мен и моята организация си загубен. Не можеш да обслужваш цял Колдуел… а стоката ти не струва нищо, ако не може да стигне до потребителите. — Асейл не отговори веднага и лесърът се изсмя тихо. — Или наистина си мислеше, че си неизвестен, приятелю?

Асейл стисна здраво телефона.

— Така че си прав — довърши убиецът. — Двамата с теб се нуждаем един от друг. Аз предпочитам да не се занимавам с големия доставчик, който и да е той. Особено в настоящото ми… въплъщение.

Да, само миризмата ще е достатъчна, за да накара Бенлоиз да ти затръшне вратата в лицето, помисли си Асейл.

— Нуждая се от теб, а ти от мен. И именно затова ще ми направиш нова доставка и ще ми отпуснеш четирийсет и осем часа, за да ти платя. Закъсали сме го един без друг, братко.

Асейл оголи зъби; отражението на лицето му в монитора беше направо страховито. И все пак гласът му си остана равен и спокоен.

— Къде би искал да се срещнем?

Лесърът отново се разсмя, сякаш всичко това му доставяше удоволствие, и Асейл се съсредоточи върху образа на разкривеното си в гримаса лице. Неразумно би било от страна на убиеца да започне да се лакоми или да си позволява твърде големи волности.

Единственото нещо, което важеше за всеки бизнес, е, че никой не е незаменим.

* * *

Когато се събуди, Трез имаше чувството, че се носи върху облак… и за частица от секундата се зачуди дали наистина не беше така. Тялото му сякаш бе напълно безтегловно, дотам, че не беше сигурен дали лежи по гръб, или по корем.

Странен звук проникна през обгръщащата го мъгла.

Шшшхт.

Повдигна глава и чувството за ориентация го връхлетя на мига. Червеното сияние на електронния будилник му показа, че е по корем, излегнат по диагонал.

Звукът се повтори.

Какво беше? Метал в метал?

Усещаше, че Ай Ем се движи в коридора отвън, присъствието му — така познато на Трез, както и неговото собствено. Което значеше, че ако в апартамента имаше още някой или пък някаква опасност, Ай Ем щеше да се погрижи.

Трез се надигна и стаята се завъртя около него. Но разбира се, в стомаха му нямаше нищо, ама абсолютно нищичко. Всъщност напълно възможно беше да си е изповръщал черния дроб, бъбреците и белите дробове, докато бе траяла мигрената. Добрата новина беше, че болката си бе отишла и последвалото я замайване не беше неприятно. Малко като да си пиян, но без махмурлук.

Когато отиде в тоалетната, не допусна грешката да включи осветлението. Все още беше твърде рано за това.

Душът беше толкова прекрасен, че за малко да се разциври. Не си направи труда да се обръсне — щеше да има време за това по-късно, след като сложеше нещо в стомаха си. Халатът беше приятно топъл, особено когато го уви хубаво около себе си и вдигна реверите, така че да покрият врата му.

Виж, това с босите крака бе гадничко, особено когато излезе от стаята си и стъпи върху мраморния под в коридора. Само че трябваше да открие какъв, по дяволите, беше този…

Закова се на място пред отворената врата на брат си. Ай Ем беше в дрешника и сваляше ризи от закачалките. Когато смъкна поредния наръч от месинговата пръчка, звукът се повтори.

Естествено, Ай Ем изобщо не изглеждаше изненадан от появата на брат си. Просто метна дрехите на леглото.

Мамка му.

— Отиваш ли някъде? — промърмори Трез, гласът му — прекалено тих и в собствената му глава.

— Да.

По дяволите.

— Виж, Ай Ем, не исках да…

— Ще събера и твоя багаж…

Трез примигна няколко пъти.

— О?

Поне брат му нямаше да се измъкне сам. Освен ако не го правеше, за да си достави удоволствието да изхвърли всички вещи на Трез през балкона?

— Намерих ни по-сигурна квартира.

— В Колдуел ли е?

— Да.

Трез се почувства като в някаква телевизионна игра.

— Ще ми кажеш ли пощенския код?

— Щях, стига да го знаех.

Трез изстена и се облегна на касата на вратата, потърквайки очи.

— Намерил си място, където да отидем… и не знаеш къде е?

— Не, не знам.

Добре, може би това допреди малко не беше мигрена, а инсулт.

— Извинявай, но не разбирам…

— Разполагаме с… — Ай Ем си погледна часовника — три часа, за да си съберем нещата. Само дрехи и лични вещи.

— Значи, мястото е обзаведено — сухо отбеляза Трез.

— Да.

Трез прахоса известно време да гледа как брат му проявява забележителна експедитивност в събирането на багажа. Ризите бяха свалени от закачалките, сгънати прилежно и прибрани в черния му куфар. Същото се случи и с панталоните. Пистолетите и ножовете намериха място в комплект стоманени куфарчета.

С това темпо Ай Ем щеше да приключи само за половин час.

— Трябва да ми кажеш къде отиваме.

Ай Ем го погледна.

— Ще се преместим при Братството.

Мъглата, обгръщаща ума на Трез, в миг се изпари.

— Извинявай, какво каза?

— Ще се пренесем при тях.

Очите на Трез за малко да изскочат.

— Аз… чакай малко, май не те чух правилно.

— Чу ме.

— С чие одобрение?

— Рот, син на Рот.

— Маааамка му. Как успя да го уредиш?

Ай Ем сви рамене, сякаш не бе сторил нищо по-сложно от това, да им направи резервации в някой евтин мотел.

— Говорих с Ривендж.

— Не знаех, че той има такова влияние.

— Няма. Само че говори с Рот… който оценява подкрепата ни на онова заседание на Съвета и смята, че бихме били добро попълнение към домашния им фронт.

— Бои се от нападение — тихо каза Трез.

— Може би. А може би не. Онова, което знам със сигурност, е, че там никой няма да ни открие.

Трез изпусна дъха си. Значи, това била причината. Брат му искаше той да бъде завлечен обратно при с’Хийб толкова, колкото и той самият.

— Невероятен си.

Ай Ем отново сви рамене по своя характерен начин.

— Можеш ли да се заемеш с опаковането на багажа си, или искаш аз да поема?

— А, не, добре съм. — Трез се оттласна от касата на вратата и се обърна. — Задължен съм ти, братко мой.

— Трез.

Той погледна през рамо.

— Да?

Очите на брат му бяха мрачни.

— Това не е магическо решение на всичките ти проблеми. Не можеш да избягаш от кралицата. Просто ни спечелих малко време.

Трез сведе поглед към босите си крака… и се запита колко ли далеч можеха да стигнат, обути в спортни обувки.

Доста.

Брат му беше единствената връзка, която все още не беше прекъснал; единственото, с което не искаше да се раздели, за да се спаси от живота в златната клетка на сексуалното робство.

А в мигове като този, когато Ай Ем за пореден път спасяваше положението, и то по такъв начин… Трез се питаше дали изобщо би бил в състояние да го остави.

Може би в края на краищата щеше да се наложи да отстъпи и да приеме предначертаната си съдба.

Шибаната кралица. И проклетата й дъщеря.

Традициите нямаха никакъв смисъл. Той никога не бе виждал младата принцеса. Никой не беше. Открай време беше така — наследницата на трона беше свещена за майка си, защото именно тя щеше да ги управлява в бъдеще. И досущ като някоя рядка роза, никой нямаше право да я съзре, преди тя да бъдеше подобаващо обвързана.

Чистота и всичко останало.

Дрън, дрън, дрън.

След като я омъжеха обаче, тя беше напълно свободна да се появява в обществото, свободна да живее живота си сред с’Хийб. А окаяното копеле, оженило се за кучката? То заемаше мястото й между стените на двореца, правейки всичко, което тя поиска, когато тя поиска… при положение че точно в този момент не се кланяше в краката на майка й.

Да, страхотен живот.

И те смятаха, че той би трябвало да гледа на хомота, който искаха да надене, като на най-висока чест?

Как ли пък не!

През последното десетилетие Трез беше превърнал тялото си в бунище, чукайки всички онези човешки жени… а най-откаченото бе, че му се щеше всички онези досадни заболявания на човеците да бяха нещо, което да е в състояние да прихване. Само че къде ти този късмет. Беше правил толкова небезопасен секс с другата раса, колкото изобщо беше възможно, и все още беше здрав като бик.

Колко жалко.

— Трез? — Ай Ем изпъна рамене. — Трез? Кажи нещо. Къде си?

Трез се вгледа продължително в брат си, запечатвайки в паметта си гордото интелигентно лице и бездънните проницателни очи.

— Тук съм — промълви той. — Ето, виж.

И като разпери ръце, се завъртя в кръг на босите си крака, увит в халата си и все така в плен на замайването, последвало мигрената.

— Какво става в този твой мозък? — настоя Ай Ем.

— Нищо. Мисля, че това, което си сторил, е невероятно. Ще ида да си събера нещата и да се приготвя. Кола ли ще изпратят или какво?

Ай Ем присви очи, но все пак отговори:

— Аха. Иконом, на име Фред. Или пък беше Фостър?

— Ще бъда готов.

Трез се отдалечи, а утайката на главоболието му се отцеди от него, докато се взираше в бъдещето… сериозно разтревожен за тази последна връзка в живота му.

Ала това беше добър ход. Ай Ем имаше право — през последните години лъжеше сам себе си; прекрасно си даваше сметка, че възрастта на принцесата нараства, времето минава и денят, в който той трябваше да плати, наближава.

Има неща, които можеш да отлагаш. Ала това не беше едно от тях.

По дяволите, май щеше да се наложи да изчезне. Дори ако това го убиеше.

А и ако брат му беше с Рив в имението на краля, щеше да има точно тази защита, от която щеше да се нуждае, ако Трез се изпареше яко дим.

Пък и кой знае — след всичко, което се случваше, за Ай Ем може би щеше да е облекчение да се отърве от него.

69

Животът на Куин претърпя още един обрат само петнайсет часа след като изгуби девствеността си. По-късно щеше да си помисли, че поговорката как нещата се случват по три може и да беше вярна. Но докато то траеше, единственото, което Куин искаше, бе да го преживее…

По някое време през деня двамата с Блей се събудиха, разделиха се и всеки пое по пътя си.

Куин би предпочел да се върнат в основната част на имението заедно, ала той трябваше да мине през стаята на Лукас, а Блей нямаше търпение да се прибере и да си вземе душ. Което всъщност не беше толкова лошо, защото така той можа да се отбие и при Лейла.

И при брат му, и при Избраницата всичко беше спокойно: и двамата спяха в леглата си. Лукас мъничко си бе възвърнал цвета на лицето, а когато влезе в стаята на Лейла, Куин за първи път усети бременността й. Вълната на хормоните го блъсна още щом прекрачи прага и го накара да се закове на място, толкова беше мощна.

Което беше страхотно.

Далеч не толкова страхотно бе това, че докато минаваше покрай вратата на Блей, го обзе желание да почука, да се шмугне вътре… и отново да заспи.

Вместо това се бе озовал между четирите стени на собствената си стая, сам-самичък.

В леглото. И мрака. Като ту се унасяше, ту отново се събуждаше през двата часа, които му оставаха до Първото хранене.

Така че когато вратата се отвори рязко и фигури в черни роби влязоха в стаята му, минало и настояще се сблъскаха и се сляха в едно… така че нападението на бранителите на честта се надигна от гробището на паметта му и се озова право в стаята му в имението.

Без да е сигурен дали това е сън, или действителност, първата му мисъл бе, че се радва, че Блей не е с него. Той веднъж вече го бе открил мъртъв край пътя. Никой нямаше нужда да изживее подобно нещо два пъти.

Втората му мисъл бе, че щеше да убие възможно най-много от тях, преди те да довършат онова, което му готвеха.

Скочи от леглото с боен вик и голото му тяло се хвърли в атака с такава мощ, че повали първите двама мъже. Въртейки се в кръг, той сипеше ритници и юмруци по всичко, изпречило се на пътя му и за миг изпита удовлетворението да види как натрапниците изругаха и отскочиха назад.

Нещо го улови през гърдите и го завъртя с такава сила, че той се повдигна от земята и полетя, описвайки кръг…

Я, стена.

Сблъсъкът беше почти необорим аргумент против блестящата му идея да се съпротивлява — лицето, гърдите и бедрата му се удариха в стената с такава мощ, че тя като нищо се вдлъбна под него, като в анимационните филмчета.

Той начаса опря длани в нея, готов да се оттласне…

Ръката, която се стовари върху тила му и го задържа на място, спокойно можеше да е и от стомана. В нея нямаше и помен от плът или кости, докато Куин се мъчеше да се съпротивлява, тялото му — отказващо да бъде подчинено…

— По-спокойно, задник такъв. Успокой шибаната топка, преди да съм се видял принуден да те нараня.

В гласа на Вишъс нямаше никаква логика.

А после с периферното си зрение Куин забеляза, че около него се бе образувал кръг и фигурите в черни одежди го обграждат така сигурно, както желязната ръка стискаше врата му.

Ала не го нападаха.

— Просто се успокой — каза Ви в ухото му. — Поеми си дъх, хайде… дишай дълбоко. Никой няма да те нарани.

Думите наистина помогнаха — хладнокръвният, спокоен глас проникна през мъглата на инстинкта за самосъхранение и намали звука на паниката, ревяща в главата му. В резултат на което Куин се разтрепери, докато мускулите му се опитваха да се справят с прилива на адреналин.

— Вишъс?

— Аха. Аз съм, мой човек. Ти просто продължавай да дишаш дълбоко.

— Кой… друг?

— Рейдж.

— Бъч.

— Фюри.

— Зейдист.

— Тор.

Всяко име беше изречено с гласа на притежателя си и дълбоките сериозни тонове проникнаха в ума на Куин, помагайки му да се върне напълно в настоящето и реалността, от която миналото не беше част.

Последното име бе и последното стъпало от стълбата, която го изведе от хаоса и объркването и го върна обратно към действителността.

— Рот.

Куин понечи да обърне рязко глава към краля, но си остана само с желанието.

— Сега ще те пусна — каза Ви. — Никакви глупости повече, нали?

— Аха.

— На три. Едно. Две. Три.

Вишъс отскочи назад и зае поза, готов за ръкопашен бой — леко разкрачени крака, вдигнати ръце, свити юмруци. Въпреки че качулка скриваше лицето му, Куин съвсем ясно можеше да си представи изражението му и изобщо не се съмняваше, че един погрешен ход, и отново щеше да прегърне стената… а честно казано, веднъж му беше предостатъчно.

Чувстваше се с поне петнайсет сантиметра по-плосък.

Като ругаеше, Куин се обърна бавно, вдигнал ръце, така че братята да ги виждат.

— Ще ме изхвърлите от къщата ли?

Нямаше представа какво е направил, но с неговото умение да вбесява всички около себе си (и то съвсем целенасочено) можеше да бъде всичко.

— Естествено, че не, идиот такъв — разсмя се Ви.

Изправен срещу сериозните фигури с черни качулки, Куин се опита да открие лицата им, да срещне очите им, да си напомни, че това са мъжете, заедно с които беше работил, с които рамо до рамо се беше бил, онези, които винаги щяха да му пазят гърба.

Какво тогава ставаше, по дяволите…

Третата фигура отляво вдигна ръка, един дълъг пръст се протегна и посочи право гърдите на Куин.

Изведнъж Куин сякаш се върна в окончателно съсипания самолет, драматичният полет беше приключил, Зейдист беше жив и добре, целта му — постигната… и той го сочеше точно както сега.

На Древния език Рот каза:

— От въпроса, който ще ти бъде зададен тази нощ, няма връщане назад. Ще бъдеш попитан само веднъж и отговорът ти ще важи до края на дните ти. Готов ли си да бъдеш попитан?

Сърцето на Куин заблъска в гърдите му. Очите му се местеха наоколо, не можеше да повярва, че…

Само че… как беше възможно? С оглед на потеклото и дефекта му, не беше законно за някого като него да…

Изведнъж пред очите му изникна образът на Сакстън, работещ в библиотеката в продължение на дълги нощи.

Мили… боже.

Толкова много въпроси: защо той? Защо сега? Ами Джон Матю, който вече, незнайно как, носеше знака на Братството върху гърдите си?

Докато мислите препускаха в главата му, той си даваше сметка, че трябва да отговори, но просто не можеше…

С внезапна яснота си помисли за дъщеря си и пред очите му пак изплува образът, който бе видял пред дверите на Небитието.

Той отново изгледа качулките една по една. Каква ирония само. Едва преди две години бранители на честта в черни одежди бяха изпратени, за да му дадат да разбере, извън всяко съмнение, че семейството му не го иска. А ето че тези мъже бяха дошли тук, за да го приемат в едно друго семейство, сплотено от връзки не по-малко силни от тези на кръвта.

— И още как, по дяволите — отвърна той. — Попитайте ме.

* * *

Първият признак, че става нещо голямо, бе звукът от стъпките, минали покрай стаята му. Блей стоеше пред огледалото и се бръснеше, когато ги чу да се разнасят в коридора със статуите, тежки, ритмични… и многобройни.

Трябва да беше Братството.

А после, когато се наведе над мивката, за да изплакне крема за бръснене от бузите си, нещо тупна тежко на пода в съседната стая… или пък беше запратено към стената? И мамка му — звучеше така, сякаш идваше от стаята на Куин.

Блей спря водата, уви една хавлия около кръста си и изскочи в коридора, втурвайки се към…

Изведнъж се закова на място. Стаята на Куин беше тъмна, но светлината от коридора беше достатъчна, за да разкрие… група фигури в черни одежди, обградили Куин в кръг. Докато една от тях го притискаше с лице към стената.

Първата мисъл на Блей беше, че нови бранители на честта бяха дошли, за да се разправят с Куин… макар да знаеше отлично, че под черните роби бяха братята. Нямаше кой друг да бъде, нали така?

Гласът на Вишъс пропъди недоумението му, отеквайки бавно и отчетливо.

А после Куин беше пуснат. Когато се обърна, Блей видя, че е бял като платно и трепери, докато стоеше гол насред кръга от фигури с качулки.

Гласът на Рот проряза тишината, плътният му баритон изпълни мрака.

— От въпроса, който ще ти бъде зададен тази нощ, няма връщане назад. Ще бъдеш попитан само веднъж и отговорът ти ще важи до края на дните ти. Готов ли си да бъдеш попитан?

Блей закри с ръка устата си, която внезапно се бе отворила широко. Не можеше да бъде… нали? Канеха се да го приемат в Братството?

В миг всички елементи от пъзела си дойдоха по местата: дългите часове, през които Сакстън работеше в библиотеката; героичните постъпки на Куин; думите на Джон, че Куин вече няма да бъде негов аструкс нотрум.

Рот трябва да беше променил Древните закони.

Мили боже!

— И още как, по дяволите. Попитайте ме.

Блей не можа да сдържи усмивката си, докато се отдръпваше тихичко — Куин открай време не беше от онези, които си мереха приказките.

Когато се върна в стаята си, Блей се облегна на затворената врата и зачака. Няколко секунди по-късно тежките стъпки се разнесоха отново, минаха покрай стаята му и надолу по коридора, затихвайки постепенно… и завинаги променяйки историята.

През безбройните години, в които Братството бе съществувало, никой не бе приеман в редиците му, ако не беше син на брат и жена с кръв на Избраница във вените си. Строго погледнато, Куин беше аристократ — дори и след като семейството му се бе отрекло от него и въпреки дефекта му, потеклото му си оставаше факт. Ала той нямаше необходимите гени (нито пък воинското име) на останалите.

И все пак, ако издържеше церемонията, щеше да се завърне в имението като равен сред равни, а не като отритнат.

Хубаво беше, че Лукас е жив, за да види това. То щеше да има значение.

Блей се облече и когато провери телефона си, видя съобщението, изпратено от Тор до всички — че тази вечер никой нямаше да излиза на дежурство… и че ще се сдобият с двама нови съквартиранти. Сенките се местеха в имението.

Супер. Като се имаха предвид броженията сред аристокрацията и покушението над живота на Рот, едва ли можеше да има нещо по-хубаво от това, двете сенки да живеят под покрива им. В допълнение към уникалните възможности на Ласитър, кралят разполагаше с трима воини, надарени с допълнителни умения, които да го защитават.

С малко повечко късмет, Трез и Ай Ем може и да останеха в имението за постоянно.

Блей излезе от стаята си и се спусна тичешком по стълбите. Изобщо не се учуди, когато завари догените да се щурат насам-натам и да подготвят голямо тържество.

Колко ли дълго щеше да отнеме, чудеше се той.

И ужасно му се искаше да има нещо, с което да запълни времето си, докато чака.

Прекрасно знаеше, че няма смисъл да предлага помощта си на Фриц, затова отиде в билярдната, взе една щека и подреди топките. Докато натъркваше върха й с креда, във вестибюла отекна входният звънец.

— Аз ще отворя — провикна се той и с щеката в ръка отиде до монитора на охранителната система.

Отвън, с отпочинал и здрав вид, стоеше Сакстън.

Блей му отвори.

— Добре дошъл.

За миг по лицето на другия мъж се изписа изненада, но той бързо се съвзе и се усмихна.

— Здравей.

Блей не беше сигурен дали би трябвало да се прегърнат, или не. Да се здрависат?

— Трябва да сложим край на тази неловкост — заяви Сакстън. — Ела тук.

— Напълно си прав.

След една кратка прегръдка Блей взе куфарите му „Гучи“ и двамата поеха по стълбището един до друг.

— Е, как беше почивката?

— Чудесна. Отидох при леля ми… единствената, която все още ми говори. Тя има къща във Флорида.

— Опасно място за вампири. Няма много мазета.

— Да, обаче тя живее в каменен замък. — Сакстън кимна към фоайето. — Доста прилича на това място. Вечерите бяха топли, океанът — прекрасен, а нощният живот…

Сакстън не довърши и Блей го погледна.

— Всичко е наред, честно. Радвам се, че си изкарал добре. Наистина.

Сакстън го погледна продължително, а после промълви:

— Същото важи и за теб, нали?

Проклетата му бяла кожа на червенокосите. И най-малкото изчервяване си проличаваше моментално… а в момента лицето му буквално гореше.

Докато свиваха вляво пред кабинета на Рот, за да поемат по коридора със статуите, Сакстън се засмя.

— Радвам се за теб… и няма да задавам никакви въпроси.

Защото знаеше с кого е бил, помисли си Блей.

— Аха. Добре.

— Е, ще ми разкажеш ли клюките? — рече Сакстън, докато влизаха в стаята му. — Имам чувството, че съм отсъствал цяла вечност.

— Е, приготви се… и най-добре седни.

Лукас. Трез и Ай Ем. Куин и приемането в Братството.

Когато Блей свърши с разказването на новините, Сакстън остана да седи на леглото с широко отворена уста.

— Но за това с Куин си знаел, нали? — добави Блей, след като най-сетне приключи.

— Да, знаех. — Сакстън оправи папийонката си, въпреки че възелът й беше съвършено симетричен. — И трябва да отбележа, че макар да не знам така добре, както ти, как се справя в битка, всичко, което съм чувал, говори, че напълно заслужава тази чест. Разбрах, че е изиграл важна роля в извеждането на Рот на безопасно място след опита за покушение.

— Храбър е, това е вярно.

Освен всичко друго.

Докато поглеждаше към коридора и си припомняше фигурите с черни качулки, наобиколили приятеля му, единственото, което Блей си мислеше, бе… какво, по дяволите, щяха да правят с него?

70

Куин нямаше представа къде се намира.

Преди да излязат от стаята, му бяха връчили черна роба с нареждането да си сложи качулката, да постави ръце зад гърба си и да не вдига очи от пода. Можеше да говори единствено когато се обърнеха към него и беше повече от ясно, че начинът, по който се държеше, щеше да бъде част от преценката им за него.

С други думи — не биваше да се държи като задник или лигльо.

Е, това беше лесно.

Първата спирка, след като слязоха по голямото стълбище, беше кадилакът на Ви — позна го по миризмата на турски тютюн и звука на двигателя. Кратко пътуване, без да бързат. А после му наредиха да слезе и студен въздух нахлу под качулката на робата, както и под ръба й.

Босите му крака прекосиха участък леденостудена замръзнала земя, а после стъпиха върху гладка набита пръст, върху която нямаше сняг. Ако се съдеше по звуците, очевидно вървяха през някакъв коридор или пък пещера…? Не след дълго го дръпнаха, за да спре, чу как се отваря врата, а след това пое надолу. Много скоро отново го накараха да спре и нещо изтрака, сякаш се вдигаше още някаква преграда.

Сега под стъпалата си усещаше гладък мрамор. При това — топъл. Имаше също така и мека светлина — от свещ.

Господи, ударите на сърцето му отекваха гръмовно в ушите му.

Няколко крачки и ето че пак го спряха, а след това чу шумолене на плат. Братята сваляха робите си.

Искаше му се да погледне, за да види къде се намират и какво става, но не го стори. Както му бяха наредили, държеше главата си наведена надолу, а очите си — приковани в…

Тежка ръка се отпусна върху тила му и гласът на Рот изрече гръмовно на Древния език:

— Не си достоен да влезеш тук такъв, какъвто си сега. Кимни с глава.

Куин се подчини.

— Кажи, че не си достоен.

— Не съм достоен — отвърна той на Древния език.

Около него гласовете на братята се извисиха в мощен вик на Древния език, изразяващ несъгласие, и на Куин му се прииска да им благодари за подкрепата.

— Макар да не си достоен — продължи кралят, — тази нощ ти искаш да станеш такъв. Кимни с глава.

Куин се подчини.

— Кажи, че искаш да станеш достоен.

— Искам да стана достоен.

Този път гръмовният вик на братята изразяваше одобрение и подкрепа.

Рот продължи:

— Има само един начин да станеш достоен, единственият правилен начин. Плът от плътта ни. Кимни с глава.

Куин се подчини.

— Кажи, че искаш да бъдеш плът от плътта ни.

— Искам да бъда плът от плътта ви.

В мига, в който гласът му заглъхна, наоколо се надигна напев, дълбоките гласове на братята се сляха в съвършена хармония и ритъм. Куин не се присъедини, защото не му бяха казали да го стори… но някой пристъпи пред него, друг — зад него, а после всички започнаха да се поклащат напред-назад.

Собственото му тяло последва примера им и ето че те станаха едно цяло, мощните им рамене се полюшваха напред-назад в такт с напева, бедрата им се движеха ритмично, крачейки напред…

Куин се присъедини към напева. Не беше възнамерявал да го стори, то просто се случи. Устните му се разтвориха, дробовете му се изпълниха с въздух и гласът му се сля с гласовете на другите…

В мига, в който това стана, той се разплака.

Добре, че беше качулката.

През целия си живот бе искал да принадлежи някъде. Да бъде приет. Да бъде част от група, която уважава. Искал го бе отчаяно, с цялото си същество, но никога не го бе получил и това едва не го беше убило… беше оцелял само защото се бе разбунтувал против обичаите, нормите, фигурите на властта.

Дори не бе осъзнал, че напълно е изгубил надежда някога да познае подобно единение.

Ала ето го сега, някъде на земята, заобиколен от мъже, които го бяха… избрали. Братята, най-почитаните бойци на расата, най-могъщите войници, цветът на елита… бяха избрали него.

Не, това не беше случайността на рождението.

След като цял живот бе смятан за проклятие, да бъде приет с широко отворени обятия, тук и сега? Изведнъж Куин се почувства цял, така както никога преди…

Внезапно акустиката се промени, напевът започна да кънти, сякаш бяха влезли в огромна пещера с неимоверно висок таван.

Нечия ръка на рамото му го накара да се закове на място.

А после спряха и движението, и напевът, и последните звуци отшумяха.

Някой го хвана за ръката и го придърпа напред.

— Стълби — каза Зи.

Изкачи шест стъпала, а после подът под краката му отново стана равен. Спря едва когато гърдите и пръстите на краката му опряха в нещо, което приличаше на стена, от същия мрамор като този, по който стъпваше.

Зейдист се отдалечи, оставяйки го там.

Сърцето му се блъскаше неистово в гърдите.

Гласът на краля отекна като гръм.

— Кой предлага този мъж?

— Аз — отвърна Зейдист.

— Аз — заяви Тор.

— Аз.

— Аз.

— Аз.

— Аз.

Куин примига няколко пъти, когато един по един всички от братята предложиха да го приемат в редиците си. А след това дойде ред и на последния.

Гласът на краля прокънтя, силен и ясен:

— Аз.

Мамка му, отново трябваше да примига няколко пъти.

Рот продължи — аристократичната напевност на Древния език, подсилена от воинска мощ.

— Въз основа на заявеното от всички членове на Братството на черния кинжал и по предложение на Зейдист и Фюри, синове на воина от Братството Агъни; на Тормент, син на воина от Братството Харм; Бъч О’Нийл, свързан по кръв с мен; Рейдж, син на воина от Братството на черния кинжал Торчър; Вишъс, син на воина от Братството Блъдлетър; както и на мен, Рот, син на Рот, обявявам мъжа пред себе си, Куин, син на никого, за достоен претендент за членство в Братството на черния кинжал. По свое усмотрение и по силата на властта, която имам, в името на опазването на расата и в пълно съгласие с променените закони разрешавам да бъдат премахнати всички правила за потекло. Може да започнете. Обърнете го. Съблечете го.

Преди някой да се приближи до него, Куин изпъна рамене и успя да избърше очите си, така че отново беше мъж, когато го завъртяха и му свалиха робата…

Той ахна. Намираше се върху подиум, а пещерата наоколо беше огряна от стотици черни свещи, чиито пламъци се сливаха в симфония от мека златна светлина, която обливаше с треперливо сияние грубо издяланите стени и се отразяваше в лъскавия под.

Ала не това привлече вниманието му: между него и огромното, огряно от свещи пространство се издигаше олтар.

Насред който беше поставен голям череп.

Прастари, костите нямаха белия цвят на наскоро умрелите, а бяха потъмнели и разядени от времето, покрити с патината на древното, на свещеното, на дълбоко почитаното.

Това беше първият брат. Не можеше да бъде другояче.

Куин премести поглед от черепа и усети, че го обзема страхопочитание. Там долу, вдигнали очи към него, бяха живите носители на тази велика традиция. Братята стояха рамо до рамо и голите им тела образуваха внушителна стена от плът и мускули, а светлината на свещите се разливаше по силата и могъществото им.

Тор улови Рот за ръката и го поведе по стълбите, които Куин току-що беше изкачил.

— Отстъпи назад и се улови за клиновете — заповяда Рот на английски, докато отиваше до олтара, съпроводен от Тор.

Куин се подчини без колебание; плещите и задните му части се опряха в камъка, а пръстите му напипаха две солидни дръжки.

Когато кралят вдигна ръка, Куин изведнъж разбра как точно всеки от братята беше получил подобния на звезда белег върху гърдите си. Сребърна ръкавица с шипове на кокалчетата обвиваше юмрука на Рот… в който бе стиснат черен кинжал.

Тор протегна китката на Рот над черепа.

— Господарю.

Кралят поднесе оръжието към ръката си и светлината падна върху ритуалните татуировки, които описваха потеклото му… а после и върху острието, впило се в кожата.

Червена кръв избликна от раната и покапа в сребърната чаша, поставена във вътрешността на черепа.

— Моята плът — заяви кралят.

След това близна раната, за да я затвори, и ето че огромният мъж с дълга до кръста черна коса и неизменните тъмни очила бе поведен към Куин.

Дори и незрящ, Рот знаеше точно как са разположени телата им, колко висок е Куин, къде се намира лицето му…

Защото го стисна право за челюстта и с брутална сила отметна главата му назад и настрани, оголвайки гърлото му.

Сега вече Куин знаеше за какво служеха шибаните дръжки.

Жестоката усмивка на Рот оголи огромни кучешки зъби, каквито Куин никога не бе виждал.

— Твоята плът.

С мълниеносно движение кралят се впи във вената му без милост, проби кожата с едно брутално ухапване и всмукна няколко пъти, преглъщайки големите глътки една след друга. А после кучешките му зъби се прибраха и той прокара език по устните си, усмихвайки се като всемогъщ пълководец.

И тогава настъпи моментът.

Куин изобщо нямаше нужда да му казват да се стегне както никога досега. Ръцете му се сключиха около дръжките в стената, а раменете и краката му се напрегнаха, готови да посрещнат онова, което предстоеше.

— Нашата плът — изръмжа Рот.

Кралят не му спести абсолютно нищо. С все същата безпогрешна точност той сви в юмрук ръката, облечена в сребърната ръкавица, и с все сила я стовари в гърдите на Куин. Ударът беше толкова мощен, че устните на Куин изплющяха, раздвижени от въздуха, изкаран до последната глътка от дробовете му. Зрението му реши да си даде почивка за малко, но когато се завърна, той съвсем ясно видя лицето на Рот. По него се четеше неприкрито уважение… и пълна липса на изненада, сякаш бе очаквал Куин да приеме това по мъжки.

И с това не се приключи. Следващият наред беше Тор. Той пое ръкавицата и камата от Рот, произнесе същите думи, поряза ръката си, остави кръвта си да покапе в черепа, впи зъби в гърлото на Куин, а после го удари със силата на камион. След това дойде ред на Рейдж. Вишъс. Бъч. Фюри. Зейдист.

Когато всичко свърши, Куин кървеше както от раните на врата, така и от тези на гърдите си, тялото му беше обляно в пот и единствената причина да не се бе свлякъл на купчинка върху пода, беше мъртвата хватка, с която стискаше двете дръжки.

Само че изобщо не го беше грижа какво друго ще му сторят — той щеше да се задържи на крака каквото и да ставаше. Нямаше си и понятие от историята на Братството, но беше готов да се обзаложи, че никой от братята не се бе сринал като торба с пясък по време на церемонията по приемането си… и макар да нямаше нищо против в някои отношения да е пръв, това не включваше да е първият без топки.

Пък и засега нещата трябва да вървяха добре, помисли си той, защото останалите братя стояха наоколо, ухилени до уши, сякаш напълно одобряваха как се справя… и това му вдъхна още по-голяма решителност.

Кимвайки, сякаш беше получил заповед, Тор отново поведе краля към олтара и му подаде черепа. Повдигайки го високо, Рот каза:

— Това е първият от нас. Нека възхвалим воина, който даде живот на Братството.

Боен вик се изтръгна от братята, гласовете им, слели се в един, отекнаха като гръм в пещерата, а после Рот се приближи до Куин.

— Пий и стани един от нас.

Нямаше нужда да му повтарят.

С неочакван прилив на сила Куин грабна черепа и погледна право в очните кухини, докато поднасяше сребърната чаша към устните си. Отвори широко уста и изля кръвта в гърлото си, приемайки останалите мъже в себе си, поемайки силата им… присъединявайки се към тях.

Наоколо братята изръмжаха одобрително.

Когато свърши, Куин постави черепа обратно в ръцете на Рот и избърса уста.

От масивните гърди на краля се откъсна дълбок смях.

— Няма да е зле отново да се уловиш, синко…

И това беше последното, което Куин чу.

Сякаш мълния беше паднала върху него от небето, той бе залян от внезапна вълна на енергия, която превзе всичките му сетива. Отскочи назад, намери дръжките и се вкопчи в тях в същия миг, в който мощни конвулсии разтърсиха тялото му…

Имаше най-доброто намерение да запази съзнание.

Ала уви… неудържимият вихър, от който беше повлечен, беше прекалено силен. Тялото му се тресеше неистово, сърцето му се блъскаше в гърдите, мозъкът му свистеше като запален фойерверк и с едно мощно бум! над него се спусна мрак.

71

— Сола, защо не ми каза, че очакваме посетители?

Сола, която тъкмо оставяше раницата си на плота в кухнята, спря. Въпреки че баба й очевидно очакваше отговор, тя нямаше да се обърне, преди да е сигурна, че изражението й не издава и следа от изненадата й.

Когато беше готова, се завъртя на тока на ботуша си.

Баба й седеше край малката масичка, облечена в розово-син халат в тон с ролките в косата й и пердетата на цветя зад гърба й. На осемдесет години, тя имаше изящно набръчканото лице на жена, която бе преживяла тринайсет президенти, световна война и безброй лишения. Очите й обаче горяха със силата на някой, надарен с безсмъртие.

— Кой е идвал, вово̀[1]?

— Онзи мъж с… — Баба й вдигна ръка с кокалести пръсти и докосна ролките си. — … тъмната коса.

Мамка му.

— Кога?

— Беше много мил.

— Каза ли си името?

— Значи, не си го очаквала.

Сола си пое дълбоко дъх и се помоли да запази безразличния си вид въпреки разпита, който баба й провеждаше. По дяволите, след всичките тези години, през които живееше заедно с нея, би трябвало да е свикнала с това, че когато ставаше дума за въпроси, тя знаеше единствено как да ги задава, но не и да им отговаря.

— Никого не очаквах, така е. — И мисълта, че някой бе идвал в къщата й, я накара да сложи ръка върху чантата си. Където имаше деветмилиметров пистолет с лазерен прицел и заглушител. — Как изглеждаше?

— Много голям. И тъмна коса. Дълбоки очи.

— С какъв цвят? — Баба й не виждаше добре, но поне това несъмнено би запомнила. — Беше ли…

— Като нас. Говори с мен на испански.

Може би еротичният мъж, когото тя следеше, говореше два езика… всъщност — три, като се имаше предвид необикновеният му акцент.

— Е, спомена ли някакво име?

Не че това щеше да помогне — тя нямаше никаква представа как се казва мъжът, когото следеше.

— Каза, че го познаваш и че ще се върне.

Сола погледна дигиталния часовник на микровълновата. Беше малко преди десет вечерта.

— Кога дойде?

— Не много отдавна. — Очите на баба й се присвиха. — Да не излизаш с него? Защо не си ми казала?

Тук разговорът изведнъж премина на португалски и думите им се застъпваха и сливаха, „не излизам с никого“ се смесваше със „защо просто не се омъжиш“. Бяха водили този спор толкова пъти, че сега просто изпълняваха научените си наизуст роли в играната до безкрай пиеса.

— Е, аз го харесах. — Баба й се изправи и тропна с длани по масата, така че поставката за салфетки, върху която бяха сложени списания „Ванити Феър“, подскочи. На Сола й се прииска да изругае. — И мисля, че трябва да го поканиш тук на вечеря.

Бих го направила, бабо, само че не го познавам… а и ти едва ли щеше да мислиш по същия начин, ако знаеше, че е престъпник. И плейбой.

— Католик ли е? — попита баба й, докато излизаше от помещението.

Наркопласьор… така че ако е религиозен, страшно го бива в себеоправданията.

— Изглеждаше добро момче — каза баба й през рамо. — Добро католическо момче.

И това беше всичко… засега.

Докато тътреше обутите си в пантофи крака към стълбите, тя несъмнено се кръстеше. Сола съвсем ясно можеше да си я представи.

Изругавайки, тя отпусна глава и затвори очи. Част от нея просто не можеше да повярва, че мъжът се бе държал мило и задушевно, само защото проклетата врата беше отворена от дребничка бразилска старица. Католик, как ли пък не.

— По дяволите.

От друга страна, коя бе тя, че да се прави на толкова благочестива. Та нали самата тя беше престъпница. При това — от години… и фактът, че трябваше да издържа себе си и баба си, не оправдаваше всички онези взломове.

Кого ли издържаше загадъчният мъж, зачуди се тя, когато кучето на съседите се разлая. Близнаците? Те определено изглеждаха напълно самостоятелни. Дали имаше деца? Жена?

По някаква причина от тази мисъл я побиха тръпки.

Скръсти ръце на гърдите си и се загледа в пода, който баба й чистеше всеки ден, така че буквално можеше да ядеш от него.

Той нямаше никакво право да идва тук, помисли си тя.

От друга страна, самата тя бе отишла в къщата му неканена, нали така…

Сола се намръщи и вдигна очи. Прозорецът, обрамчен от надиплени розови перденца, беше съвършено тъмен, защото тя все още не беше запалила външното осветление. И все пак знаеше, че там има някой. Знаеше и кой е той.

Дишането й се накъса, сърцето й заби учестено и незнайно защо, ръката й се вдигна към гърлото.

Обърни гръб — нареди си тя. — И бягай.

Само че… не го стори.

* * *

Асейл не беше възнамерявал да отиде в къщата на своята крадла. Ала проследяващото устройство все още беше върху аудито й и когато то му съобщи, че се е прибрала у дома, просто не можа да се сдържи да не се дематериализира там.

Само че не искаше да го усетят, затова предпочете задния двор… което се оказа чудесен избор: когато крадлата му влезе в кухнята, той я видя в цял ръст… и нея, и онази, с която делеше къщата си.

По-възрастната жена бе очарователна, по онзи типичен за стариците начин, с ролки в косата, домашна роба — яркоцветна като пролетен ден, лицето й — красиво въпреки годините. Само че то не беше щастливо, докато тя седеше на масата и гледаше сърдито към онази, която, предположи Асейл, трябва да беше нейна внучка.

Двете жени размениха някакви реплики и Асейл се поусмихна в мрака. Между тях имаше много обич… както и доста раздразнение. Както винаги бе с по-възрастните роднини, били те човеци или вампири.

О, какво облекчение изпита, когато видя, че тя не живее с мъж.

Освен, разбира се, ако онзи, с когото се бе срещнала в ресторанта, не споделяше с тях малката къщичка.

Той изръмжа тихичко в тъмнината и кучето в съседния двор залая, предупреждавайки собствениците си за онова, което те дори не подозираха.

Миг по-късно крадлата му остана сама в кухнята, а по лицето й се четяха едновременно примирение и раздразнение.

Докато тя стоеше там, скръстила ръце на гърдите си и поклащаща глава, Асейл си каза, че трябва да си върви. Вместо това направи нещо, което не биваше — проникна с ума си през стъклото и отприщи желанието си.

Тя реагира мигновено. Гъвкавото й тяло, облегнато допреди секунда на плота, се изпъна и очите й погледнаха към неговите през прозореца.

— Ела при мен — каза той в студа.

И тя го стори.

Задната врата изскърца, когато я отвори с хълбок, така че долният й ъгъл нарисува дъга в снега на верандата.

Уханието й беше същинска амброзия за Асейл. И той преодоля разстоянието между тях само за миг, тялото му — тласкано от хищническа сласт.

Не спря, докато не се озова на сантиметри от нея. Така близо, гърди в гърди, тя бе толкова по-дребна и все пак ефектът, който имаше върху него, беше огромен. Ръцете му се свиха в юмруци, бедрата му се напрегнаха, кръвта му кипна, сърцето му заби лудешки.

— Не мислех, че някога ще те видя отново — прошепна тя.

Пенисът му се втвърди още повече само от звука на гласа й.

— Изглежда, че имаме недовършена работа.

И тя въобще не включваше пари, наркотици или информация.

— Наистина мислех онова, което ти казах. — Тя отметна косата си назад, сякаш й беше трудно да стои спокойно на едно място. — Повече няма да те шпионирам. Обещавам.

— Действително ми даде думата си. Но изглежда, ми липсва да усещам очите ти върху себе си. — Накъсаното й дишане преодоля студения въздух между устните им. — И не само тях.

Тя погледна настрани. А после — отново към него.

— Това не е добра идея.

— Защо? Заради онзи човешки мъж, с когото вечеря снощи?

Крадлата му се намръщи… навярно заради думите човешки мъж.

— Не. Не е заради него.

— Значи, той не живее тук.

— Не, само аз и баба ми.

— Одобрявам.

— Защо изобщо имаш каквото и да било мнение по въпроса?

— И аз се питам същото всеки ден — промърмори той. — Ала обясни, след като не е заради онзи мъж, защо да не се срещаме?

Крадлата му отново отметна косата си над рамото.

— Ти си… опасен.

— Казва жената, която почти винаги е въоръжена.

Тя вирна брадичка.

— Да не мислиш, че не видях окървавеното острие в преддверието на къщата ти?

— А, това ли. — Асейл махна пренебрежително с ръка. — Просто се погрижих за една работа.

— Помислих, че си го убил.

— Кого?

— Марк… приятеля ми.

— Приятел — чу се да изръмжава той. — Такъв ли ти е?

— Е, кого уби?

Асейл извади пура и понечи да я запали, но тя го спря.

— Баба ми ще усети миризмата.

Той вдигна очи към затворените прозорци на втория етаж.

— Как?

— Моля те, просто недей. Не тук.

Асейл отстъпи, кимвайки… макар да не помнеше някога да се бе отказвал от пура заради когото и да било.

— Кого уби?

Въпросът беше зададен прозаично, без следа от истерията, която би могла да се очаква от една жена.

— Не е нещо, което те засяга.

— По-добре да не знам, така ли?

Като се имаше предвид, че двамата дори не бяха от една и съща раса? Определено.

— Никой, когото някога би могла да срещнеш. Уверявам те обаче, че беше напълно основателно. Той ме предаде.

— Значи, си го е заслужавал.

Не беше въпрос. А по-скоро израз на одобрение. На Асейл определено му харесваше как тя приема нещата.

— Да, заслужаваше си го.

Последва кратко мълчание, а след това той просто трябваше да попита:

— Как се казваш?

Тя се засмя.

— Нима не знаеш?

— Откъде бих могъл да знам?

— Имаш право… и ще ти кажа, ако ми обясниш какво си наприказвал на моята вово̀. — Тя обви ръце около тялото си, сякаш й беше студено. — Знаеш ли, тя те е харесала.

— Кой ме е харесал?

— Баба ми.

— Че откъде изобщо ме познава?

Неговата крадла се намръщи.

— Когато си дошъл по-рано. Каза, че според нея си добър човек, и иска да те поканя на вечеря. — Изумителните тъмни очи отново се обърнаха към неговите. — Не че одобрявам идеята… какво? Ох! Хей!

Асейл си заповяда да охлаби хватката, с която дори не си бе дал сметка, че я стиска.

— Не съм идвал по-рано. И никога не съм разговарял с баба ти.

Крадлата му отвори уста. И я затвори. Отново я отвори.

— Не си бил тук тази вечер?

— Не.

— Тогава кой, по дяволите, ме търси?

Връхлетян от мощна закрилническа вълна, Асейл усети как кучешките му зъби се удължават, а горната му устна се повдига… но се спря навреме, потушавайки външния израз на онова, което ставаше вътре в него.

— Да влезем — каза той, кимайки рязко към кухнята. — Сега. И ще ми разкажеш всичко.

— Не се нуждая от помощта ти.

Асейл я изгледа от височината на своя превъзхождащ я ръст.

— Но все пак ще я получиш.

[1] Типично за Бразилия обръщение към баба. — Б.пр. ↑

72

Трез не беше свикнал да го карат където и да било. Обичаше сам да шофира. Да държи положението под контрол. Да избира наляво или надясно.

В този миг обаче се возеше на задната седалка на мерцедес с размерите на къща. Отпред Фриц, както се оказа, че му е името, караше като луд… не беше нещо, което можеш да очакваш от иконом, който изглеждаше така, сякаш бе на седем хиляди години.

Този път, с оглед на това, че съвсем наскоро се бе съвзел от мигрената си, Трез май нямаше нищо против да бъде просто пътник. Но ако двамата с Ай Ем щяха да живеят в проклетото имение, трябваше да знаят къде точно се намира то…

Какво. По. Дяволите.

По някаква причина, сетивата му уловиха промяна в атмосферата, някакво жужене в периферията на съзнанието му… предупреждение. И в същия миг пейзажът отвън, осветен от лунните лъчи, стана на вълни, сякаш изведнъж нещо се бе случило със зрението му.

Погледът му се върна към вътрешността на мерцедеса. Тук всичко си беше наред — и черната кожа на седалките, и ореховата гарнитура, и вдигнатата преграда изглеждаха точно както трябваше. Значи, на очите му им нямаше нищо.

Отново погледна навън и разбра, че деформацията не се дължи на внезапно появила се мъгла. Нито пък на заваляла суграшица. Не, това изобщо не беше заради времето… тук ставаше дума за нещо съвсем друго… сякаш ужас беше кристализирал във въздуха и изкривяваше очертанията на пейзажа.

Страхотна защита, помисли си Трез.

А пък той си бе въобразявал, че само те с брат му си имат своите трикове.

— Наближаваме.

— Какво е това? — промълви Ай Ем, който също гледаше през прозореца.

— Не знам. Но определено трябва да се сдобием с мъничко от него.

Колата рязко се заизкачва нагоре, което, като се имаше предвид лудешката скорост, с която караше старият иконом, беше като началото на пътуване с увеселително влакче. Само че на върха те не се спуснаха стремглаво надолу. Вместо това сякаш от нищото пред тях изникна внушително каменно имение. Трез се вкопчи в облегалките за ръцете и се приготви за удар.

Шофьорът им обаче знаеше точно къде се намират и от какво разстояние се нуждае мерцедесът, за да успее да спре. С умението на опитен каскадьор той завъртя кормилото и натисна спирачките, паркирайки между понтиак, за който Трез би дал една от топките си… и хамър, който повече приличаше на абстрактна скулптура, отколкото на нещо, което можеше да се шофира.

— Може би с него се е упражнявал — сухо отбеляза Трез.

Вратите се отключиха и двамата с Ай Ем излязоха едновременно.

Човече. Виж я само тази къща, помисли си Трез, докато отмяташе глава назад и вдигаше поглед високо, високо нагоре. В сравнение с огромната каменна постройка, той се чувстваше така, сякаш беше с размерите на палец.

Палецът на двегодишно дете.

Издигаща се високо в студената нощ, с гаргойли, които ги наблюдаваха от корнизите, и две зловещи четириетажни крила, разперили се в двете посоки, постройката прекрасно подхождаше на един вампирски крал — страховито, злокобно, заплашително.

Досущ като декор от някой филм на ужасите, само че тук всичко бе съвсем истинско, а онези, които живееха вътре, действително хапеха.

— Страхотно — заяви Трез, почувствал се като у дома си от първия миг.

— Господа, защо не заповядате вътре? — жизнерадостно каза икономът. — Аз ще се погрижа за багажа ви.

— Да, ама… — възрази Трез, насочвайки се към багажника, — ние имаме страшно много шибани… така де, имаме много чанти.

Струваше му се някак неправилно да ругае пред мъж, облечен във фрак.

Ай Ем кимна.

— Ние ще се оправим.

Икономът взе да мести поглед между тях, все така широко усмихнат.

— Моля ви, идете да се присъедините към празненството, господа. Ние ще се погрижим за тези тривиални неща.

— О, не, не можем…

— Да, наистина, няма да ни отнеме…

По лицето на Фриц се изписа объркване, заменено след миг от нещо, което доста приличаше на лека паника.

— Но моля ви, господа, вие трябва да отидете при останалите. Аз ще се погрижа за багажа. Това е част от задълженията ми в домакинството.

Притеснението му изглеждаше страшно не на място, но ако продължаха да спорят, само още повече щяха да го разстроят — очевидно икономът щеше да получи инсулт, ако те сами внесяха багажа си в къщата.

Е, човек трябва да се съобразява с местните порядки, помисли си Трез.

— Ами добре. Благодаря.

— Да, много ти благодарим.

Милата, широка усмивка начаса се завърна върху лицето на иконома.

— Чудесно, господа. Прекрасно.

Той им посочи тържествено вратата, сякаш можеше да има някакви съмнения относно предназначението на великолепния, подобен на катедрален вход, и като сви рамене, Трез пое нагоре по стъпалата.

— Мислиш ли, че ще ни позволи сами да си бършем задниците? — прошепна той.

— Само ако не ни види, когато отиваме в тоалетната.

Трез се изсмя и погледна брат си.

— Това шега ли беше, Ай Ем? Аха, мисля, че беше точно това.

След като смушка с лакът брат си, който изръмжа в отговор, Трез протегна ръка и хвана бравата на внушителната врата. Поучуди се мъничко, когато откри, че тя не е заключена, но разбира се, с всичката тази… каквото и да беше това наоколо… едва ли имаше нужда от бронирани врати и безброй резета. Вратата се отвори напълно безшумно, в което нямаше нищо чудно. Отвън мястото изглеждаше съвършено поддържано: всичко беше безупречно подредено, снегът — изринат, навсякъде — поръсено със сол.

Но разбира се, при положение че икономът отговаряше за това, вероятно едно валмо прах се считаше за катаклизъм с особено големи мащаби.

Трез прекрачи прага, оставяйки студа зад себе си, и се озова във вестибюл с мозаечен под и висок таван. Това очевидно беше мястото за проверка на посетителите и без да се колебае, той навря физиономия в камерата насреща си.

Начаса вътрешната врата, която спокойно можеше да охранява и банков трезор, се отвори широко.

— Здравейте! — разнесе се женски глас. — Ето че дойдохте.

Трез едва забеляза Елена, тъй като цялото му внимание беше погълнато от онова зад нея.

— Здрасти… как си…

Не че дочака отговора й.

Леле… Какви прекрасни цветове…

Трез почти не усети как пристъпва напред, но трябва да го беше сторил, защото се озова в най-невероятното архитектурно чудо, което беше виждал някога. Огромни колони от малахит и мрамор се издигаха към таван, по-висок от небесата. Кристални полилеи и златни аплици блещукаха. Кървавочервено стълбище с размерите на парк тръгваше от мозаечен под, който като че ли изобразяваше… ами да, разцъфнало ябълково дърво.

Колкото и суров и неприветлив вид да имаше мястото отвън, вътрешността му беше двойно по-великолепна.

— Може да се мери с двореца — отбеляза Ай Ем с възхита. — О, здравей, Елена.

Трез смътно си даде сметка, че брат му прегръща жената на Ривендж. Както и че наоколо има и други хора, главно жени, но между тях мярна Блей и един рус мъж, както и Джон Матю, и разбира се, Рив, който идваше към тях, подпирайки се на бастуна си.

— Партито не е за вас двамата, но може да се престорите, че е.

Ай Ем и Рив се прегърнаха, ала и този път вниманието на Трез беше другаде. Само че сега то не беше приковано от пъстроцветното изобилие наоколо.

На прага на помещение, което приличаше на официална трапезария, стоеше Избраницата, която беше видял в къщата на Рив, и разговаряше с друга жена, също в бяла роба.

В миг Трез престана да забелязва каквото и да било друго, очите му се приковаха върху Избраницата и останаха там.

Погледни ме — нареди той с ума си. — Погледни ме.

В този миг, сякаш почувствала призива му, тя погледна към него.

Трез начаса се втвърди, връхлетян от неудържим копнеж да отиде при нея, да я вдигне в прегръдките си и да я отнесе някъде, където да бъдат насаме.

И той да я маркира.

Гласът на Ай Ем беше последното, което искаше да чуе в ухото си в този миг:

— Все още не е за теб, братко.

Всичко да върви по дяволите, помисли си Трез, докато Избраницата отново се обръщаше към жената, с която говореше. Щеше да я има, дори това да му струваше живота.

А ако наистина се стигнеше дотам? Е, в този момент животът му и бездруго не приличаше особено на вълшебна приказка.

* * *

Когато дойде на себе си, Куин лежеше върху олтара. Черепът се намираше до главата му, сякаш първият брат беше бдял над него, докато той се съвземаше. Примига няколко пъти и когато зрението му се проясни, видя, че се взира в стена от имена — върху всеки сантиметър от големия мраморен къс, в който се бе облягал допреди малко, бяха вдълбани имена на Древния език.

Е, с изключение на мястото, където бяха дръжките.

Той се надигна и седна, при което му се зави свят, а гърбът му изпука шумно. Потри лице и скочи на крака, след което направи няколко стъпки… докато не се озова толкова близо, че можеше да докосне мрамора.

— Ти си в долния край — обади се Зейдист зад него и Куин се обърна рязко.

Братята отново стояха долу, ухилени до уши.

— Страшно е готино да си видиш името горе — разнесе се бостънският акцент на Бъч. — Убеди се сам.

Куин отново се обърна. И наистина, когато сведе поглед към долния десен ъгъл, откри името на ченгето… и своето собствено.

Краката му омекнаха и той се свлече на колене точно пред съвършено гравираните символи. След това плъзна очи по стената — отделните имена върху мрамора се сливаха в една обща, споена плетеница. Досущ като Братството. В него нямаше отделни личности, единственото, което имаше значение, беше групата.

А сега той беше част от тази група.

По дяволите… наистина беше там.

Куин се приготви за някакво преобразяващо изживяване… като разтърсващо чувство за принадлежност, надигащо се в гърдите му, или пък главозамайваща радост… или дори възторжени поздравления, отекващи в главата му.

Ала нищо такова не се случи. Радваше се, да. Гордееше се — и още как. Готов бе да излезе в нощта и да се хвърли в битка по-неудържимо и отпреди.

Само че докато се изправяше на крака, осъзна, че въпреки това новооткрито чувство за цялост, част от него си оставаше откъсната от всичко. Но какво ли можеше да очаква след дни като тези, които бе прекарал току-що… сякаш Съдбата бе сложила живота му в гигантски пасатор и сега правеше кайма от задника му.

А може би беше, защото открай време изобщо не го биваше с чувствата. И нищо не можеше да промени това.

Но поне не бягаше.

Когато слезе при братята, получи толкова потупвания по гърба и дружески пестници в гърдите, че вече знаеше как точно се чувства един футболист след тренировка.

А после го осени една мисъл — отиваше си вкъщи при Блей.

Света Богородице, майко Божия (ако можеше да заеме един израз от ченгето) — нямаше търпение да го види. Защо да не се измъкне тайничко и да му разкаже какво беше усещането, макар че вероятно не би трябвало да го прави. Или пък да се качи в стаята му след края на празненството и… е, да… за известно време.

Е, добре — сега вече го обзе възторг.

Рейдж му подхвърли черната роба.

— Добре дошъл в лудницата, жалко копеле такова. Сега вече няма мърдане, ще трябва да останеш с нас до края на дните си.

Куин се намръщи, спомнил си изведнъж за Джон.

— Ами задълженията ми на аструкс нотрум?

— Свършено е с тях — каза Ви, докато също се обличаше. — Вече си свободен.

— Значи, Джон знае?

— За повишението ти — не. Но му беше съобщено, че повече няма да бъдеш неговият личен войник. — Куин докосна татуировката под окото си и Ви кимна. — Да, ще трябва да променим това… но разбира се, става дума за почетно освобождаване от служба, не за смърт или уволнение.

Което определено беше по-добре от куршум в гърдите и плитък гроб.

Докато излизаха от пещерата, Куин я погледна за последен път. Странно, помисли си той — случилото се тук беше исторически момент, ала едновременно с това то като че ли беше естествената кулминация на всички онези нощи, в които се беше бил заедно с братята; висша логика, която правеше необикновеното събитие, разиграло се тази нощ… неизбежно.

Връщайки се по пътя, по който бяха дошли, много скоро се озоваха в коридор, където по стените от пода до тавана имаше рафтове.

— Исусе… Христе — ахна Куин при вида на купищата лесърски урни.

Всички спряха.

— Урните? — попита Рот.

— Аха — отвърна Тор през смях. — Момчето ни изглежда впечатлено.

— И с основание — подхвърли Рейдж, докато пристягаше колана на робата си. — Защото ние сме страхотни.

При тези думи не един и двама изстенаха и извъртяха очи към тавана.

— Поне не каза „адски гот“ — промърмори някой.

— Това е запазена марка на Ласитър — отвърна друг.

— Човече, онова копеле трябва да престане да гледа анимационните канали.

— Както и някои други неща.

— Съсредоточете се, момчета — прекъсна ги Рейдж. — Да отделим поне една минута.

Дрънканиците отстъпиха място на одобрително ръмжене — гърлен звук, който се надигна и се понесе между спомените за мъртвите им врагове.

— Само си помисли — рече Тор, обгръщайки с ръка рамото на Куин, — сега и ти ще можеш да слагаш твоите тук.

— Супер — промърмори Куин, докато оглеждаше най-различните урни. — Супер.

Излязоха през врата, която бе едновременно прастара, но и толкова здрава, че за да се пробие дупка в нея, на човек биха му трябвали мощни горелки и поне няколко часа. След това отместиха настрани друга преграда, която досущ приличаше на пещерна стена… и ето че излязоха през неголям отвор в земята и се озоваха обратно при кадилака. Караха известно време през гората и в мига, в който светлините на имението изникнаха пред тях, Куин усети, че започва да се вълнува; тялото му се изпъна напред в седалката, пръстите му се сключиха около дръжката на вратата.

Колата едва бе намалила ход, когато той отвори и изскочи навън. Останалите братя избухнаха в смях, докато слизаха както си му е редът и също поеха по стъпалата. Щом се озова пред внушителната врата, Куин я отвори, втурна се във вестибюла и завря лице пред охранителната камера.

Зад себе си чуваше гласовете на братята…

Неговите братя всъщност. Нали така?

Неговите братя дрънкаха безгрижно, докато прекрачваха във вестибюла, а после Фриц отвори вътрешната врата… и Куин едва не го събори, за да влезе във фоайето.

Вътре имаше цял куп усмихнати лица — шеланите на воините, кралицата, догени, щуращи се насам-натам… Ай Ем, Трез, Рив и Елена.

Ала очите на Куин търсеха червена коса, обходиха трапезарията, а после се насочиха към билярдната. Къде беше…

Куин замръзна.

В далечния край на билярдната маса, на дивана, обърнат към телевизора над камината, седяха Блей и Сакстън. Бяха с лице един към друг, в ръцете си държаха джин с тоник и изглеждаха потънали в разговор.

Изведнъж Блей се разсмя, отметнал глава назад…

И в този миг видя Куин.

Начаса изражението му стана сериозно.

— Поздравления!

Гласът на Лейла стресна Куин и той се обърна слепешком; в главата му цареше хаос, макар че не би трябвало да е така — от самото начало знаеше, че Сакстън ще се върне след ваканцията си.

— Толкова се радвам за теб!

Лейла го прегърна и той автоматично обви ръце около нея.

— Благодаря. — Куин се отдръпна и потърка глава. — Ами, ъъъ, как се чувстваш?

— Прекрасно и сякаш всеки миг ще повърна!

Куин рухна вътрешно, но се помъчи да открие радост в бременността.

— Радвам се. Толкова се радвам.

73

Сола се блъсна в печката, докато въвеждаше мъжа в къщата си. А после, сякаш за да оправи нещата, налетя право върху стола, в който бе седяла баба й допреди малко… но поне това успя да прикрие, като го придърпа и се настани в него.

— Ти също не си ми казал името си — промълви, макар че последното, за което мислеше, бяха техните имена.

Мъжът се разположи на масата срещу нея. От скъпите му дрехи и внушителния ръст всичко наоколо изглеждаше невзрачно — ламинатът между тях, столовете, кухнята.

Цялата къща.

Той протегна ръка над масата и заяви с плътния си глас с приказен акцент:

— Казвам се Асейл.

— Асейл? — Сола предпазливо хвана ръката му. — Странно име…

В мига, в който го докосна, през ръката й сякаш премина мълния и стигна чак до сърцето й, карайки го да забие лудешки, а лицето й да пламне.

— Не ти ли харесва? — прошепна той многозначително, сякаш знаеше съвсем точно какво се случва с нея.

Само че говореше за името си, нали? Да, точно така.

— Просто е… неочаквано.

— Кажи ми твоето — заповяда той, без да пуска ръката й. — Моля те.

Докато чакаше, докато държеше ръката й, докато двамата дишаха заедно, Сола си даде сметка, че понякога има неща дори по-интимни от секса.

— Марисол. Ала ми казват Сола.

Той измърка. Измърка.

— Аз ще те наричам Марисол.

И колко съвършено пасваше това. Господи, с този акцент той превръщаше името, което бе носила цял живот, в поема.

Сола издърпа ръка от неговата и я сложи в скута си. Ала очите й не се откъсваха от неговите. Имаше арогантно изражение, но Сола имаше чувството, че то си е там по принцип и няма нищо общо с нея. Косата му изглеждаше невъзможно гъста и несъмнено сресана с помощта на някакъв продукт — за нищо на света не би могла да оформи толкова съвършена вълна над челото му. А одеколонът му? Каквото и да си беше сложил, Сола почти се опиваше от невероятното ухание.

Със страхотния си външен вид, невероятното тяло и забележителния ум, Сола бе готова да се обзаложи, че светът е в краката му.

— Е, разкажи ми за този твой посетител — рече той и зачака, навел брадичка и впил поглед в нея изпод клепачите си.

Сола изобщо не беше изненадана, че е убил някого.

— Нямам представа кой е — сви рамене тя. — Баба ми каза само, че имал тъмна коса и дълбоки очи… — Тя се намръщи, забелязала, че ирисите му все така имат цвета на лунна светлина… нещо, което не би трябвало да е възможно. Контактни лещи? — Тя… ъъъ… не спомена име, но трябва да е бил учтив, в противен случай щях да науча, и още как. А, да, освен това говорил с нея на испански.

— Има ли някой, който би могъл да те търси?

Сола поклати глава.

— Аз не говоря за тази къща. Никога. Повечето хора дори не знаят истинското ми име. Ето защо си помислих, че си бил ти… кой друг би… искам да кажа, никой освен теб не е идвал тук.

— Някой от миналото ти?

Сола изпусна дъха си и се огледа наоколо, а след това извади салфетките от поставката и взе да ги подрежда.

— Не знам…

С живота, който беше водила, можеше да бъде кой ли не.

— В къщата има ли аларма? — попита той.

— Да.

— Докато не научиш повече, трябва да приемеш, че е опасен.

— Съгласна съм. — Мъжът, тоест Асейл, посегна към палтото си и тя поклати глава. — Никакви пури. Казах ти, че…

Той демонстративно извади златна химикалка и я вдигна високо. След това взе една от салфетките, с които тя си играеше допреди малко, и написа седемцифрен телефонен номер.

— Обади ми се, ако отново дойде. — Плъзна плоското квадратче по масата, без да вдига показалец от цифрите. — И аз ще се погрижа.

Сола се изправи толкова рязко, че столът й изскърца, при което тя замръзна и вдигна очи към тавана. Отгоре не се разнесоха никакви звуци, но си напомни, че трябва да бъде тиха.

Отиде безшумно до печката. Върна се обратно. Отиде до вратата към задната веранда. Пак се върна.

— Виж, не се нуждая от помощта ти. Оценявам…

Обърна се с намерението отново да отиде до печката… и едва не се блъсна в него. Сола ахна и отскочи назад — изобщо не го беше чула да помръдва…

Столът му беше в съвсем същото положение, както и докато седеше в него.

Не като нейния — бутнат назад.

— Какво… — Тя не довърши; зави й се свят. Не беше възнамерявала сериозно да го попита какво е, нали…

Когато той протегна ръка и взе лицето й в шепи, Сола осъзна, че ще й е адски трудно да му откаже каквото и да било.

— Ще ми се обадиш — заповяда той. — И аз ще дойда при теб.

Думите бяха изречени така тихо, че почти се изкривиха, гласът му бе дълбок… толкова дълбок.

Гордостта й се възпротиви, ала устата й отказваше да я остави да говори.

— Добре — каза вместо това.

Той се усмихна и устните му се извиха нагоре. Господи, кучешките му зъби бяха остри… и по-дълги, отколкото тя си спомняше.

— Марисол — измърка той. — Красиво име.

Приведе се към нея и с нежен натиск върху челюстта й я накара да повдигне брадичка. Не, по дяволите, не биваше да го прави. Не и в тази къща. Не и с мъж като него…

О, майната му на всичко това. С въздишка на капитулация Сола затвори очи и повдигна устни, за да срещне неговите…

— Сола! Сола, какво правиш там долу?

И двамата замръзнаха… а Сола в миг се върна назад във времето и отново стана на тринайсет години.

— Нищо! — извика тя.

— Кой е с теб?

— Никой… телевизорът е!

Три… две… едно…

— Не ми звучи като телевизора!

— Върви — прошепна тя, побутвайки лекичко силните му гърди. — Трябва да си вървиш веднага.

Клепачите на Асейл се спуснаха ниско.

— Мисля, че искам да се запозная с нея.

— Не искаш.

— Искам…

— Сола! Ей сега слизам!

— Върви! — изсъска тя. — Моля те.

Асейл прокара палец по долната й устна и като се приведе към нея, прошепна в ухото й:

— Възнамерявам да продължим от там, от където бяхме прекъснати. Просто искам да го знаеш.

След това се обърна и се отправи към вратата с дразнещо нехайство. И докато шумът от пантофите на баба й, слизаща с тътрене по стълбите, все повече се приближаваше, той отдели един миг, за да погледне през рамо, докато отваряше вратата.

Пламтящите му очи се плъзнаха по тялото й.

— Това съвсем не е краят.

А после си тръгна, слава на бога!

Баба й се показа частица от секундата, след като мрежестата врата се затвори.

— Е?

Сола погледна към прозореца до масата, за да се увери, че навън все още е тъмно като в рог. Аха. Непрогледна тъмнина.

— Виждаш ли? — Тя махна с ръка, посочвайки празната кухня. — Няма никого.

— Телевизорът не е включен.

О, защо баба й не проявеше услужливостта да стане разсеяна и да вземе да забравя, като толкова много други възрастни хора?

— Изключих го, защото ти пречеше.

— О! — Подозрителни очи се плъзнаха наоколо…

Мамка му. На пода имаше топящ се сняг, който двамата трябва да бяха внесли отвън.

— Хайде — каза Сола и обърна баба си с лице към себе си. — Достатъчно сме се тревожили за днес. Време е да си лягаме.

— Държа те под око, Сола.

— Знам, вово̀.

Докато двете се качваха заедно по стълбите, част от Сола се чудеше кой ли бе идвал да я търси и защо. А другата й част? Ами тя все още беше в кухнята, на ръба на това, да целуне онзи мъж.

Навярно беше по-добре, че ги бяха прекъснали. Сола имаше непогрешимото усещане, че нейният покровител… бе също така и хищник.

* * *

Обаждането, което Кор очакваше, дойде във възможно най-подходящия момент. Току-що беше приключил с проследяването и убиването на един самотен лесър под колдуелските мостове и тъкмо почистваше обичната си коса, изтривайки с лекота черната кръв с помощта на парче велур.

Първо я върна на гърба си и едва тогава вдигна телефона. Докато го правеше, хвърли поглед към войниците си, които се бяха събрали на групичка и на студения вятър обсъждаха битките от тази нощ.

— Кор, синът на Блъдлетър ли е?

Кор изскърца със зъби при тази неточност, но не я поправи. Името на Блъдлетър беше добро за репутацията му.

— Да. Кой се обажда?

Последва дълга пауза.

— Не знам дали би трябвало да разговарям с теб.

В гласа се долавяха аристократични нотки и това издаде самоличността на обаждащия се.

— Ти си доверен сътрудник на Елан.

Нова пауза, която подложи търпението на Кор на сериозно изпитание. Още нещо, което той запази за себе си.

— Да. Така е. Чу ли новината?

— За?

Когато се възцари трета пауза, Кор си даде сметка, че разговорът ще отнеме известно време. Подсвирна на войниците си и им даде знак да се отправят към техния небостъргач, който се намираше на няколко пресечки източно оттам.

Миг по-късно вече се намираше на покрива му, брулен от вятъра, който на любимата му височина беше още по-силен. Тъй като беше невъзможно да се говори, докато такъв вихър свири в ушите ти, той застана на завет зад някакви механични съоръжения.

— Новината за какво? — настоя.

— Елан е мъртъв.

Кор оголи зъби в усмивка.

— Нима?

— Не звучиш изненадан.

— Не съм. — Кор извъртя очи. — Макар, разбира се, да съм съкрушен.

В което имаше известна доза истина — беше, като да изгубиш удобен пистолет. Или по-точно — отвертка. Но тези неща можеха да бъдат заменени.

— Знаеш ли кой го е направил? — попита онзи, който се обаждаше.

— Е, вярвам, че ти знаеш, не е ли така?

— Братството, разбира се.

Поредната неточност, но естествено, Кор нямаше намерение да я поправя.

— Кажи ми, да не очакваш да отмъстя за него?

— Това не ми влиза в работата. — Скованият начин, по който беше изречено това, издаваше, че мъжът от другата страна на линията се бои да не го сполети същата съдба. — Семейството му ще потърси обезщетение.

— И ще бъдат напълно в правото си. — Когато не последва отговор, Кор разбра какво се очаква и изисква от него. — Мога да те уверя в две неща — в дискретността и защитата си. Предполагам, че си присъствал на срещата в къщата на Елан през есента. Позицията ми по отношение на краля не се е променила, а от този разговор се досещам, че споделяш възгледите ми. Прав ли съм?

— Не търся политическо или обществено влияние.

Да бе, да.

— Но разбира се.

— Аз… безпокоя се за бъдещето на расата… В това отношение с Елан бяхме на едно и също мнение. Само че не бях съгласен с тактиката, която той предлагаше. Убийството е твърде рисковано и в крайна сметка няма да постигне истинската ни цел.

Тъкмо обратното, помисли си Кор. Куршум в мозъка решаваше цял куп проблеми…

— Начинът да свалим краля от власт е чрез законите.

Кор се намръщи.

— Не разбирам.

— При цялото ми уважение, законът е по-силен от меча. Ако мога да перифразирам един израз на човеците.

— Неясните ти цитати ми губят времето. Говори ясно и точно, ако обичаш.

— Рот дължи властта си на Древните закони. Те постановяват едноличната му суверенна власт над всички аспекти от живота и обществото ни и му дават пълна свобода да постъпва както сметне за добре, без никой да може да му държи сметка.

Което бе и причината Кор да ламти за мястото му.

— Продължавай.

— Не съществуват никакви ограничения за това, което може да направи, посоката, в която може да поеме… всъщност, ако поиска, може дори да внесе поправки в Древните закони и да промени самата същност на традициите, залегнали в основите на нашето общество.

— Това ми е добре известно. — Кор си погледна часовника. Стига да не го задържаха на шибания телефон през следващите два часа, все още оставаше достатъчно време за битка. — Може би двамата с теб бихме могли да се срещнем утре вечер…

— Има само едно условие.

Кор се намръщи.

— Условие?

— Трябва да е в състояние да създаде, цитирам, „чистокръвен наследник“.

— И как точно това би представлявало проблем за него? Той вече е обвързан и без съмнение след време…

— Неговата шелан е нечистокръвна.

Сега беше ред на Кор да направи дълга пауза… и адвокатът на Елан побърза да се възползва от нея.

— Нека си го кажем направо. В расата ни има човешка кръв. От време на време вампири са се обвързвали с хора. Би могло да се твърди дори, че никой не е изцяло „чистокръвен“. Ала съществува огромна разлика между това, един цивилен да има дете от човешко същество, и това, кралят да създаде потомък, чиято майка е нечистокръвна… потомък, който след неговата смърт ще наследи престола.

Троу надникна иззад ъгъла на конструкцията, зад която се беше заслонил Кор.

— Всичко наред ли е? — попита той беззвучно.

Кор закри слушалката с ръка.

— С останалите може да се върнете на улицата. Аз ще се присъединя към вас след малко.

— Както заповядаш — отвърна Троу с лек поклон.

Той се отдалечи, а аристократът от другата страна на линията продължи да говори в слушалката.

— Както и сам знаеш, сред мнозина от членовете на управляващата класа цари безпокойство. Вярвам, че ако някой изнесе тази информация, това би било далеч по-ефективен начин да се справим с Рот, син на Рот, отколкото всяко покушение върху живота му. Особено след демонстрацията на могъщество, която ни поднесе на събранието онази вечер. Всъщност след това мнозина бяха сплашени до подчинение, волята им — смазана от държанието му, което беше направо свирепо.

Кор започна да прехвърля различните възможности през ума си.

— И разбира се, виждаш себе си като негов наследник, нали така?

— Не — долетя острият отговор. — Аз съм юрист и като такъв поставям логиката над всичко друго. В този климат на брожения и война, единствено боец може и трябва да застане начело на расата. Елан беше глупак да храни подобни амбиции и ти се възползваше от това. Знам го, защото те видях в къщата му в онази нощ през есента. Манипулираше го, както си искаш, макар той да смяташе, че е обратното. Искам промяна, да. И съм готов да сторя каквото мога, за да я осъществя. Но не храня илюзии за ползата от мен като владетел, нито пък имам желание да ме сполети същият край като Елан.

Кор се улови, че се обръща с лице към онази планина.

— Никой крал не е бил свален от власт по този начин.

— Никой крал не е бил свален от власт някога.

Е, прав беше.

Докато се взираше на северозапад, където бе видял онзи странен феномен, Кор си помисли, че кралят е там, заедно със своята кралица… както и неговата бременна Избраница.

Имаше време, когато без никакво колебание би предпочел по-кървавия път, онзи, който щеше да му достави удовлетворението да изтръгне престола от окървавените ръце на Рот. Ала тази война на думи беше… по-безопасна. За неговата жена.

Последното, което Кор искаше, бе да нападне мястото, където тя се хранеше, където спеше… където се грижеха за нейното състояние. Затвори очи и поклати глава на собствените си мисли. О, как само бяха паднали могъщите… и все пак един ден отново щяха да се въздигнат, зарече се той.

— Как предлагаш да действаме оттук нататък? — попита дрезгаво.

— Като за начало, без да вдигаме шум. Трябва да открия юридически прецеденти от миналото, в които терминът „чистокръвен“ е бил точно дефиниран. Хубавото е, че съществува дълга история на дискриминация срещу човеците, при това — още по-отявлена в миналото… когато бащата на Рот е издавал прокламации и е тълкувал закона. Това ще бъде ключът. Колкото по-силен е прецедентът, толкова по-успешни ще са изгледите ни за успех.

Каква ирония. Именно начинът, по който баща му беше тълкувал законите, щеше да коства трона на сина му.

— Нашият проблем е кралят. Той трябва да остане жив… и не бива да разбира за уязвимото място във властта си и да го отстрани, преди да сме готови за действие.

— Изпрати съответните пасажи на колегата ми по електронната поща, а след това ще се срещнем.

— Ще отнеме поне няколко дни.

— Разбирам. Но ще очаквам скорошно обаждане.

Докато си разменяха имена и Кор диктуваше имейла на Троу, усети как го обзема въодушевление. Ако мъжът от другата страна на линията беше прав, царуването на Рот щеше да приключи без повече кръвопролития. И тогава Кор щеше да бъде свободен да решава съдбата на расата. Доколкото знаеше, Рот нямаше преки роднини, така че ако той бъдеше свален, нямаше да има никой друг, който да може с основание да претендира за трона. Което не означаваше, че няма да изпълзят цял куп „роднини“.

Само че с подобни самозванци той знаеше как да се оправи. А с подкрепата на Съвета зад гърба си? Готов бе да се обзаложи, че много лесно можеше да бъде приет за лидер от всички.

Рот не беше единственият, който можеше да променя законите.

— Не губи никакво време — каза той. — Разполагаш с една седмица. Нито ден повече.

— Ще действам с цялата бързина, на която съм способен — долетя удовлетворяващият отговор от другата страна.

Прекрасен завършек на разговора.

74

Тунелът, който свързваше имението с тренировъчния център, беше хладен, сумрачен и тих.

Докато крачеше през него, Куин бе доволен, че е сам. Нямаше нищо по-отвратително от това, да си заобиколен от щастливи хора, когато на самия теб не ти се живее.

Когато стигна до вратата на склада зад офиса, той въведе кода, изчака механизмът да се отключи и отвори. Мина покрай канцеларските пособия и през още една врата, заобиколи бюрото и ето че вече беше в коридора пред залата с тежести. Само че не беше дошъл, за да тренира. След онова, което братята бяха сторили с него, тялото му беше схванато и го болеше… особено ръцете, благодарение на мъртвата хватка, с която беше стискал онези дръжки.

Човече, дланите му все още бяха изтръпнали и когато раздвижи пръсти, за първи път в живота си разбра какво бе усещането от това, да имаш артрит.

Продължи напред и спря, когато се озова в болничната част. Понечи да оправи дрехите си… и си даде сметка, че все още е облечен в черната роба.

Е, нямаше да се върне, за да се преоблече, това поне беше сигурно.

— Лукас? — каза, докато почукваше на стаята за възстановяване. — Буден ли си?

— Влез — долетя дрезгавият отговор.

Куин се стегна, преди да прекрачи прага. И добре, че го стори.

Полуизправен в леглото, Лукас все още изглеждаше така, сякаш беше на крачка от смъртта. Лицето, което Куин си спомняше като интелигентно и младо, сега беше набраздено и страшно. Тялото беше болезнено слабо. А ръцете…

Исусе Христе, ръцете.

А си мислеше, че него го боли!

Той се прокашля.

— Здрасти.

— Здравей.

— Ами… Как си?

Ама че въпрос! Брат му го очакваха седмици на легло, последвани от месеци на физиотерапия… и щеше да извади късмет, ако някога отново можеше да държи дори химикалка.

Лукас разкриви лице в гримаса, докато се опитваше да свие рамене.

— Учудвам се, че дойде.

— Е, ти си ми… — Куин се спря. Всъщност Лукас не му беше никакъв. — Имам предвид… да.

Лукас затвори очи.

— Винаги съм бил и винаги ще бъда твой кръвен роднина. Едно парче хартия не може да промени това.

Очите на Куин се спряха върху осакатената ръка и пръстена с печат.

— Мисля, че баща ни определено не би се съгласил с теб.

— Той е мъртъв. Така че мнението му вече няма никакво значение.

Куин примига и когато не каза нищо, Лукас отвори очи.

— Изглеждаш изненадан.

— Не се засягай, но никога не съм очаквал да чуя нещо такова от теб.

Лукас махна с ръка към съсипаното си тяло.

— Промених се.

Куин си придърпа един стол и след като седна, потърка лице. Беше дошъл тук, защото да посетиш доскоро мъртвия си, отчужден брат, бе единствената що-годе приемлива причина да си тръгнеш от парти, давано в твоя чест.

А да прекара нощта, гледайки Блей и Сакстън заедно? Нямаше да я бъде.

Само дето сега, когато беше тук, не мислеше, че е в състояние да води какъвто и да било разговор.

— Какво стана с къщата? — попита Лукас.

— Ами… нищо. Искам да кажа, след като… след случилото се никой не предяви претенции, а пък аз нямах права над нея. Тя премина във владение на Рот и той ми я върна… но, слушай, тя е твоя. Не съм живял там от деня, в който бях изритан от къщи.

— Не я искам.

Я виж ти — още една изненада. Докато растяха, брат му непрекъснато говореше за всичко, което би искал да постигне като възрастен — за образованието и издигането си в обществото, за това, как щял да продължи започнатото от баща им.

Да изрече нещо такова, бе равносилно на това, да се откаже от трон — немислимо.

— Някога бил ли си подлаган на мъчения? — промълви Лукас.

Куин си помисли за детството си. За бранителите на честта. Не че щеше да вземе да му натяква за това сега.

— Е, случвало се е да ме понатупат.

— Бас държа. Какво стана след това?

— Какво имаш предвид?

— Как свикна с нормалния живот след това?

Куин сви пръстите на ръцете, които го боляха, и сведе поглед към тях — въпреки болката, те бяха невредими и напълно функционални. Брат му, от друга страна, никога вече нямаше да може да брои на пръсти — възстановяването беше едно, ала регенерацията — нещо съвсем различно.

— Нормалното престава да съществува — чу се да казва той. — Просто… продължаваш напред, защото само това можеш да направиш. Най-трудното е да бъдеш с други… те сякаш са на различна честота, но ти си единственият, който си дава сметка за това. Те говорят за живота и за проблемите си и ти просто ги оставяш да си приказват. Сякаш използват друг език и трябва да си напомняш, че можеш да им отвърнеш единствено на техния собствен. Страшно е трудно да почувстваш някаква връзка с тях.

— Точно така — бавно каза Лукас. — Точно така.

Куин отново потърка лице.

— Никога не съм очаквал с теб да имаме нещо общо.

Ала ето че беше точно така. Лукас го погледна, съвършено еднаквите му очи срещнаха прецаканите очи на Куин и между тях наистина имаше връзка. И двамата бяха преминали през ада и това ги свързваше по-сигурно и по-силно от общото им ДНК.

Колко странно само.

Тази вечер като че ли му беше писано да открива семейство, където и да се обърнеше.

Освен на единственото място, където искаше.

Възцари се тишина, нарушавана само от отмереното пиукане на апаратурата край леглото. Куин остана още известно време. Двамата с брат му не разговаряха много, но това беше хубаво. Точно каквото той искаше. Не беше готов да сподели с него за Лейла и детето, пък и фактът, че Лукас не го попита дали е обвързан, беше повече от красноречив. А определено нямаше намерение да повдигне темата за Блей.

И все пак приятно беше да седи до брат си. Имаше нещо в онези, с които си израснал, онези, които са били край теб през детството ти, онези, които не помниш и ден от живота си, в който да не си ги познавал. Дори ако общото ви минало да е една огромна бъркотия, колкото повече остаряваш, толкова по-благодарен си, че шибаните копелета все още са на света.

То ти дава илюзията, че животът не е толкова крехък, колкото е в действителност… а понякога това е единственото, което ти помага да избуташ още една нощ.

— По-добре да си вървя, та да можеш да си починеш — каза най-сетне Куин, разтърквайки схванатите си крака.

Лукас обърна глава върху болничната възглавница.

— Интересен избор на облекло.

Куин погледна черната роба.

— А, този стар парцал ли? Беше първото, което ми попадна.

— Изглежда ми церемониално.

— Имаш ли нужда от нещо? — попита Куин, докато се изправяше. — Храна?

— Не, нищо не ми трябва. Но ти благодаря.

— Ще ми кажеш, ако се нуждаеш от нещо, нали?

— Ти си наистина свестен мъж, Куин, знаеш ли?

Сърцето на Куин пропусна един удар, а после заби учестено. Това беше изразът, който баща им винаги използваше, когато искаше да изрази одобрение… най-висша похвала, равносилна на мечешка прегръдка и потупване по рамото от някой нормален мъж.

— Благодаря, мой човек — дрезгаво отвърна той. — Ти също.

— Как можеш да го кажеш? — Лукас се прокашля. — Как, в името на Скрайб Върджин, можеш да кажеш нещо такова?

Куин изпусна шумно дъха си.

— Истината ли искаш? Е, ще ти я дам. Ти беше любимецът, аз — проклятието. В онази къща с теб бяхме диаметрални противоположности. Ала никой от нас нямаше избор. Ти беше също толкова малко свободен, колкото и аз. Нямаше избор за бъдещето си — то беше предопределено с раждането ти, а моите очи… ами по един странен начин те бяха моят билет към свободата, защото означаваха, че него не го беше грижа за мен. Успя ли да ме прецака в главата? И още как, но поне можех да решавам какво искам да правя и къде искам да ходя. Ти… ти никога не си имал този шанс. Не беше нищо повече от шибано уравнение — решено още когато си бил заченат, всички отговори — отдавна намерени.

Лукас отново затвори очи и потрепери.

— Непрекъснато мисля за това. Всички онези години, докато растях, от първия ми спомен… до последното, което видях в нощта, когато… — Той се позакашля, сякаш гърдите го боляха или пък сърцето му правеше номера. — Ненавиждах го. Знаеше ли това?

— Не. Но не мога да кажа, че съм изненадан.

— Не искам да се връщам в онази къща.

— Тогава не е нужно да го правиш. Но ако го сториш… аз ще дойда с теб.

Лукас отново го погледна.

— Наистина?

Куин кимна. Въпреки че изобщо не изгаряше от желание отново да прекрачи прага на онова място и да танцува с призраците на миналото, щеше да отиде там, ако Лукас го направеше.

Двама оцелели, върнали се на сцената на престъпленията, които ги бяха превърнали в това, което бяха днес.

— Да. Наистина.

Устните на Лукас се извиха в усмивка — бледо подобие на онази, която се появяваше върху лицето му някога. И Куин нямаше нищо против. Тази му харесваше много повече. Тя беше честна. Уязвима, но честна.

— Ще се видим скоро — каза той.

— Ще ми е… приятно.

Куин се обърна, отвори вратата и…

… видя, че Блей го чака отвън, приседнал на пода с цигара в уста.

* * *

Когато Куин излезе от стаята на брат си, Блей се изправи на крака и угаси цигарата си в ръба на питието, което държеше в ръка. Не беше съвсем сигурен как бе очаквал да изглежда приятелят му, но определено не и така — напрегнат и нещастен, въпреки невероятната чест, която му беше оказана. Но разбира се, да прекараш известно време край болничното легло на брат си, едва ли беше повод за радост.

А и Блей не беше глупак. Сакстън се беше прибрал.

— Мислех си, че ще те намеря тук — рече той, когато Куин не каза дори едно „здравей“.

Всъщност синьо-зеленият поглед на Куин шареше из коридора, спирайки се навсякъде другаде, но не и върху него.

— Е, ами… как е брат ти? — попита Блей.

— Жив.

Това май беше най-доброто, на което можеха да се надяват в момента. Освен това като че ли беше и всичко, което Куин възнамеряваше да каже. Може би не трябваше да идва тук.

— Аз… ъъъ… исках да те поздравя.

— Благодаря.

Добре, Куин все така не го поглеждаше. Вместо това се бе съсредоточил върху офиса, сякаш в ума си вече беше отворил вратата, отвеждаща в тунела между тренировъчния център и имението…

Звукът, разнесъл се, когато Куин изпука кокалчетата си, отекна като изстрел. След това той сви и изпъна пръсти, сякаш го боляха.

— Това е историческо събитие. — Блей понечи да извади нова цигара, но спря. — Първо по рода си.

— Напоследък доста неща се случиха за първи път.

В гласа на Куин се промъкна странна нотка.

— Какво означава това?

— Нищо. Не е важно.

Исусе, помисли си Блей, не трябваше да идва.

— Не можеш ли да ме погледнеш? Искам да кажа, ще те убие ли, ако ме погледнеш поне за миг?

Разноцветните очи се насочиха към него.

— О, видях те, и още как. Разбирам, че мъжът ти си е вкъщи. Ще му кажеш ли, че си ме чукал, докато го нямаше? Или това ще е малката ти мръсна тайна? Нали се сещаш — шшш, не казвай на братовчед ми.

Блей стисна зъби.

— Ти, лицемерно копеле такова!

— Извинявай, но не аз съм този, който има гадже…

— Сериозно ли смяташ да стоиш тук и да се правиш на страшно откровен? Все едно, когато Вишъс излезе от онази стая… — при тези думи той посочи вратата на болничната стая, — ти не скочи, сякаш ти беше пламнал задникът! Или искаш да ми кажеш, че си страшно горд от това, че чукаш мъж?

За миг Куин изглеждаше напълно поразен.

— Мислиш, че затова го направих? А не защото, чакай да видя… се опитвах да уважа факта, че изневеряваш на любовта на живота си?

Сега вече и двамата се бяха привели напред, а гласовете им отекваха в коридора.

— Глупости! — Блей махна с ръка. — Пълни и невъобразими глупости! Точно това ти е проблемът открай време. Никога не си искал да си го признаеш…

— Да си призная какво? Че съм гей?!

— Ти чукаш мъже! Какво означава това според теб?

— Това си ти… ти чукаш мъж. Ти не харесваш жени…

— Никога не си бил в състояние да приемеш това, което си — изрева Блей, — защото се боиш какво ще си помислят другите! Великият бунтар, господин Пиърсинг, осакатен от шибаното си семейство! Истината е, че си страхливец и винаги си бил такъв!

По лицето на Куин се четеше такава неудържима ярост, че Блей очакваше всеки миг да получи някой юмрук… и дори се надяваше това да стане, защото тогава щеше да има удоволствието да му отвърне със същото.

— Нека изясним нещо — излая Куин. — Дръж си твоите гадости в твоята половина на игрището. Което включва братовчед ми и това, че му изневери.

Блей вдигна ръце и закрачи напред-назад, защото иначе буквално щеше да изскочи от кожата си.

— Просто не мога да понасям това и миг повече. Не мога отново да премина през него. Имам чувството, че съм прекарал цял живот, разправяйки се с твоите простотии…

— Ако съм гей, как така ти си единственият мъж, с когото някога съм бил!

Блей се закова на място и го зяпна, а в ума му нахлуха образите на всички онези мъже, във всички онези тоалетни. В името на всичко свято, та той си спомняше всеки един от тях, дори и ако Куин — очевидно — ги беше забравил. Помнеше лицата им. Телата им. Оргазмите им.

Всички те — получили онова, за което той копнееше. И което не можеше да има.

— Как смееш! Как смееш, по дяволите! Или си мислиш, че не познавам сексуалната ти история? Нали трябваше да я гледам много по-дълго, отколкото ми се щеше. Честно казано, не беше особено интересна… също като теб.

Куин пребледня и Блей поклати глава.

— Аз съм дотук. Вече изобщо не ме е грижа. Това, че не си в състояние да приемеш себе си, ще прецака остатъка от живота ти, но проблемът си е твой, не мой.

Куин изруга, тихо и продължително.

— Никога не съм вярвал, че ще го кажа, но… ти изобщо не ме познаваш.

— Аз ли не те познавам? Мисля, че нещо се бъркаш, задник такъв. Ти не познаваш себе си.

Очакваше думите му да бъдат последвани от изригване. От Куин да се излее някакво театрално, прекомерно, титанично чувство.

Но не се случи нищо такова.

Куин просто изпъна рамене, вирна брадичка и заяви с овладян глас:

— Прекарах последната година, опитвайки се да разбера кой съм, да изоставя всяка преструвка, да се откажа от…

— Тогава, значи, напразно си пропилял триста шейсет и пет нощи. Но като всичко останало в цялата тази история, вината е единствено твоя.

И като изруга свирепо, Блей се обърна и се отдалечи, без да поглежда назад. Нямаше причина да го прави. В коридора нямаше никого, когото би искал да види.

Човече, ако дефиницията на лудост бе да правиш едно и също нещо отново и отново, очаквайки различен резултат, значи, той си беше изгубил разсъдъка преди много години. Заради умственото и емоционалното си здраве, заради самия си живот трябваше да остави всичко това зад…

Куин го сграбчи за ръката и го завъртя, завирайки разяреното си лице в неговото.

— Да не си посмял да си тръгнеш по този начин!

Блей усети, че го връхлита вълна на изтощение.

— Защо? Защото имаш да ми кажеш още нещо? Някое прозрение за истинската ти същност, от което всичко ще си дойде на мястото? Някакво голямо признание, което ще оправи курса на кораба и всичко ще стане съвършено като в приказка? Липсват ти думите за нещо такова, а на мен — наивността.

— Искам да си спомниш нещо — изръмжа Куин. — Опитах се да направя така, че нещата между нас да се получат.

Блей зяпна.

— Опитал си? Ти майтапиш ли се с мен? Мислиш, че да правиш секс с мен, за да си отмъстиш на братовчед ти, е връзка? Въобразяваш си, че едно-две тайни чукания са някаква любовна афера?

— Това бе единственото, с което разполагах. — Разноцветните очи се впиха в лицето на Блей. — Не казвам, че беше някаква велика любовна история, но го направих, защото исках да бъда с теб, независимо по какъв начин.

— Е, поздравления. Сега, когато и двамата опитахме стоката, уверено мога да заявя, че с теб не сме един за друг.

Куин отново започна да ругае и Блей зарови пръсти в косата си, с желанието да я отскубне от главата си.

— Слушай, ако това ще ти помогне да спиш денем (а не мога да повярвам, че ще те безпокои повече от една нощ), повтаряй си, че си сторил всичко по силите си, но просто не се е получило. Аз? Аз предпочитам истината. Това, което се случи между теб и мен, по нищичко не се различава от онова, което си правил с всички онези еднодневки, с които си бил. Секс… просто секс. А сега вече приключихме.

Очите на Куин пламтяха.

— Неправилно си ме преценил.

— Значи, освен че нарочно си затваряш очите, се и самозаблуждаваш.

— Хората могат да се променят. Вече не съм такъв и определено не и с теб.

Господи… какво тъжно облекчение бе да не изпита нищичко при тези думи.

— Знаеш ли… имаше време, когато бих паднал в краката ти, за да чуя нещо такова — промълви Блей. — Ала сега… сега единственото, което виждам, е как скочи от пода в секундата, в която някой се показа от стаята и ни видя заедно. Твърдиш, че било заради връзката ми със Сакстън? Много добре. Само че аз силно подозирам… не, напълно съм сигурен, че ако се вгледаш малко по-дълбоко в себе си, ще установиш, че реакцията ти има много повече общо с теб, отколкото с твоя братовчед. От толкова отдавна ненавиждаш себе си, че според мен не си в състояние да обичаш никого, нито пък да опознаеш истинското си Аз. Надявам се един ден да го разбереш, само че аз няма да съм част от тази изследователска експедиция — това поне мога да ти обещая.

Куин поклати глава, смръщил лице в такава гримаса, че между веждите му се появи дълбока бръчка.

— Май съм ти напълно ясен, а?

— Не е особено трудно.

— Е, просто за да знаеш — бях влюбен в теб.

— За три дни, Куин. Три дни. През които имаше достатъчно драма, че да накара „Война и мир“ да изглежда като комикс. Това не е любов. Това е хубав секс, за отвличане на вниманието от гадостите на живота.

— Не съм гей.

— Добре. Значи, си би. Билюбопитен. Експериментиращ. Все тая. Не ме е грижа. Наистина. Аз знам кой съм и именно така живея живота си. Ти си избрал нещо друго. Пожелавам ти успех. Защото то очевидно функционира страхотно.

С тези думи Блей отново се отдалечи.

И този път… Куин го остави да си върви.

75

Една седмица по-късно…

Животът се бе върнал в нормалното си русло, помисли си Куин, докато нахлузваше една тясна тениска през главата си, а след това грабна оръжията и коженото си яке.

Господи, не можеше да повярва, че едва преди седем дни беше приет в Братството. Имаше чувството, че е минала цяла вечност.

Излезе от стаята си, мина покрай мраморните статуи, покрай кабинета на Рот и почука на вратата на Лейла.

— Влез!

— Здрасти — каза той, прекрачвайки прага. — Как се чувстваш?

— Страхотно. — Лейла се надигна малко по-високо върху купчината възглавници и поглади корема си. — Всъщност и двамата се чувстваме страхотно. Доктор Джейн тъкмо беше тук. Показателите ми са отлични, а аз продължавам с джинджифиловата лимонада и бисквитите, така че съм много добре.

— Трябва да поемаш и някакви белтъчини, нали? — По дяволите, не искаше да прозвучи като заповед. — Не че ти казвам какво да ядеш.

— А, не, няма проблем. Всъщност Фриц ми донесе малко задушени пилешки гърди и стомахът ми ги прие, без да се бунтува, така че смятам всеки ден да продължавам по същия начин. Стига храната да няма особен вкус, мога да я преглътна.

— Имаш ли нужда от нещо?

Очите на Лейла се присвиха.

— Всъщност имам.

— Само ми кажи, и го имаш.

— Говори с мен.

Веждите на Куин подскочиха.

— За?

— За теб. — Лейла изруга подразнено и метна настрани списанието, което четеше допреди малко. — Какво става? Влачиш се наоколо, не говориш с никого и всички се безпокоят.

Всички. Страхотно. Защо, по дяволите, не живееше сам!

— Добре съм…

— Добре си, да. Как ли пък не.

Куин вдигна отбранително ръце.

— Е, хайде де, какво очакваш да ти кажа? Ставам, отивам на работа, прибирам се… ти и детето сте добре, Лукас бавно се възстановява. Член съм на Братството. Животът е страхотен.

— Тогава защо изглеждаш така, сякаш си в траур, Куин?

Той извърна очи.

— Не съм. Слушай, трябва да хапна нещо, преди…

— Всеощелиискашдетето?

Думите на Лейла се изляха толкова забързано, че на Куин му трябваха миг-два, докато ги разшифрова. А после…

— Какво?

Тя започна да кърши пръсти, както винаги когато беше нервна, и Куин приседна на леглото до нея. Сложи якето и оръжията си на пода и взе неспокойните й ръце в своите.

— Не бих могъл да го искам повече. — Всъщност бебето, което тя носеше в себе си, бе единственото, което му даваше сили да продължи. — Вече го обичам с цялото си същество.

Да. Ако питаха него, единственото сигурно място, където би могъл да повери сърцето си, беше в ръчичките на едно дете.

— Трябва да ми повярваш — настоя той. — Наистина.

— Добре. Да, вярвам ти. — Лейла лекичко го докосна по лицето и той подскочи сепнато. — Но тогава какво те е съкрушило така, скъпи приятелю? Какво се е случило?

— Просто животът. — Той й се усмихна. — Нищо особено. Но независимо в какво настроение съм, искам да знаеш, че съм до теб с цялото си същество.

Лейла затвори облекчено очи.

— Благодарна съм за това. И за онова, което Пейн направи.

— Както и Блейлок — промърмори Куин. — Не забравяй за него.

Ама че шибана ирония. Той го беше сразил право в сърцето, но едновременно с това му беше дал и ново сърце.

— Моля? — не разбра Лейла.

— Блейлок е отишъл при Пейн. Идеята е била негова.

— Наистина ли? — прошепна Лейла. — Той ли го е направил?

— Аха. Блейлок е наистина достоен мъж.

— Защо го наричаш така?

— Е, така се казва, нали? — Куин я потупа по ръката и като се изправи, вдигна вещите, които беше пуснал на пода. — Излизам за през нощта. Както винаги, телефонът е у мен. Обади ми се, ако се нуждаеш от каквото и да било.

— Но Бет каза, че тази нощ не си дежурен.

Страхотно. Значи, наистина говореха за него.

— Излизам. — Лейла изглеждаше така, сякаш се кани да възрази, затова той се наведе и положи нежна целувка върху челото й с надеждата да я успокои. — Не се тревожи за мен, става ли?

Тръгна си, преди тя да успее да предприеме нова атака върху личното му пространство. Когато се озова в коридора, затвори вратата и…

… се вцепени.

— Тор. Ъъъ, какво става?

Братът се беше облегнал на вратата на кралския кабинет, сякаш го беше чакал.

— Мислех, че снощи обсъдихме графика на дежурствата.

— Така е.

— Е, тогава защо са всички тези оръжия?

Куин извъртя очи.

— Виж, няма да стоя в къщата, докато съмне и слънцето ме затвори в нея за общо двайсет и четири часа без прекъсване. Няма да го бъде.

— Никой не е казал, че трябва да стоиш тук. Това, което ти казвам, като брат на брат, е, че тази нощ няма да се биеш заедно с нас.

— О, хайде де…

— Върви изгледай някой филм, ако искаш. Иди до супермаркета, но този път не оставяй ключовете в колата. Отиди в някой мол, който работи до късно, и дай на Дядо Коледа списъка с подаръците, които искаш. Не ме е грижа. Обаче няма да се биеш… и преди да си започнал да спориш, това правило важи за всички нас. Ти не си по-специален. Не си единственият, който няма да излезе да се бие. Ясно?

Куин измърмори нещо под носа си, но когато Тор протегна ръка, той я стисна и кимна.

Тор си тръгна, вземайки на бегом стъпалата на голямото стълбище, а Куин усети, че му се иска да заругае на глас. Цяла вечер в собствената си компания. Супер.

Какво по-приятно от това, да прекараш нощта с някой депресар.

По дяволите, май идеята да отиде на кино не беше чак толкова лоша. Ами да, нещо като хормонална терапия с лакиране на ноктите на краката и някой особено сълзлив филм, като „Звукът на музиката“.

Или пък „Стоманени магнолии“… „Като вода за кокосови орехи“.

Или пък беше „за шоколад“, зачуди се той.

Разбира се, можеше просто да си тегли куршума.

Ефектът щеше да е същият.

* * *

Къщата в провинцията, където семейството на Блей се бе оттеглило, за да бъде на сигурно място, се намираше насред заснежени, вълнообразни поля, заобиколени от гори. Иззидана от кремави речни камъни, тя не беше особено голяма, но за сметка на това бе страшно уютна с ниските си дървени тавани, многобройните камини, в които през зимата винаги гореше огън, и кухнята, обзаведена с най-модерни уреди — единственото съвременно място в къщата.

Където майка му приготвяше божествена амброзия.

Когато Блей и баща му излязоха от библиотеката, майка му погледна към тях над печката с осем котлона. Очите й, докато разбъркваше сиренето, което топеше в дълбок бакърен съд, бяха разтревожени.

Тъй като не искаше да прави голяма драма от епизода, разиграл се току-що в библиотеката, Блей незабелязано вдигна палци в знак, че всичко е наред, и се настани край грубата дъбова маса в нишата.

Майка му сложи ръка върху устата си и затвори очи, без да спира да бърка, връхлетяна от чувства.

— Ей, ей — каза баща му, приближавайки се до своята шелан. — Шшш…

Обърна я към себе си, обви ръце около нея и я притисна до гърдите си. Дори и така, тя не спря да бърка яденето.

— Всичко е наред. — Той я целуна по главата. — Хей, всичко е наред.

Баща му погледна към него и Блей запримигва, когато погледите им се срещнаха. А после трябваше да закрие овлажнелите си очи.

— В името на Скрайб Върджин! — По-възрастният мъж също подсмръкна. — Моят красив, здрав, умен, безценен син е гей — нямаме никаква причина да скърбим!

Някой се разсмя. Блей се присъедини.

— Никой не е умрял. — Баща му повдигна брадичката на майка му и й се усмихна. — Нали така?

— Просто толкова се радвам, че вече няма никакви тайни и всички сме заедно — отвърна майка му.

Баща му се сепна, сякаш всеки друг изход беше немислим за него.

— Семейството ни е силно… не го ли знаеш, обич моя? Ала най-важното е, че това дори не е някакво предизвикателство. Или пък трагедия.

Господи, родителите му нямаха равни на себе си.

— Ела — махна с ръка баща му. — Блей, ела тук.

Блей се изправи и се приближи, а когато родителите му го взеха в прегръдките си, той си пое дълбоко дъх и отново стана детето, което беше някога… сякаш преди цял един живот. Афтършейвът на баща му миришеше по съвсем същия начин, шампоанът на майка му все така му напомняше за лятна нощ, а от уханието на лазаня, печаща се във фурната, устата му се пълнеше със слюнка.

Точно както винаги.

Времето наистина беше относителна величина, помисли си той. Въпреки че сега беше по-висок и по-едър, въпреки всички неща, които се бяха случили, тези двама души бяха неговата основа, неговата опора, неговото мерило за нещата в живота — може би не съвършено, ала неизменно. И докато стоеше, закрилян в прегръдките им, той усети как с всяко поемане на дъх си отива още мъничко от напрежението, с което беше дошъл.

Никак не му беше лесно да каже на баща си, да намери думите, да рискува да бъде принуден да промени мнението си за мъжа, който го беше отгледал и обичал както никой друг. Ако той му беше отказал подкрепата си, ако беше избрал ценностната система на глимерата пред истинската същност на сина си? Блей щеше да е принуден да види някого, когото обичаше, в напълно различна светлина.

Ала това не се беше случило. И сега Блей имаше чувството, че бе скочил от висока сграда… и се беше приземил върху планина от памук — здрав и невредим. Най-голямото изпитание, на което беше подлагано семейството им някога, бе не просто преодоляно, а издържано блестящо.

Когато най-сетне се откъснаха от прегръдката, баща му сложи ръка върху лицето на Блей.

— Винаги ще бъдеш мой син. И аз винаги ще се гордея да те наричам мой син.

Той отпусна ръка и златният пръстен с печат, който носеше, проблесна, уловил светлината от лампата над тях. Символът, гравиран върху него, беше съвсем същият като този върху пръстена на Блей… и докато прокарваше пръсти по познатите линии, Блей си помисли колко много грешеше глимерата. Предполагаше се, че тези знаци символизират именно това — връзките, които укрепват преплетените животи на хората и ги правят по-добри, близостта между майка и баща, баща и син, майка и дете.

Само че както толкова често се случваше с аристокрацията, фокусът беше изместен — същинската стойност за тях идваше от златото и изкусната гравюра, а не от хората. Глимерата повече я беше грижа за външния вид на нещата, а не за същността им. Стига външното лустро да си беше на мястото, отвътре можеше да си душевно мъртъв или напълно извратен, и тях пак нямаше да ги интересува.

Ако питаха Блей? Единственото, което имаше значение, беше единението с другите.

— Мисля, че лазанята е готова — каза майка му и целуна и двамата. — Защо не сложите масата?

Приятно и нормално. Блажено нормално.

Докато Блей и баща му вадеха прибори и чинии, и салфетки с червено-зелен десен, Блей се почувства леко замаян. Всъщност то си беше подобно на ефекта от наркотик — да заложиш всичко на една карта и да откриеш, че наистина имаш точно това, което си се надявал.

И все пак, когато малко по-късно седна на масата, усети как празнотата, която го измъчваше напоследък, се завръща — сякаш за мъничко се беше отбил в приятно сгряна къща, но сега трябваше да си тръгне и отново да излезе в студа навън.

— Блей?

Блей се отърси от тези си мисли и протегна ръка, за да поеме чинията, пълна с домашно приготвена вкусотия, която майка му му подаваше.

— Изглежда страхотно.

— Най-добрата лазаня на света — заяви баща му, докато разгъваше салфетката си и побутваше очилата на носа си. — За мен парче с коричка, моля.

— Сякаш не знам, че обичаш хрупкавите части. — Блей се усмихна на родителите си, докато майка му вадеше едно от ъгловите парчета с помощта на шпатула.

— Две? — попита тя.

— Да, моля. — Очите на баща му бяха приковани в тавата. — Просто съвършено.

В продължение на известно време не се чуваше нищо друго, освен звуците на възпитано хранене.

— Е, кажи ни, как са нещата в имението? — попита майка му, след като отпи глътка вода. — Да се е случило нещо вълнуващо?

Блей изпусна дъха си.

— Куин беше приет в редиците на Братството.

Майка му и баща му зяпнаха.

— Каква чест! — ахна баща му.

— Но той напълно я заслужава, нали? — Майка му поклати глава и червената й коса улови светлината. — Ти винаги си казвал, че е невероятен боец. А и животът му никога не е бил лек. Както ти казах онази вечер, това момче ми къса сърцето от мига, в който го срещнах за първи път.

И не само твоето, помисли си Блей.

— Освен това ще има дете.

Този път баща му изпусна вилицата си и се закашля.

Майка му се пресегна и го потупа по гърба.

— От кого?

— Една Избраница.

Пълна тишина. Докато майка му най-сетне прошепна:

— Е, на това му се казва изобилие от новини.

И то въпреки че Блей беше запазил истинската драма за себе си.

Господи, онзи скандал насред коридора на тренировъчния център. Отново и отново го виждаше в главата си, прехвърляше през ума си всяка изкрещяна дума, всяко обвинение, всяко отричане. Ненавиждаше някои от нещата, които беше изрекъл, но все така стоеше зад онова, което се бе опитал да вложи в тях.

И все пак определено можеше да го поднесе по далеч по-добър начин. За това наистина съжаляваше.

Само че нямаше как да се извини. Куин почти беше изчезнал. Вече изобщо не слизаше да се храни с тях, а ако тренираше, не го правеше денем в центъра на имението. Може би се утешаваше в стаята на Лейла. Кой знае.

Докато си вземаше допълнително от лазанята, Блей си помисли колко много означаваха времето, прекарано със семейството му, и това, че те го приемат… и отново се почувства като истински задник.

Господи, толкова лошо си беше изпуснал нервите и след всички тези години, изпълнени с драма, най-сетне беше рухнал.

И връщане назад нямаше.

Не че някога бе имало, помисли си той.

76

— Ехо?

Докато чакаше баба й да отговори от горния етаж, Сола сложи крак на най-долното стъпало и се облегна на перилата. — Будна ли си? Най-после се прибрах.

Тя си погледна часовника. Десет часът.

Ама че седмица. Беше започнала работа като частен детектив за един от най-големите бракоразводни адвокати в Манхатън, който подозираше, че собствената му жена му изневерява. Което се бе оказало самата истина — при това с двама различни мъже.

Работата й беше отнела цели денонощия и когато най-сетне бе приключила със задачата, беше отсъствала цели шест дни.

Времето, прекарано далеч от къщи, й се беше отразило много добре. А баба й, с която се чуваше всеки ден, не беше съобщила за нови посетители.

— Спиш ли? — повика, макар да знаеше, че е глупаво.

Ако беше будна, вече да й е отговорила.

Сола се върна в кухнята и погледът й инстинктивно се насочи към прозореца зад масата. Беше мислила за Асейл през цялото време… и си даваше сметка, че беше приела задачата в Ню Йорк не толкова, защото се нуждаеше от пари или искаше да развие кариерата си, а за да постави разстояние между тях двамата.

След толкова много години, в които се грижеше за себе си и баба си, усещането, че губи контрол, което я обземаше, когато беше край него, изобщо не й харесваше. На този свят тя нямаше нищо друго, освен себе си. Не беше посещавала колеж; нямаше родители и ако не работеше здраво, нямаше пари. И освен това беше отговорна за трудно подвижна осемдесетгодишна жена с медицински разноски.

Когато си млад и идваш от обикновено семейство, можеш да си позволиш да си изгубиш ума в някакъв глупав романс, защото имаш спасително въже.

Ала в нейния случай Сола беше спасителното въже. И затова се молеше, че след седмица без никакъв контакт…

Ударът дойде изотзад — стовари се върху главата й с такава сила, че коленете й се подкосиха. Докато се свличаше на пода, много добре видя обувките на онзи, който я беше цапардосал — мокасини, но не скъпи.

— Вдигни я — приглушено каза някакъв мъж.

— Първо трябва да я претърся.

Сола затвори очи и си заповяда да остане съвършено неподвижна, докато груби ръце я преобърнаха и заопипваха тялото й, при което якето й изшумоля тихо, а коланът на панталона й се вряза в кръста й. Взеха й пистолета, както и айфона, и ножа…

— Сола?

Мъжете замръзнаха и Сола с мъка потисна порива да се възползва от това, че вниманието им беше отвлечено, и да поеме контрол над ситуацията. Проблемът беше баба й. Най-добрият вариант беше да изкара мъжете от къщата, преди да са сторили нещо лошо на старата жена. Сола щеше да се справи с тях, където и да я отведяха. Ала ако баба й бъдеше замесена? Някой, когото обичаше, можеше да умре.

— Да я изнесем оттук — прошепна онзи отляво.

Те я вдигнаха и макар да остана да лежи все така безжизнено отпусната, Сола повдигна един клепач. И двамата носеха маски с дупки за очите и устата.

— Сола! Какво правиш?

Хайде де, задници такива, помисли си тя, докато се бореха с ръцете и краката й. Размърдайте се…

Удариха я в стената. За малко да съборят една лампа. Ругаеха на глас, докато влачеха отпуснатото й тяло през всекидневната.

Тъкмо когато Сола се канеше да се събуди за живот и да им помогне, те се добраха до входната врата.

— Сола? Слизам долу…

Молитви изплуваха в ума й и се заредиха една след друга — стари, познати думи, които знаеше, откакто се помнеше. Разликата бе, че този път тя не повтаряше механично научени наизуст думи… а като никога отчаяно желаеше баба й да е бавна. Да не слезе по стълбите, преди те да са излезли от къщата.

Моля те, Господи…

Хапещият студ, който я връхлетя, беше прекрасна новина. Както и неочакваната скорост, която мъжете развиха, докато я отнасяха до някаква кола. И разбира се, фактът, че докато я слагаха в багажника, пропуснаха да завържат ръцете и краката й. Просто я метнаха вътре и поеха с пълна газ.

Не виждаше нищо, но усещаше завоите, които правеха. Ляв. Десен. Докато се търкаляше напред-назад, опипваше около себе си, търсейки някакво оръжие.

Не намери нищо.

Освен това беше студено. Което щеше да навреди на физическите й рефлекси и на силата й, ако пътуването се проточеше. Слава богу, че не бе успяла да си свали якето.

Стисна зъби и си напомни, че беше изпадала и в по-лоши ситуации.

Наистина.

Мамка му.

* * *

— Обещавам, че няма да го съсипя. — Застанала в кухнята на имението, Лейла чакаше Фриц да възрази, докато тя си обличаше вълненото палто, което Куин й беше купил по-рано този месец. — И няма да се бавя.

— Аз ще ви откарам, госпожице. — Старият доген се ободри и рошавите му бели вежди се повдигнаха оптимистично. — Ще ви откарам, където поискате…

— Благодаря ти, Фриц, но просто искам да се поразходя. Нямам определена цел.

Всъщност беше на път да полудее от това, да стои затворена в къщата, и след поредната доза добри новини от последните кръвни изследвания беше решила, че е време да поизлезе. Не можеше да се дематериализира, но Куин я беше научил да шофира и идеята да си седи на топло в колата, без някаква определена цел, да бъде свободна и сама, й се струваше същински рай.

— Защо да не се обадя…

— Ключовете — прекъсна го тя. — Благодаря ти.

Протегна ръка и прикова очи в тези на иконома, настоявайки на своето толкова любезно, но и толкова категорично, колкото можеше. Интересно, имаше време, преди бременността, когато би се поддала и би отстъпила, виждайки неудобството на догена. Ала вече не. Все повече свикваше с това, да държи на своето, да брани интересите си, тези на детето си и неговия баща.

Да премине през ада на това, за малко да изгуби нещото, което искаше толкова отчаяно, я беше преобразило по начини, с които тя все още свикваше.

— Ключовете — повтори сега.

— Да, разбира се. Веднага. — Фриц забърза към вграденото бюро в задната част на кухнята. — Заповядайте.

Когато той се върна и й ги подаде с напрегната усмивка, Лейла сложи ръка на рамото му, макар че това несъмнено щеше да го смути още повече… както и стана.

— Не се тревожи. Няма да отида далеч.

— Носите ли си телефона?

— Да. — Тя извади апарата от джоба на пуловера си. — Виждаш ли?

Помаха му за довиждане и излезе в трапезарията, където кимна на прислужниците, които подреждаха масата за Последното хранене. Прекоси фоайето и усети, че ускорява крачка, докато се приближава към вестибюла.

И ето че вече беше напълно свободна.

Озовала се навън, тя поспря на стъпалата и дълбоката глътка леденостуден въздух, която пое, беше същинска благословия, а когато вдигна очи към звездното небе, усети прилив на енергия.

Колкото и да й се искаше да скочи от стъпалата, слезе предпазливо по тях и също толкова предпазливо пое през двора. Докато заобикаляше фонтана, натисна копчето върху ключа и фаровете на гигантската кола примигаха насреща й.

Прескъпа Скрайб Върджин, само да не я потроши.

Настани се зад волана и трябваше да бутне седалката назад, тъй като очевидно икономът последен беше карал автомобила. А после остави ключодържателя в поставката за чаши, натисна копчето на стартера… и се поколеба за миг.

Особено когато двигателят се събуди за живот и замърка равномерно.

Наистина ли щеше да го направи? Ами ако…

Заповядвайки си да спре този поток от мисли, превключи на скорост и погледна към монитора на контролното табло, за да се увери, че зад нея няма нищо.

— Всичко ще бъде наред — каза си тя.

След това отпусна плавно спирачката и колата бавно пое назад, което беше добре. За съжаление, беше и в обратната посока на тази, в която искаше да тръгне, така че трябваше да завърти рязко волана.

— По дяволите.

След като известно време ту тръгваше, ту отново спираше, най-сетне успя да обърне колата така, че кръглият знак на капака да е обърнат към пътя, спускащ се по склона на планината.

Един последен поглед към имението и тя потегли надолу по хълма, бавно като костенурка и придържайки се вдясно, както я бяха учили. Пейзажът наоколо беше размазан благодарение на защитния мис и тя нямаше търпение да го остави зад гърба си. Отчаяно копнееше за истинска видимост.

Когато стигна до главния път, зави наляво, като извърши маневрата доста плавно. А после, направо да не повярваш, всичко потръгна съвсем гладко. Мерцедесът, както май се казваше автомобилът, се движеше толкова меко и сигурно, че беше почти като да си седиш в стол, докато край теб прожектират филм на движещ се пейзаж.

Разбира се, тя караше едва с около осем километра в час. А циферблатът стигаше до двеста и петдесет.

Глупавите човеци с техните високи скорости. Но разбира се, когато това е единственият начин за придвижване, с който разполагаш, бързината имаше значение.

С всеки изминат километър увереността й нарастваше. Ориентирайки се по картата на дисплея, тя се държеше далеч от центъра на града и натоварените магистрали, не се доближаваше дори до предградията. Фермерските земи бяха напълно подходящи — достатъчно място за маневриране и почти никакви хора, макар че от време на време някоя кола се появяваше в нощта с ярко светещи фарове и я изпреварваше.

Мина известно време, преди Лейла да си даде сметка къде отива. И когато го стори, си нареди да се върне.

Ала въпреки това не го направи.

Всъщност учуди се, че изобщо знаеше накъде да тръгне — споменът трябваше да е избледнял от есента до сега, отминалите дни и най-вече събитията, с които бяха изпълнени, би трябвало да са изличили от паметта й мястото, което търсеше. Само че нямаше нищо такова. Дори необичайното усещане от това, да е в кола и принудена да стигне дотам по пътища, не бе в състояние да замъгли онова, което виждаше съвсем ясно в съзнанието си… и където я връщаха спомените.

Откри поляната, която търсеше, на много километри от имението. Спря в единия край на полето и се загледа в полегатия склон. Огромният клен си бе точно там, където и преди, клоните му — изгубили листата, които някога образуваха пъстроцветен балдахин над тях.

В миг образът на падналия воин изникна в ума й; съвсем ясно го виждаше проснат на земята в корените на дебелия дънер, спомняше си всяка подробност — силните му ръце и крака, тъмносините очи, начина, по който се бе опитал да я отблъсне.

Лейла се приведе напред и отпусна глава на волана. Удари го веднъж. И още един път. Беше не просто неразумно да съзира галантност в този отказ, а направо опасно.

Освен това да симпатизира на един предател беше в разрез с всичките й ценности.

И все пак… докато седеше самичка в колата, без нищо, освен най-съкровените си мисли, с които да се бори, усети, че сърцето й все още е при мъжа, когото според всички повели на морала би трябвало да ненавижда с цялото си същество.

Положението беше невъобразимо тъжно.

77

Трез удари джакпота към десет и половина тази нощ.

Двамата с Ай Ем бяха получили стаи на третия етаж на имението с изглед към предната част, точно срещу покоите на Първото семейство, достъпът до които беше ограничен. Стаите им бяха страхотни, имаха си баня, огромни меки легла и достатъчно антики и достойни за кралски дворец джунджурии, на които можеше да завиди и някой музей.

Ала онова, което правеше мястото наистина забележително, беше покривът, под който се намираха. И то не защото над главите им имаше цяла каменоломна, която ги бранеше от природните стихии.

Трез се наведе към огледалото над умивалника и оправи черната си копринена риза. Поглади бузите си, за да се увери, че се е избръснал както трябва. Опъна черния си панталон.

Сравнително доволен, той продължи ритуала по обличането. Наред беше кобурът. Черен, така че да не се вижда. Двата четирийсеткалиброви пистолета, които носеше под мишниците, също бяха добре скрити.

По принцип беше от онези, които предпочитаха кожено яке, но през последната седмица се издокарваше в двуредното вълнено палто, което Ай Ем му беше подарил преди цяла вечност. Облече го, подръпна ръкавите и тръсна рамене, така че гънките да паднат точно където трябва.

След това отстъпи назад и се погледна. Никаква видима следа от оръжия. А изтупан по този начин, по нищо не личеше, че бизнесът му се състоеше от алкохол и проститутки.

Срещна очите си в огледалото и му се прииска да се занимаваше с нещо друго. Нещо по-изискано… като политически анализатор, преподавател в университет… или ядрен физик.

Разбира се, това бяха все човешки глупости, за които изобщо не го беше грижа. Но те до една бяха за предпочитане пред онова, с което се занимаваше в действителност.

Погледна часовника си на „Пиаже“ (различен от онзи, който носеше обикновено) и установи, че не може да чака повече. Излезе от банята в кървавочервената си стая с тежки кадифени завеси, копринени тапети и дебел персийски килим, който поглъщаше всеки звук от стъпките му.

Да, като се имаше предвид най-скорошната му… слабост… наистина му харесваше как се чувства обкръжен от този декор, в тези дрехи, при този начин на мислене.

Разбира се, илюзията щеше да бъде разрушена в мига, в който стигнеше в клуба си, но пък нали тази фасада имаше значение само в имението.

Или по-точно — би могла да има значение.

О, за бога — адски се надяваше най-сетне да има значение.

Избраницата, онази, която беше видял за първи път в къщата на Рив в планината, а след това и в нощта, когато беше пристигнал в имението на Братството, не се беше появявала повече. Така че, помисли си той, докато излизаше в коридора, целият този маскарад и преструвки всъщност бяха напразни.

И все пак беше оптимист. Чрез поредица от умело режисирани разговори с различни членове на домакинството, беше научил, че доскоро Избраницата Лейла беше задоволявала потребността от кръв на онези, които се нуждаеха от такава… ала вече не бе в състояние да го прави заради бременността си.

Наистина благословено събитие.

Така че Избраницата Селена…

Селена. Какво прекрасно име…

Както и да е, Избраницата Селена беше дошла, за да поеме грижата за това, което означаваше, че рано или късно, отново щеше да се появи в имението. Вишъс, Рейдж, Блей, Куин и Сакстън до един трябваше да се хранят редовно, а като се имаше предвид как се биеха тези момчета през последните няколко нощи, много скоро щяха да се нуждаят от нея.

Което означаваше, че тя трябваше да дойде.

Макар че… по дяволите. Не можеше да се каже, че особено му се нравеше причината за появата й. Мисълта, че някой друг взема от кръвта й, го изпълваше с желание да пререже гърлото на онзи, който го правеше.

Всъщност имаше нещо жалко в тази негова обсебеност, особено във външните й проявления — през последната седмица всяка вечер се навърташе в къщата след края на Първото хранене, чакайки с престорено нехаен вид, приказвайки си с шибания Ласитър… който всъщност не беше лош тип, когато го поопознаеш. Всъщност ангелът се беше оказал същински извор на информация за къщата и така погълнат от скапаните си телевизионни предавания, че май изобщо не забелязваше с колко въпроси за жените го засипват. За Примейла. За това, дали необвързаните вампири имаха някакви по-специални интимни отношения.

Поспря до компютъра си, за да изключи „Шоуто на Хауърд Стърн“, прекъсвайки го тъкмо по средата на поредната доза обиди по адрес на някакъв друг радиоводещ, след което излезе от стаята си. Мина покрай бронираната стена, която се плъзгаше встрани, когато Рот или Бет искаха да влязат или излязат от покоите си, след което слезе по застланите с килим стълби и се озова в началото на коридора със статуите.

Или коридора с цял куп типове с голи задници, както той го наричаше.

Пое надясно, мина покрай затворения кабинет на краля и се спусна по голямото стълбище, отвеждащо във великолепното фоайе, като през цялото време се ядосваше за времето и му се искаше да не трябва да излиза. Само че бизнесът си беше бизнес и…

Беше по средата на стълбището, когато жената, която копнееше да види, се показа от билярдната и се отправи към библиотеката.

— Селена!

Трез отиде до перилата и се наведе над цялата тази позлата.

Тя вдигна глава и очите й срещнаха неговите.

Бум. Бум. Бум.

Сърцето му задумка като боен барабан в гърдите, а ръцете му автоматично се вдигнаха към палтото, за да се уверят, че е добре закопчано — тя беше достойна жена и не искаше да я уплаши с оръжията.

О, господи, толкова беше красива.

С тъмната си коса, вдигната високо над врата, и полупрозирната роба, обгръщаща тялото й, тя беше прекалено фина и нежна, за да се намира близо до каквото и да било насилие.

Или пък до него.

— Здравей — поздрави го тя с лека усмивка.

Този глас. Мили боже, този глас…

— Как си? — попита Трез, след като слезе тичешком по стълбите и се закова пред нея.

Тя се поклони лекичко.

— Много добре.

— Това е хубаво. Това е много хубаво. Е… — Мамка му! — Често ли идваш тук?

Прииска му се да си фрасне един. Какво беше това, евтин бар? По дяволите…

— Да, когато ме повикат. — Тя наклони лекичко глава и присви очи. — Ти си различен, нали?

Трез погледна към тъмните си ръце и разбра, че тя не говори за цвета на кожата му.

— Не чак толкова.

Например имаше кучешки зъби… зъби, които искаха да ухапят. И… други неща. Които се възбуждаха само от присъствието й наблизо.

— Какво си ти? — Погледът й беше твърд и проницателен, сякаш го преценяваше на ниво по-дълбоко от зрение, слух или обоняние. — Не мога да те… определя.

Не е за теб.

Гласът на Ай Ем отекна в главата му, но той го избута на заден план.

— Приятел съм на Братството.

— И на краля, иначе нямаше да си тук.

— Така е.

— Биеш ли се заедно с тях?

— Ако ме повикат.

В очите й грейна уважение.

— Така е правилно и подобаващо. — Тя отново се поклони. — Службата ти е достойна за похвала.

Между тях се възцари мълчание и докато трескаво ровеше в ума си за нещо, което да каже, каквото и да било, Трез си помисли за всичкия секс, който беше правил. Виж, с него нямаше никакъв проблем. Възпитан разговор, от друга страна? Затрудняваше го така, сякаш трябваше да го води на чужд език.

Господи, ненавиждаше това, че мисли за тези неща край нея.

— Добре ли си? — попита Избраницата.

И тогава го докосна. Протегна ръка и я сложи върху неговата… и макар да нямаше допир на кожа до кожа, цялото му тяло усети този контакт; ръцете и краката му се сковаха, умът му изключи, сякаш беше изпаднал в транс.

— Ти си… невероятно красива — чу се да казва.

Веждите на Избраницата подскочиха.

— Просто съм честен — промълви той. — И трябва да ти кажа… че те чакам цяла седмица.

Ръката й, онази, която го докосваше, се отдръпна и се вдигна към яката на робата й, затваряйки още по-плътно реверите й.

— Аз…

Не е за теб.

Неловкостта й се заби в него като нож и Трез притвори клепачи, връхлетян от мощно „господи, какво направих!“ чувство. От онова, което беше чувал за Избраниците на Скрайб Върджин, те бяха най-чистите и добродетелни жени на планетата. Коренна противоположност на „партньорките“ му напоследък.

Какво си мислеше, че ще се случи, когато вземе да й сервира изтъркани свалячески фрази? Че тя ще скочи и ще обвие крака около бедрата му ли?

— Съжалявам — каза тя.

— Не, слушай, няма защо да се извиняваш. — Трез направи крачка назад, защото, макар и да беше висока, тя беше много по-дребна от него, а последното, което искаше, бе да я накара да се чувства притисната. — Просто исках да го знаеш.

— Аз…

Страхотно. Винаги когато една жена се мъчи да измисли какво да каже, означава, че здравата си се издънил.

— Съжалявам — повтори тя.

— Не, няма нищо. Всичко е наред. — Трез вдигна ръка. — Не го мисли.

— Просто съм…

Влюбена в друг. Обвързана. Изобщо не се интересувам от теб.

— Не — прекъсна я той, тъй като не искаше да чуе детайлите. Те просто биха описали неизбежното. — Всичко е наред. Разбирам…

— Селена? — разнесе се глас отляво.

Рейдж. Мамка му.

Тя обърна глава и светлината погали бузите и устните й под друг ъгъл, от който изглеждаше също толкова божествено, разбира се. Би могъл да я съзерцава цял живот…

Холивуд се показа на прага на библиотеката.

— Готови сме за теб… о, здрасти, мой човек.

— Здравей — отвърна Трез. — Как си?

— Добре. Трябва да се погрижа за една малка работа.

Копеле. Шибаняк. Кучи…

Трез потърка лице. Дори това огромно имение не можеше да побере толкова много агресия, особено когато беше предизвикана от жена, която беше срещнал точно два пъти. Която не искаше да го познава. Която просто си вършеше работата.

— Излизам — каза той на Рейдж. — Ще се видим преди изгрев.

— Добре, мой човек.

Трез кимна на Селена и след като излезе от вестибюла, се дематериализира в сърцето на Колдуел — ада, където му беше мястото. Не можеше да повярва, че беше чакал цяла седмица за това. А би трябвало да се досети какво ще стане.

Чувствайки се като пълен глупак, той възвърна физическата си форма зад „Желязната маска“, в сенките на паркинга. Дори тук чуваше ниския тътен на музиката, думтяща вътре, и докато се приближаваше до задната врата с олющената боя и изтъркана брава, си даде сметка, че раздразнението му беше усложнение, с което ще трябва някак да се справи през следващите шест-осем часа.

Човеци + алкохол + желание да убива = цял куп мъртви тела.

Последното, от което се нуждаеха и той, и бизнес интересите му.

Когато се озова вътре, отиде право в кабинета си и захвърли маскарадния костюм, симулиращ благоприличие — свали префърцуненото палто и копринената риза и остана само по впита черна тениска и елегантния панталон.

Хекс не беше в кабинета си, така че той махна за поздрав на момичетата в съблекалнята, които се приготвяха да започнат смяната си, и отиде в царството на потните тела.

Клубът вече беше доволно претъпкан с хора, които до един носеха черни дрехи и бяха надянали грижливо отработени изражения на отегчение… ала с напредването на нощта, докато дробовете им разграждаха алкохола и наркотиците, които поемаха, мнозина от тях щяха да изгубят и едното, и другото.

— Здравей, татенце — каза някой и когато погледна натам, Трез видя дребничка мадама с пищни форми, вдигнала към него очи. Те бяха очертани с толкова много очна линия, че спокойно можеше да си помислиш, че носи тъмни очила, а бюстието й бе толкова пристегнато, че приличаше на оживяла героиня от някое аниме.

Пълна скука.

— Аз съм дрън-дрън-дрън. Често ли идваш тук? — Тя отпи глътка през червената сламка в чашата си. — Дрън-дрън-дрън колежанка дрън-дрън-дрън психология. Дрън-дрън-дрън.

С крайчеца на окото си Трез видя как тълпата се разделя на две, сякаш за да направи място на някой от охраната или пък на топуз за рушене на сгради.

Беше Куин.

Който изглеждаше точно толкова мрачен, колкото Трез се чувстваше.

Трез му кимна и Куин му отвърна със същото, без да забавя крачка по пътя си към бара.

— Леле, познаваш ли го? — попита колежанката. — Кой е той? Дрън-дрън тройка, може би дрън-дрън?

Докато тя се кискаше палаво, Трез плъзна поглед по тялото й. Но онова, което му предлагаха на поднос, изобщо не беше съблазнително.

— Дрън-дрън-дръндръндрън. — Кискане. Полюшване на бедро. — Дрън?

Трез смътно си даде сметка, че кима и миг по-късно двамата вече отиваха към един тъмен ъгъл. С всяка крачка, която правеше, още една частица от него сякаш изключваше, преставаше да функционира, потъваше в зимен сън. Ала не бе в състояние да се спре. Беше наркоман, надяващ се, че следващата доза ще бъде толкова хубава, колкото и първата… и че най-сетне ще му донесе облекчението, за което жадуваше така отчаяно.

Макар да знаеше, че това няма да се случи.

Не и тази вечер. Не и с тази жена.

Не и където и да било.

Навярно никога вече.

Но понякога просто трябва да направиш нещо… или ще полудееш.

— Кажи ми, че ме обичаш! — провлачи мадамата, притискайки се в него. — Моля те!

— Да — вцепенено отвърна той. — Абсолютно. Каквото поискаш.

Все тая.

78

Кор сплете пръсти и ги сложи върху лъскавия плот на масата. До него Троу говореше тихичко, но той самият не беше казал и дума, откакто се бяха отпуснали в кървавочервените кресла.

— Определено ми се струва убедително. — Войникът му обърна още една страница от набора документи, които им бяха връчили. — Много убедително.

Кор погледна към домакина им. Адвокатът на глимерата беше тънък като лист хартия, толкова, че направо да се зачудиш дали, като легнеше, образуваше някаква издатина.

— Кажи ми колко изчерпателен е този доклад? — попита Троу.

Очите на Кор се насочиха към библиотеката. Рафтовете й бяха претъпкани с томове с кожена подвързия и той беше сигурен, че аристократът насреща им ги е прочел до един. Навярно повече от веднъж.

Адвокатът наново подхвана добре обмислено и добре артикулирано излияние.

— Не бих ви го предложил за прочит, преди да съм се уверил, че са били положени всички усилия да…

С други думи — напълно, довърши Кор наум.

— Това, което не откривам тук — Троу прелисти още страници, — е каквито и да било доводи против.

— То е, защото няма такива. Терминът „чистокръвен“ се използва само в два контекста: за потекло, в смисъл на чистокръвен потомък на баща или майка, и за расова идентичност. С течение на времето е настъпило незначително размиване на по-широкия генофонд, появили са се известни примеси с човешката раса… и все пак индивиди, имащи далечни връзки с хомо сапиенс в историята на рода си, винаги са били приемани за чистокръвни по смисъла на закона, стига да е настъпило преобразяване. Разбира се, случаят съвсем не е такъв, когато става дума за пряко потомство на човек и вампир. Именно за тях се използва терминът „нечистокръвни“ и открай време, ако преживеят преобразяването си, законът гледа на тези индивиди по различен начин, те имат по-малко права и привилегии от останалите цивилни. Проблемът е, че ако кралят си вземе нечистокръвна шелан, съществува вероятност, ако им се роди мъжки потомък, при него да не настъпи преобразяване.

Троу се намръщи, сякаш обмисляше чутото.

— Но след двайсет и пет години това ще се изясни… а кралската двойка винаги може да реши да има повече от едно дете.

— Приемаш за даденост, че след две десетилетия и половина все още ще сме на земята — намеси се сухо Кор. — Само че и сега вече сме на крачка от изчезване.

— Именно. — Адвокатът наклони глава по посока на Кор. — Фактически, да си една четвърт човек, може да се окаже достатъчно, за да не настъпи преобразяването… В историята има документирани подобни случаи, а съм сигурен, че Хавърс би могъл да ни даде и още примери. Освен това мнозина от моето поколение се опасяват, че потомък, така близък до човешката раса, би могъл да предпочете човешка жена — тоест да си вземе шелан, която да не е от нашата раса. В такъв случай бихме имали човешка кралица, а това… — тук юристът поклати отвратено глава — е напълно недопустимо.

— Значи, става въпрос за две неща. — Кор се облегна назад и столът изскърца под тежестта му. — Правният прецедент и обществените последици.

— Именно. — Адвокатът отново наклони глава към него. — И вярвам, че ако бъдат правилно насочени, обществените опасения биха могли да се погрижат за неяснотите в закона относно потомството на краля.

— Съгласен съм — заяви Троу, затваряйки папката с документи. — Въпросът е как да процедираме.

Кор отвори уста, за да каже нещо, но в този миг странна вибрация премина през него, прекъсна мисловния му процес и превърна тялото му в камертон, задвижен от невидима ръка.

— Би ли искал да прегледаш документите? — попита го юристът.

Сякаш би могъл, мрачно си помисли Кор. Всъщност нямаше как да не се зачуди какво ли би си казал този образован мъж, ако знаеше, че онзи, който взема решенията, не може да чете.

— Вече съм убеден. — Той се изправи, мислейки си, че ако се раздвижи, странното усещане може би ще изчезне. — И вярвам, че тази информация трябва да бъде предоставена на Съвета.

— Имам достатъчно контакти, за да свикам принцепсите.

Кор се приближи до прозореца и погледна навън, отприщвайки инстинктите си. Дали беше Братството?

— Направи го — каза разсеяно, докато бученето в стомаха му се усилваше и го изпълваше с чувство за неотложност, което не можеше да пренебрегне…

Избраницата му.

Избраницата му беше напуснала имението и бе нейде наблизо…

— Трябва да вървя — заяви той и се отправи към вратата. — Троу, ти довърши тук.

Зад него настъпи смут и двамата мъже подхванаха разговор… за който Кор изобщо не го беше грижа. Излезе навън, огледа земите наоколо…

И улови сигнала й.

Изчезна само за миг, тялото и волята му — устремени към неговата жена така сигурно, както умиращ крадец — към изкуплението.

* * *

Куин отиде до бара и си паркира задника върху един от тапицираните с кожа столове. Около него ехтеше музика, а миризмата на пот и секс вече тегнеше в горещия въздух и го караше да се чувства като хванат в капан.

Или пък всичко беше в главата му.

— Не съм те виждала от известно време. — Барманката, хубава жена с бюст и половина, сложи една салфетка пред него. — Както обикновено?

— Двойно.

— Имаш го.

Докато чакаше своята „Херадура Селексион Супрема“ да пристигне, Куин усещаше върху себе си погледите на хората в клуба.

— Да призная какво? Че съм гей?!

— Ти чукаш мъже! Какво означава това според теб!

Куин тръсна глава. Определено трябваше да се отърси от това — тази симпатична малка размяна на реплики се блъскаше в главата му, току под повърхността на съзнанието му, от мига, в който се бе случила преди седмица. Общо взето, прекрасно се беше справил с потискането й досега… но за съжаление, това май беше на път да се промени. Когато текилата му пристигна и той пресуши първо единия шот, а после и другия, разбра, че вече няма с какво да отвлича вниманието си и да му попречи да дълбае.

Колкото и да беше странно (а може би не чак толкова), мисълта му се насочи към брат му. Все още не беше споделил с него за детето. Струваше му се прекалено несигурно — въпреки че с бременността всичко си оставаше наред, се опасяваше, че това би било просто още една драма, от каквато брат му не се нуждаеше точно в този момент.

И определено не му беше казал нищо за сексуалния си живот или Блей. Първо, брат му все още беше девствен, поне доколкото той знаеше. Глимерата имаше далеч по-строги ограничения за това, какво можеха да правят жените преди обвързването си, така че ако Лукас беше чукал някоя просто за забавление, това би било толерирано, стига да не се обвържеше с нея за постоянно. Ала всички хранения на Лукас след преобразяването му бяха станали в присъствието на свидетели, така че нямаше как да го е сторил тогава, а нощите му бяха прекалено запълнени с обучение и светски събития, за да има възможност да направи каквото и да било.

Така че на Куин му се беше сторило някак неуместно да повдигне тази тема. Пък и, както бе казал Блей, не беше толкова интересно.

Куин потърка лице.

— Още две.

По дяволите, помисли си, докато барманката изпълняваше поръчката му, самият той беше сметнал секса с Блей за страшно интересен. А и Блей не му се беше сторил отегчен, докато го правеха…

Все тая. Обратно към Лукас. По време на всички тези разговори край болничното легло така и не бяха повдигнали темата за жени… а за мъже пък изобщо не можеше да става и дума. Преди нападенията Лукас беше хетеро, също като баща им… което означаваше само жената, с която си обвързан, в мисионерска поза, на рождения ти ден и може би още веднъж в годината след някой фестивал.

Мъже, жени, хора, вампири, в различни комбинации, на обществено място, много рядко в леглото у дома — определено не беше нещо, от което Лукас имаше и представа.

Третата и четвъртата доза „Херадура“ цъфнаха пред него и той кимна едно благодаря.

Вглеждайки се дълбоко в себе си, макар да ненавиждаше както израза, така и онова, което означаваше, той се опита да установи дали в нежеланието му да говори за живота си с единствения жив член на семейството си не се криеше още нещо. Срам? Притеснение? По дяволите, може би дори мъничко злорадстване, което не искаше да причини на осакатения си брат…

Куин се загърчи в собствената си кожа.

Я виж ти.

Ако трябваше да е брутално откровен, наистина се чувстваше малко неловко. Но то беше, защото не искаше да го гледат странно по още една причина… което несъмнено щеше да стане, ако консервативният му, вероятно девствен брат научеше за мъжете в живота му.

Това беше.

Да, това беше всичко.

В дългосрочен план се виждам с жена. Не мога да го обясня.

Беше го казал на Блей преди цяла вечност и наистина го мислеше…

Някакво чувство се надигна дълбоко в него, усуквайки вътрешностите му, пренареждайки червата и черния му дроб.

Каза си, че е от пиячката.

Ала внезапният страх, който го обзе, говореше друго.

Обърна третата чаша с надеждата да прогони това чувство. А после и четвъртата. А междувременно лицата и гърдите, и интимните части на многобройните жени, които беше чукал, преминаваха през съзнанието му…

— Не — каза на глас. — Не. Не…

О, господи…

— Не.

Типът, седнал до него, го изгледа странно и той млъкна.

Потърка лице, изкушен да си поръча още пиене, но не го направи. Нещо катаклизмично отчаяно се опитваше да излезе на повърхността; усещаше трусовете му в основата на психиката си.

Ти не познаваш себе си.

По дяволите. Ако си поръчаше още текила, ако продължеше да пие, ако все така отказваше да погледне истината в очите, думите на Блей за него щяха да се окажат верни. Проблемът бе, че той не искаше да знае. Просто… не искаше… да знае…

Исусе, не и тук. Не и сега. Не и… когато и да било.

Изруга под носа си и усети как гейзерът на себепознанието се готви да изригне — ясен и гръмовен тътен, надигащ се в гърдите му… и разбра, че излезе ли веднъж на повърхността, никога няма да може да го зарови отново.

Проклятие. Единственият, с когото искаше да говори за това, не му говореше. Май щеше да се наложи да бъде мъж и да се справи с това сам.

Всъщност идеята, че е… „е, нали се сещате“, както би казала майка му… не би трябвало да има какъвто и да било ефект върху него. Та той беше по-силен от презрението на глимерата, пък и дяволите да го вземат, нали живееше в къща, където нямаше значение дали си гей, или хетеро. Стига да можеш да се биеш и да не си истински задник, Братството нямаше проблем с теб. Ами я виж само сексуалното минало на Ви! Черни свещи, използвани и за нещо друго, освен за да разпръскват мрака. Мамка му, в сравнение с това, да си падаш по мъже, беше нищо работа.

Пък и вече не живееше под покрива на родителите си. Това не беше неговият живот.

Това не беше неговият живот.

Това не беше неговият живот.

И все пак, докато си го повтаряше отново и отново, миналото, което вече не съществуваше, стоеше неотменно зад него и надничаше през рамото му… Съдеше го и го намираше не само недостатъчен, не просто непълноценен, ами напълно и изцяло недостоен.

Беше като болката в ампутиран крайник: гангрената я нямаше, инфекцията беше спряна, ампутацията — пълна… ала ужасяващите усещания оставаха. Все още го болеше неистово. Все още куцаше като осакатен.

Всички тези жени… Каква е истинската същност на сексуалността, зачуди се изведнъж. Какво се броеше за привличане? Защото определено беше искал да ги чука, и го беше правил. Беше ги забърсвал в барове и клубове… по дяволите, дори в онзи бутик в мола, където беше отишъл да купи истински дрехи на Джон Матю след преобразяването му.

Беше избирал жените сред много други, пресявал ги бе по някакви критерии, избирайки едни и отхвърляйки други. Беше ги оставял да му духат. Беше им правил орална любов. Беше ги чукал отзад, отстрани, отпред. Беше мачкал гърдите им.

Беше го правил по свой избор.

Беше ли различно с мъжете? И дори да беше, трябваше ли изобщо да си слага някакъв етикет?

И ако го стореше, означаваше ли това, че бе нещо, което родителите му, които бяха мъртви, по дяволите, и които, така или иначе, го бяха ненавиждали, не биха одобрили?

Докато въпросите се гонеха в ума му, подлагайки го именно на онзи вид самоанализ, който досега винаги потушаваше при първите му опити да надигне глава, Куин достигна до едно още по-шокиращо просветление.

Колкото и важно да беше всичко това, колкото и непознати територии да откриваше, нищо не можеше да се сравни с най-същественото от всичко.

Ни най-малко.

Истинският проблем, който откри, накара всичко друго да бледнее, като албум с остарели снимки.

79

Асейл не одобряваше ругатните. Според него те бяха елементарни и ненужни. Обаче, ама че шибана седмица беше изкарал!

В трезора, намиращ се в мазето на къщата, той и близнаците тъкмо бяха приключили с подреждането на приходите от последните няколко дена. Сортирани в пачки по купюри, банкнотите бяха преброени машинно… и крайната цифра беше впечатляваща дори за неговите стандарти.

Казано направо — имаха около двеста хиляди долара.

Главният лесър и веселата му дружина убийци вършеха отлична работа.

Логично бе Трез да е доволен.

Ала не беше така.

Всъщност чувстваше се повече от отвратително, а причината за шибаното му настроение го правеше още по-раздразнителен.

— Вървете при Бенлоиз — каза той на близнаците. — Вземете новата пратка кокаин и я донесете тук, за да я подготвим.

Близнаците страшно ги биваше в това, да смесват стоката с необходимите добавки и да я разделят на дози, които след това да опаковат в малки пакетчета, което беше добре, защото убийците пласираха три пъти повече от количествата, които те успяваха да продадат преди.

— След това направете размяната. — Асейл си погледна часовника. — Уговорката е за три часа, така че би трябвало да имате достатъчно време.

След това стана от масата, протегна ръце над главата си и изпъна гръб. Напоследък тялото му все се схващаше и той знаеше защо — беше в непрекъснато състояние на слаба възбуда, от което мускулите на бедрата и раменете му се напрягаха и което имаше и други физически изражения… напълно неподатливи на самопоправка.

След като в продължение на години не беше обръщал внимание на ерекциите си, сега беше принуден да се самозадоволява рутинно.

Което като че ли само подчертаваше точно какво му липсва.

През последната седмица беше очаквал Марисол да се свърже с него; надявал се бе телефонът да иззвъни, и то не защото някой непознат отново се бе появил на прага й. Тя го желаеше така силно, както и той нея, и това несъмнено щеше да доведе до нова среща. Само че това не се беше случило. И фактът, че тя бе проявила самоконтрол, на какъвто той като че ли не беше способен, го накара да постави под съмнение не само силата на волята си, но и здравия си разсъдък.

Всъщност боеше се, че ще се предаде преди нея.

След като излезе от трезора, той се качи по стълбите и отиде в кухнята, където първото, което стори, бе да провери телефона си, в случай че тя се беше обаждала или че аудито й най-сетне се бе раздвижило, след като цяла седмица не беше помръднало от мястото си. Проклетото нещо стоеше паркирано пред къщата й от нощта, в която той беше отишъл у тях, сякаш тя знаеше за проследяващото устройство.

Когато погледна телефона, установи, че някой наистина го беше търсил, ала беше номер, който не присъстваше в списъка с контактите му.

И беше оставено гласово съобщение.

Асейл нямаше никакво желание да се занимава с някой човек, набрал грешен номер, но съществуваше вероятност да е лесърът, нарушил уговорените правила, така че трябваше да прослуша съобщението.

Набра номера на гласовата поща и се отправи към хумидора. Напоследък доста пушеше, а вероятно вземаше и твърде много кокаин. Което беше противно на всяка логика — ако и бездруго си неспокоен и раздразнителен, да добавяш стимуланти към тази вътрешна химия, бе, като да наливаш бензин в огъня…

— Ола[1]. Обажда се бабата на Сола. Опитвам се да се свържа с… Асейл, ако обичате. — Асейл се закова на място насред дневната си. — Моля, обадете ми се веднага. Благодаря…

Обзет от вледеняващ ужас, Асейл прекъсна съобщението и натисна копчето за връщане на обаждането.

Едно иззвъняване. Второ…

— Ола?

Та той дори не знаеше името й.

— Обажда се Асейл, госпожо. Добре ли сте?

— Не… не съм. Намерих номера ви на нощното й шкафче и затова позвъних. Нещо не е наред.

Асейл стисна айфона си с всичка сила.

— Какво?

— Няма я. Прибра се вкъщи, но после излезе веднага след това… чух я да тръгва. Само че всичките й неща — раницата, колата — всичко си е тук. Аз спях, но чувам… долу някой се движи. Извиках името й, но никой не отговори… а после чувам един силен тропот… и слизам. Предната врата зее отворена и се боя, че са я отвели… не знам защо. Тя винаги ми казва, че не звъним на полицията. Не знам…

— Шшш, всичко е наред. Постъпили сте правилно. Веднага идвам.

Асейл се втурна към входната врата, без да си направи труда да се обади на близнаците. Единствената мисъл в главата му беше да се добере до онази малка къща възможно най-бързо.

В секундата, която му отне да се дематериализира и отново да възвърне физическата си форма в предния двор на къщичката, си помисли, че от всички възможни сценарии, в които се бе виждал как се връща тук, този и за миг не му беше минавал през ума.

Точно както беше казала бабата, аудито стоеше паркирано на улицата, в края на пътеката. Точно където беше и преди. И какво друго? Цял куп стъпки в снега, които прекосяваха моравата по диагонал и стигаха до улицата.

Бяха я отвлекли, помисли си Асейл.

Проклятие.

Вземайки на бегом ниските стъпала, той натисна звънеца, потропвайки неспокойно с крака. Мисълта, че някой беше отвлякъл неговата жена…

Вратата се отвори от жена, която бе видимо разстроена. И която се сепна още повече, когато го видя.

— Вие сте… Асейл?

— Да. Моля ви, госпожо, пуснете ме да вляза, и на драго сърце ще ви помогна.

— Вие не сте мъжът, който дойде преди.

— Не, не сте ме виждали да идвам. А сега, ако обичате, нека вляза.

Бабата на Марисол се отдръпна, като се вайкаше:

— Нямам представа къде е… Майко божия, няма я, няма я…

Асейл обходи с поглед спретнатата мъничка дневна и се отправи към кухнята, за да огледа задната врата. Непокътната. Отвори я широко и се показа навън. Нямаше следи от стъпки, освен онези, които самият той беше оставил преди седмица. Затвори вратата, пусна резето и се върна при бабата на Марисол.

— На горния етаж ли бяхте?

— Си[2]. В леглото. Бях заспала. Чух я да влиза, но бях полубудна. А после чувам… онзи звук, все едно нещо пада. Казвам, ей сега слизам долу, а после входната врата се отваря.

— Видяхте ли някаква кола да се отдалечава?

— Си. Но беше много далеч и регистрационният номер не се вижда.

— Преди колко време се случи това?

— Обадих ви се след петнайсет, може би двайсет минути. Отидох в стаята й и се огледах наоколо… и тогава видях салфетката с номера ви.

— Някой звънял ли е?

— Не.

Асейл погледна часовника си и усети, че го обзема притеснение за това, колко бледа беше старата жена.

— Елате да поседнете, госпожо.

След като я настани на дивана с дамаска на цветя в дневната, тя извади изящна носна кърпичка и я притисна към очите си.

— Тя е моят живот.

Асейл се опита да си спомни как човеците се обръщат уважително към по-възрастните.

— Уважаема госпожо… ъъъ… госпожо…

— Карвальо. Съпругът ми беше бразилец. Казвам се Йесения Карвальо.

— Госпожо Карвальо, трябва да ви задам няколко въпроса.

— Можете ли да ми помогнете? Внучка ми…

— Погледнете ме в очите. — Когато възрастната жена се подчини, Асейл каза с тих глас: — Няма нищо, което не бих сторил, за да я върна. Разбирате ли какво казвам?

Той й внуши намеренията си и госпожа Карвальо присви очи, ала миг по-късно се успокои и кимна. Сякаш одобряваше методите му, макар да съществуваше немалка вероятност те да включват насилие.

— Какво искате да знаете?

— Сещате ли се за някой, който би искал да й навреди?

— Тя е добро момиче. Работи в офис през нощта. Не се забърква с никого.

Значи, Марисол не беше казала на баба си с какво всъщност се занимава. Това беше добре.

— Разполага ли с някакви средства?

— Пари?

— Да.

— Ние сме обикновени хора. — Тя плъзна поглед по ръчно ушитите му, съвършено пасващи дрехи. — Нямаме нищо, освен тази къща.

Асейл силно се съмняваше, че е така. Макар да не знаеше кой знае какво за живота на Марисол, изобщо не вярваше, че с онова, което прави, тя не печели хубава сумичка. Особено, при положение че несъмнено не плащаше данъци върху онова, което изкарваше от Бенлоиз и останалите като него.

Боеше се обаче, че нямаше да последва обаждане за искане на откуп.

— Не знам какво да правя.

— Госпожо Карвальо, не искам да се тревожите. — Той се изправи. — Още сега се заемам с това.

Очите й отново се присвиха и интелигентността в тях му напомни за внучка й.

— Знаете кой го е направил, нали?

Асейл се поклони ниско в знак на уважение.

— Ще ви я върна.

Въпросът бе колко души щеше да му се наложи да убие, за да го постигне… и дали Марисол щеше да бъде жива в края на всичко това.

Само при мисълта, че тя би могла да пострада, усети как в гърдите му се надига ръмжене, а кучешките му зъби се удължиха, сякаш бе захвърлил цивилизованото си лустро така, както змия се отърсва от старата си кожа.

Докато си тръгваше от скромната къща, имаше чувството, че се досеща за какво става дума, и ако беше прав, дори двайсет минути след отвличането можеха да се окажат твърде късно.

А в този случай един негов бизнес партньор щеше да се запознае отблизо с неподозирани дотогава измерения на болката.

И именно Асейл щеше да му ги покаже.

[1] Здравей (порт./исп.). — Б.пр. ↑

[2] Да (порт./исп). — Б.пр. ↑

80

Лейла остана в мерцедеса. Вътре беше топло, седалката беше удобна и тя се чувстваше в безопасност, обградена от тази голяма стоманена клетка. Пък и пред нея се разкриваше пейзаж, където да зарее поглед — фаровете хвърляха мощни снопове светлина, които стигаха доста надалече, преди да се разсеят в мрака.

След известно време в сноповете светлина заиграха снежинки, спускаха се бавно към земята, рееха се лениво надолу, сякаш не искаха пътят им от облаците да свърши.

Докато седеше в тишината, като от време на време угасваше и отново запалваше двигателя, както Куин я беше учил да прави, когато навън е студено, умът й не си почиваше. Ни най-малко. Макар да се взираше право напред, към безмълвно падащия сняг, към пътя, разстилащ се пред нея, и към притихналите ниви наоколо… виждаше онзи боец. Онзи предател.

Мъжът, който сякаш непрекъснато беше с нея, особено когато беше сама.

Дори докато седеше в колата, спряна насред пустошта, присъствието му беше осезаемо, спомените й за него — така ярки, че бе готова да се закълне, че протегне ли се, и ще го докосне. А копнежът… прескъпа Скрайб Върджин, копнежът, който изпитваше, бе нещо, което не можеше да сподели с когото и да било от онези, които обичаше.

Ама че жестока съдба, да храни подобни чувства към някой, който…

Лейла се дръпна рязко назад, а от устните й се откъсна вик и отекна във вътрешността на колата.

В първия миг не беше сигурна дали е истина онова, което виждаше в светлината на фаровете — пред нея, стъпил здраво на пътя, се беше материализирал Кор и огромното му тяло, облечено в кожени дрехи, сякаш поглъщаше двата лъча, досущ като някоя черна дупка.

— Не! — възкликна тя. — Не!

Не беше сигурна на кого говори, нито какво отрича. Ала едно бе ясно — когато той направи крачка напред, а после още една, тя осъзна извън всякакво съмнение, че той не е плод на въображението й, нито на отчаяното й желание, а е съвсем истински.

Превключи на скорост — каза си тя. — Превключи на скорост и дай газ.

Плът и кръв, дори и така ужасяващо силни като неговите, не бяха в състояние да устоят на подобен удар.

— Не — изсъска, когато той дойде още по-близо.

Лицето му беше точно каквото си го спомняше — съвършено симетрично, с високи скули, присвити очи и постоянна бръчка между правите вежди. Горната му устна беше изкривена, от което той изглеждаше така, сякаш ръмжи, а тялото му… тялото му се движеше като това на огромен звяр, раменете му помръдваха с едва удържана мощ, яките му бедра го носеха напред, издавайки брутална сила.

И все пак… Лейла не се страхуваше.

— Не — простена тя.

Той спря едва когато се намираше само на крачка от решетката на колата; коженото му яке се развяваше настрани, оръжията му проблясваха. Ръцете му бяха отпуснати покрай тялото, но не останаха дълго така. Вдигнаха се бавно…

И свалиха нещо от гърба му.

Някакво оръжие. Което той сложи върху капака на колата.

А след това ръцете му, тези облечени в черна кожа ръце, посегнаха към гърдите му… и извадиха два пистолета изпод палтото. Както и кинжалите от ножницата, опасваща гърдите му. И дълга верига. И нещо, което проблесна в светлината на фаровете, но което тя не разпозна.

Всичко това той подреди върху капака на колата.

След което отстъпи назад. Вдигна високо ръце. И бавно се завъртя в кръг.

Лейла задиша учестено.

Тя не беше войнствена по природа. Никога не бе била. Но инстинктивно знаеше, че според кодекса на воините да се обезоръжиш пред другиго бе уязвимост, каквато никой не си позволяваше току-така. Разбира се, той си оставаше смъртоносен — мъж с неговите размери и опит бе способен да убива с голи ръце.

Ала той й се предлагаше.

Заявяваше по най-недвусмислен начин, че не възнамерява да й стори зло.

Ръката на Лейла се вдигна към редичката бутони върху страничния панел до нея и замръзна там. Останалата част от нея обаче далеч не беше така неподвижна — дишането й беше тежко, сякаш бягаше; сърцето й думкаше лудешки; капчици пот оросяваха горната й устна…

Тя отключи вратите.

Скрайб Върджин да й е на помощ… тя отключи вратите.

Когато изщракването отекна във вътрешността на автомобила, Кор притвори очи за миг и изражението му се смекчи, сякаш бе получил дар, на който не бе смял да се надява. А след това се приближи…

Когато отвори вратата откъм мястото до шофьора, вътре нахлу студен въздух и ето че солидното му тяло се настани на седалката до нея. Затвори вратата и двамата се обърнаха един към друг.

На вътрешното осветление на колата Лейла успя да го разгледа още по-добре. Той също дишаше тежко, масивните му гърди ту се повдигаха, ту се спускаха, устата му беше леко отворена. Изглеждаше суров, тънкият воал на вежливост — смъкнат от лицето му… но всъщност едва ли някога го бе имало. И все пак, макар някой друг да би го нарекъл грозен заради дефекта му, за нея… той беше красив.

И това бе грях.

— Ти си истински — каза тя на себе си.

— Да. — Гласът му беше дълбок и плътен, същинска милувка в ушите й. Ала след това се прекърши, сякаш той изпитваше болка. — А ти си бременна.

— Така е.

Той отново затвори очи, но този път — сякаш го бяха ударили с всичка сила.

— Видях те.

— Кога?

— В клиниката. Преди много нощи. Мислех, че са те пребили.

— Братството? Но защо биха…

— Заради мен. — Очите му се отвориха и в тях се четеше такава болка, че Лейла изпита неудържимо желание да го утеши по някакъв начин. — Никога не бих избрал да бъдеш поставена в подобна ситуация. Ти не си част от войната и моят лейтенант за нищо на света не е трябвало да те въвлича в нея. — Гласът му ставаше все по-нисък и по-нисък. — Ти си невинна. Дори аз, който нямам и капчица чест, го разбрах в мига, в който те видях.

Ако нямаше и капчица чест, защо тогава се беше разоръжил току-що?, помисли си тя.

— Обвързана ли си? — дрезгаво попита той.

— Не.

В миг горната му устна се повдигна още по-високо, оголвайки огромни кучешки зъби.

— Ако си била изнасилена…

— Не. Не, не… аз сама го избрах. Както и мъжа. — Тя положи ръка на корема си. — Исках дете. Периодът ми на нужда настъпи и единственото, за което бях в състояние да мисля, бе колко много искам да съм майка на нещо, което да е мое.

Присвитите му очи отново се затвориха и загрубялата му длан се вдигна към лицето. Закрил разкривената си уста с ръка, той каза:

— Ще ми се да…

— Какво?

— Да бях достоен аз да ти дам онова, за което си копняла.

Лейла отново почувства как в нея се надига нечестива потребност да протегне ръка и да го докосне, да облекчи болката му по някакъв начин. Реакцията му беше толкова неподправена и откровена, а страданието му ужасно приличаше на нейното, когато си помислеше за него.

— Кажи ми, че се отнасят добре с теб, въпреки че ми помогна?

— Да — прошепна тя. — Дори много добре.

Той свали ръка и отпусна глава, сякаш залян от облекчение.

— Това е добре. Това е… добре. И те моля да ми простиш, задето дойдох тук. Усетих те и почувствах, че не съм в състояние да се възпра.

Сякаш беше привлечен от нея. Сякаш… я желаеше.

О, прескъпа Скрайб Върджин, помисли си Лейла и в тялото й се надигна топлина.

Очите му се впиха в дървото насред полето пред тях.

— Мислиш си за онази нощ? — попита той тихо.

Лейла сведе поглед към ръцете си.

— Да.

— И това ти причинява болка, нали?

— Да.

— И на мен. Ти си в мислите ми непрестанно, макар и осмелявам се да предположа, по различна причина.

Лейла си пое дълбоко дъх, а мощните удари на сърцето й отново отекнаха в ушите й.

— Не съм сигурна… че моята причина е така различна от твоята.

Чу го как обърна рязко глава към нея.

— Какво каза? — Гласът му прозвуча почти като въздишка.

— Мисля, че… добре ме чу.

В миг между тях изригна трептящо напрежение, от което разстоянието помежду им сякаш се стопи, доближавайки ги един до друг, макар никой да не беше помръднал.

— Защо трябва да си техен враг? — помисли тя на глас.

Последва дълго мълчание.

— Вече е твърде късно. Извършени бяха дела, които не може да бъдат върнати назад нито с думи, нито с клетви.

— Ще ми се да не беше така.

— В тази нощ, в този момент… и на мен ми се иска същото.

Сега беше неин ред да обърне рязко глава.

— Може би има начин…

Той я прекъсна, като протегна ръка и невъобразимо нежно положи пръст върху устните й.

Очите му се приковаха в тях и от гърдите му се откъсна едва доловимо ръмжене… ала той не му позволи да продължи дълго, задушавайки го, сякаш не искаше да я притеснява или пък плаши.

— Ти си в сънищата ми — промълви той. — Всеки ден преследваш мислите ми. Уханието ти, гласът ти, очите ти… тази уста.

Лейла притвори очи и се отдаде на докосването му, знаейки прекрасно, че това е всичко, което някога щеше да получи от него. Те бяха от двете страни на разделителната линия, която войната беше прокарала в света им, и макар Лейла да не знаеше кой знае какви подробности, беше чула достатъчно от останалите обитатели на къщата, за да си дава сметка, че той е прав.

Не можеше да върне назад онова, което бе сторил.

И това означаваше, че те ще го убият.

— Не мога да повярвам, че ми позволяваш да те докосвам. — Гласът му стана дрезгав. — Ще помня този миг до края на нощите си.

Лейла усети, че в очите й напират сълзи. Прескъпа Скрайб Върджин, през целия си живот бе очаквала миг като този…

— Не плачи. — Палецът му се плъзна по бузата й. — О, най-прекрасна и достойна жена, не плачи.

Ако й бяха казали, че някой така суров като него е способен на подобно състрадание, тя не би повярвала. Ала той беше. С нея беше.

— Трябва да вървя — рязко каза той изведнъж.

Първият порив на Лейла бе да го помоли да се пази… но това би означавало, че желае доброто на смъртния враг на Рот.

— Прекрасна Избранице, знай едно — ако някога имаш нужда от мен, аз ще дойда.

Той извади нещо от джоба си… телефон. Обърна го към нея и накара екрана му да светне, натискайки един бутон.

— Можеш ли да прочетеш този номер?

Лейла примига няколко пъти и накара очите си да се фокусират.

— Да. Мога.

— Това е моят телефон. Знаеш как да ме откриеш. И ако съвестта ти повелява да предоставиш тази информация на Братството, ще те разбера.

Самият той не можеше да прочете цифрите, даде си сметка тя… и то не защото имаше проблеми със зрението.

Какъв ли живот е водил?, тъжно се запита Лейла.

— Пази се, моя красива Избранице — каза той, докато я съзерцаваше с очите не просто на любовник, а на хелрен.

А после си тръгна, без да каже нито дума повече — излезе от колата, взе си оръжията…

… и се дематериализира в нощта.

В същия миг Лейла закри лицето си с ръце; главата й се отпусна безсилно, а раменете й се затресоха, неспособна повече да удържа чувствата си.

Уловена между ума и душата си, тя се разкъсваше на две, макар и да оставаше цяла.

81

— Влез.

Блей вдигна глава от „Сговор на глупци“, който четеше… и с изненада установи, че на прага на стаята му стои Бет.

Един поглед към лицето й и той се надигна и остави книгата настрани.

— Какво не е наред?

— Виждал ли си Лейла?

— Не, но аз току-що се върнах от къщата на нашите. — Той си погледна часовника. Беше след полунощ. — Не е ли в стаята си?

Бет поклати глава и черната й коса проблесна, докато се плъзваше около раменете й.

— Имахме намерение да прекараме известно време заедно, но не мога да я открия. Не е в клиниката, нито в кухнята… а докато бях в тренировъчния център, потърсих и Куин. Него също го няма.

Може би бяха излезли на романтична вечеря… като например споделена порция лингуини, които да лапнат, всеки от своя край, и да се срещнат по средата.

— Опита ли да им позвъниш? — попита Блей.

— Телефонът на Куин е в стаята му. А ако е взела своя със себе си, Лейла не го вдига.

Блей се изправи. Той също започваше да се притеснява, макар че, както си напомни, това все пак не беше национална криза. Всъщност намираха се в огромна къща с цял куп стаи и най-вече — бяха възрастни хора. Двама души би трябвало да имат правото да излязат заедно, без това да се превръща в някаква криза.

Особено когато тези двама души чакаха дете…

Звукът на прахосмукачка в далечината привлече вниманието му.

— Ела с мен — каза той на кралицата. — Ако има някой в къщата, който би могъл да знае къде са, в момента се намира надолу по коридора с прахосмукачка в ръка.

И наистина, Фриц тъкмо се беше развихрил в дневната на втория етаж и когато прекрачи прага й, Блей в миг беше връхлетян от спомена за невероятния секс, който бяха правили с Куин на килима край дивана.

Страхотно. Направо върхът.

— Фриц? — повика кралицата.

Догенът начаса спря и изключи прахосмукачката.

— Здравейте, Ваше Величество. Господарю.

Цял куп поклони.

— Слушай, Фриц — каза Блей. — Виждал ли си Лейла?

Лицето на иконома начаса придоби съкрушено изражение.

— О, да. И още как.

Когато той не продължи, Блей го подкани с едно проточено „И?“.

— Тя взе колата. Мерцедеса. Преди около два часа.

Какво, по дяволите, става — помисли си Блей. — Освен ако…

— Значи, Куин е с нея?

— Не, беше сама — поклати глава икономът и Блей усети как стомахът му се свива. — Настоявах аз да я откарам, но тя не ми позволи.

— Къде отиде? — попита Бет.

— Каза, че нямала определена цел. Знам, че господарят Куин я е научил да шофира, и когато ми заповяда да й дам ключовете, не знаех как да постъпя.

— Нямаш вина в случая, Фриц — заяви кралицата. — Никаква. Просто се безпокоим за нея.

Блей извади телефона си.

— А колата има джипиес, така че всичко е наред. Ей сега ще се обадя на Ви и той ще ни каже къде е.

След като изпрати съобщение на Ви, Блей остана в дневната да чака отговор, докато Бет продължаваше да успокоява иконома.

Десет минути по-късно все още не бе дошъл отговор. Което означаваше, че братът с високотехнологичните умения бе зает с нещо в Колдуел.

Петнайсет минути.

Двайсет.

Блей дори позвъни, но Ви не му вдигна. Така че можеше само да предположи, че братът е ранен… или че телефонът му беше пострадал по време на схватка.

— Куин не е в тренировъчния център? — попита, макар да знаеше отговора.

Бет сви рамене.

— Не беше, когато проверих.

Блей позвъни на Елена и след мъничко бе уведомен, че Лукас спи, а в залата за тренировки, басейна и на баскетболното игрище няма никой.

Куин не беше в къщата. Не беше и дежурен, защото тази нощ почиваше. Което оставяше само още една възможност.

— Знам къде е — мрачно заяви Блей. — Ще отида да го доведа, докато чакаме Ви да се свърже с нас.

В края на краищата Лейла носеше детето му… така че ако се луташе сам-самичка из широкия свят, той имаше право да помогне да я открият. Вярно, възможно бе дори да знае къде е тя, ала Блей имаше чувството, че не е така — трудно му бе да повярва, че би оставил телефона си в стаята, ако имаше представа, че тя възнамерява да излезе с колата. Несъмнено би искал тя да може да се свърже с него при нужда.

И като стана дума за това, защо всъщност не беше взел телефона със себе си? Изобщо не беше в негов стил.

Освен ако не вярваше, че Лейла е добре… и не искаше да го прекъсват.

Страхотно.

Блей отскочи до стаята си, за да си вземе пистолета (никога не знаеш кога може да ти дотрябва), както и палто, за да го скрие. След това се втурна тичешком по стълбите, излезе навън и се дематериализира в нощта.

Възвърна формата си на паркинга зад „Желязната маска“ и без да губи нито миг, отиде до задната врата и показа лицето си на охранителната камера. Отвори му Хекс.

— Здрасти — поздрави го тя и го прегърна за миг. — Как си? Отдавна не съм те виждала тук.

— Търся…

— На бара е.

Естествено, че беше на бара.

— Благодаря.

Блей кимна на двамата охранители, Големия Роб и Мълчаливия Том, след което влезе в същинския клуб, където музиката го блъсна като пестник в гърдите… или пък това беше пулсът му?

Ето го и него. Въпреки че край бара се тълпяха цял куп хора, Куин изпъкваше сред тях, сякаш над главата му имаше неонова табела. Седеше в далечния край на бара, с гръб към Блей, облегнал лакти върху черното лакирано дърво и навел ниско глава.

Блей изруга тихичко — ето че отново бяха там, откъдето бяха започнали. И да — преди да успее да стигне до него, една жена се приближи и се намести до Куин. Ръката й се плъзна върху неговата и той обърна глава, за да я огледа.

Блей знаеше какво ще последва. Един преценяващ поглед на разноцветните очи, бавна усмивка, няколко провлачени думи… и двамата щяха да се отправят към тоалетните…

Куин поклати глава и вдигна ръка, за да я накара да замълчи. И макар че тя опита втори път, резултатът беше същият.

Преди Блей да успее да продължи, до Куин се приближи тип с коса до задника и кадифени панталони. Усмивката му беше ослепително бяла и стройното му тяло сякаш бе създадено за акробатични номера.

Блей усети, че му се повдига… колкото и да си напомняше, че след последната сцена между тях Куин никога вече нямаше да го потърси за секс, така че какво го беше грижа кого чука. А господ му беше свидетел, че либидото на Куин си го биваше…

Господин Кадифени панталони с изкуствено удължената коса също беше разкаран.

След което Куин отново заби поглед пред себе си.

Неочаквана вибрация раздвижи джоба на Блей — беше получил съобщение. Извади телефона си и видя, че е от Бет: „Всичко е наред, Лейла е вкъщи. Отишла да се поразходи и сега ще погледаме телевизия“.

Блей изпрати едно благодаря в отговор и прибра телефона в джоба си. Нямаше нужда да остава и да безпокои Куин с нещо, което се бе оказало фалшива тревога. Макар че може би сега се отваряше добра възможност да пооправи пораженията от бомбата, която беше детонирал между двамата преди седмица.

Блей се запровира между телата и когато се доближи достатъчно, се прокашля и каза, опитвайки се да надвика шума:

— Здравей…

Куин вдигна ръка над рамото си.

— О, за бога! Не проявявам интерес, окей?

В този миг човекът отляво реши да се разкара заедно с питието си и Блей зае мястото му.

— Казах ти да вървиш на… — Куин така и не довърши. — Какво… правиш тук?

Само ако знаеше откъде да започне.

— Случило ли се е нещо? — попита Куин.

— Не, не. Наистина, всичко е наред. — Блей се намръщи, забелязал изведнъж, че пред Куин няма питие. — Сега ли идваш?

— Не, тук съм от… ами от около два часа, предполагам.

— Без да пиеш?

— Изпих няколко питиета, когато дойдох. Но после… ами да.

Блей се вгледа в лицето, което познаваше така добре. Беше мрачно, с хлътнали бузи и постоянно намръщено, което говореше, че и той не е спал от седем дни насам.

— Слушай, Куин…

— Да се извиниш ли си дошъл?

Блей отново се прокашля.

— Да. Аз съм…

— Прав.

— Какво?

Куин вдигна ръце и потърка очи. А след това остана така, закрил лицето си с длани. Каза нещо, което Блей не чу и именно тогава той си даде сметка, че се е случило нещо немислимо.

Разбира се, нищо чудно горкото копеле просто да беше разбрало, че Блей всъщност не е светец.

Блей се приведе към него.

— Говори с мен. Каквото и да е, можеш да ми го кажеш.

Така би било справедливо — нали последния път, когато бяха заедно, той му беше наговорил абсолютно всичко, което мислеше.

— Прав беше — каза Куин. — Не знаех… аз…

Повече думи така и не последваха, ала Блей, осъзнал какво се опитва да каже приятелят му, усети как гърдите му се свиват и веждите му подскачат към небето. Господи!

Шокът премина през цялото му тяло и той си даде сметка, че изобщо не бе очаквал някога Куин да прогледне за истината. Докато крещеше онези тежки думи, то бе по-скоро защото нещо в него най-сетне се беше прекършило, а не защото очакваше те да бъдат приети на сериозно.

Куин поклати глава, все така, без да сваля ръце от лицето си.

— Просто… през всичките тези години, всичките гадости, които преживях с тях… не можех да понеса още негатив срещу себе си.

Блей прекрасно знаеше за кои „тях“ става дума.

— Толкова много неща направих, за да се отърва от това, да го скрия… защото дори след като ме изритаха от къщи, те все още бяха в главата ми. Даже след като умряха… си останаха там. Непрекъснато тук вътре… — Куин сви ръката си в юмрук и започна да се удря по главата. — Непрекъснато тук вътре…

Блей улови яката му китка и свали юмрука му надолу.

— Всичко е наред…

Куин не го погледна.

— Дори не си давах сметка, че изкривявам всичко. Изобщо не си давах сметка какви гадости стават в главата ми… — Гласът му се прекърши. — Просто не исках да им дам още една причина да ме мразят, макар че те нямаха никакво значение. Какво, по дяволите? Какво съм си мислил?

Болката, която буквално струеше от тялото на Куин, беше толкова огромна, че наоколо повя студ и Блей усети, че настръхва.

В този миг, изправен пред лицето на такава смазваща скръб, на Блей му се прииска да можеше да си върне думите назад — не защото не бяха верни, а защото не той трябваше да дръпне тази фигуративна пелена от съзнанието на Куин. Мери, жената на Рейдж, би трябвало да го стори като част от терапевтичен сеанс или нещо такова. Или пък Куин постепенно трябваше да прогледне за истината.

Но не и по този начин…

Съкрушеността, която се излъчваше от цялото му тяло, от дрезгавия му глас, от с мъка удържания крясък, който сякаш напираше под повърхността, беше потресаваща.

— Никога не съм си давал сметка колко дълбоко са ме засегнали, особено баща ми. Той… отрови всичко у мен, а аз дори не осъзнавах, че се случва. И това… съсипа всичко.

Блей се намръщи — май не го разбираше напълно. Едно обаче му стана съвършено ясно (не че имаше нужда от допълнителни доказателства) — разликата между неговите родители и тези на Куин беше огромна. Единственото, за което бе в състояние да мисли в този миг, бе онази прегръдка пред печката. Отново виждаше как майка му и баща му обвиват ръце около него, приемайки го с отворени обятия, честно и без задръжки.

А Куин преживяваше всичко това съвсем сам. В някакъв нощен клуб. Без никой, на когото да се облегне, докато се бори с последиците от дискриминацията, на която беше обречен… и истината за себе си, която не можеше да промени и очевидно повече не можеше да пренебрегва.

— Съсипах всичко.

Блей покри ръката му със своята.

— Не, нищо не е съсипано. Не говори така. Ти си там, където си, и всичко е наред…

Куин обърна рязко глава, освобождавайки я от клетката на ръката, която я закриваше допреди миг; разноцветните му очи бяха зачервени и влажни.

— Обичам те от години. Влюбен съм в теб от цяла вечност, още от училище и бойната ни подготовка… преди преобразяването ни и след това… когато дойде при мен, и да, дори сега, когато си със Сакстън и ме ненавиждаш. И тази… гадост… в главата ми… именно тя ме спъваше, осакатяваше ме… и заради нея те изгубих.

Оглушителен звук, като от скърцане на гуми върху паваж, отекна в ушите на Блей и светът се завъртя около него, а Куин продължи да говори.

— Така че, извини ме, но не мога да се съглася с теб. Нищо не е наред… никога няма да бъде наред и макар да съм напълно готов да приема факта, че в продължение на години съм живял в лъжа, мисълта, че тя е погубила онова, което би могло да се случи между нас… изобщо не е наред.

Блей преглътна мъчително, а Куин отново впери поглед в стената с бутилки пред себе си.

Блей отвори уста, за да каже нещо, ала вместо това превъртя през ума си монолога, който бе чул току-що, от началото до края. Исусе Христе…

А после го озари просветление.

Ако съм гей, как така ти си единственият мъж, с когото някога съм бил!

Внезапно и последната капка кръв се отцеди от лицето му, осъзнал най-сетне истинското значение на думите, които бе разбрал напълно погрешно. Това означаваше… че онази нощ, когато…

— О, господи! — промълви той.

— Така че ето докъде го докарах в живота ми — дрезгаво каза Куин. — Искаш ли нещо за пиене…

Думите сами изскочиха от устата на Блей:

— Вече не съм със Сакстън.

82

Куин рязко завъртя глава. Несъмнено не можеше да е чул правилно. Не може да е чул, че…

— Какво…?

— Скъсахме преди около две седмици.

Куин примига няколко пъти.

— Защо… чакай, не разбирам.

— Нещата не вървяха. Не вървяха от известно време. Когато той се прибра онази нощ, в която беше правил секс с някой друг, вече бяхме скъсали, така че не ми е изневерил.

По някаква безумна причина, единственото, за което Куин можеше да мисли в този миг, бе как в „Светът на Уейн“ Майк Майърс изрича провлачено: „Мооооля?“.

— Но аз си мислех, че… изглеждахте толкова щастливи. Всяка вечер направо ме убиваше да… е, така де.

Блей потръпна.

— Съжалявам, че те излъгах.

— Мамка му. А аз за малко да му светя маслото.

— Е, опитваше да защитиш честта ми. Той го знаеше.

Куин се намръщи и поклати глава.

— Нямах представа, че вие двамата не сте… е, това май вече го казах.

— Куин, трябва да те попитам нещо.

— Давай.

При положение че изобщо можеше да се съсредоточи.

— Когато с теб бяхме заедно… онази нощ… а после ти каза, че никога… е, нали се сещаш…

Куин го изчака да продължи, но Блей не го стори и той нямаше никаква представа за какво…

А! Това!

Направо не беше за вярване, но бузите му пламнаха.

— Да, онази нощ.

— Е, никога ли…?

Като се имаше предвид всичко, което беше наприказвал преди малко, тази малка подробност изглеждаше съвсем незначителна. Пък и истината си беше истина.

— Ти си първият и единствен мъж, с когото съм бил по този начин.

Мълчание от страна на Блей. А после:

— О, господи, толкова съжалявам…

Куин побърза да го прекъсне, слагайки край на ненужното извинение.

— Аз не съжалявам. Няма друг, който бих предпочел да отнеме девствеността ми. Никога не забравяш първия.

Поздравления, Сакстън, шибан късметлия такъв.

Отново се възцари мълчание. И тъкмо когато Куин се канеше да си погледне часовника и да предложи да си починат малко от цялата тази неловкост, Блей проговори:

— Няма ли да ме попиташ защо нещата между мен и Сакстън никога нямаше да се получат?

Куин извъртя очи.

— Знам, че не е заради проблеми в леглото. Ти си най-добрият любовник, с когото съм бил, и не мога да си представя, че братовчед ми е бил на друго мнение.

Мръсният му шибаняк Сакстън.

Когато си даде сметка, че Блей не казва нищо, Куин го погледна и видя, че в сините му очи се е появила странна светлина.

— Какво? — О, за бога! — Е, добре. Защо никога нямаше да се получи между вас?

— Защото бях и продължавам да съм изцяло и необратимо… влюбен в теб.

Куин зяпна. Ушите му запищяха и той се зачуди дали е чул правилно. Приведе се напред.

— Извинявай, какво…

— Здравей, скъпи — разнесе се женски глас.

От дясната страна на Куин една жена с бюст, който можеше да напълни две купи за салата, се притисна в него.

— Какво ще кажеш да се позабавляваме?

— Разкарай се — излая Блей. — Той е с мен.

Куин се изпъна рязко — от ледения син огън, лумнал в очите му, беше повече от ясно, че Блей е готов да изтръгне гръкляна на жената, ако тя не се изпареше възможно най-бързо.

И това беше…

Невероятно!

— Добре, добре! — Жената вдигна отбранително ръце. — Не знаех, че сте заедно.

— Да, заедно сме — изсъска Блей.

Жената с „блестящото“ предложение даде на заден ход, а Куин се обърна към Блей, като напълно си даваше сметка, че изумлението му е очевидно.

— Наистина ли? — прошепна той.

И макар клубната музика да гърмеше в ушите им и да бяха заобиколени от тълпа непознати, въпреки че барманката раздаваше питиета, момичетата работеха и стотици други животи си продължаваха както винаги досега… за тях времето спря.

Блей улови лицето на Куин в шепите си и погледът на сините му очи се стопли, докато обхождаше познатите черти.

— Да. Да, наистина…

Куин почти му се нахвърли — стопи разстоянието между устните им и целуна любовта на живота си веднъж, два… три пъти… макар да нямаше никаква представа какво става и дали това действително се случва, или будилникът всеки миг ще го изтръгне от съня.

След всичко, което беше изстрадал, цялото му същество копнееше за облекчение, дори да беше само временно.

Когато той най-сетне се отдръпна, Блей се намръщи.

— Трепериш.

Възможно ли бе това да не е само плод на въображението му?

— Така ли?

— Да.

— Не ме е грижа. Обичам те. Толкова много те обичам и съжалявам, че не бях достатъчно мъж, за да призная…

Блей го прекъсна с целувка.

— Е, сега си предостатъчно мъж… останалото е в миналото.

— Просто… Господи, наистина треперя, а?

— Да. Но всичко е наред… аз съм до теб.

Куин облегна буза в дланта на Блей, която все още обгръщаше лицето му.

— Винаги си бил до мен. И винаги си бил господар на сърцето ми. На душата ми. На всичко. Просто ми се иска да не ми беше отнело толкова време, докато събера смелост да си го призная. Семейството ми… едва не ме уби. И то не само с онези техни бранители на честта.

Блей отмести очи. А след това отпусна ръце.

— Какво? — избъбри Куин на един дъх. — Нещо лошо ли казах?

О, господи, знаеше си, че е прекалено хубаво, за да е истина.

В продължение на един дълъг миг Блей просто се взираше в него. А после протегна ръка.

— Дай ми дланта си.

Куин се подчини незабавно, сякаш думите на Блей имаха по-силна власт над тялото му, отколкото собствената му воля.

Когато нещо се плъзна по пръста му, той подскочи и погледна надолу.

Беше пръстен с печат.

Пръстенът на Блей. Онзи, който бе получил от баща си веднага след преобразяването си.

— Ти си съвършен такъв, какъвто си. — Гласът на Блей беше силен. — Няма нищо в теб, което трябва да бъде поправено, и никога не е имало. Гордея се с теб. И те обичам. Сега… и завинаги.

Пред очите на Куин всичко се размаза. Ама сериозно.

— Гордея се с теб. И те обичам — повтори Блей. — Завинаги. Забрави старото си семейство… сега имаш мен. Аз съм твоето семейство.

Единственото, което Куин бе в състояние да прави, бе да се взира в пръстена и в герба, изваян върху него, да усеща тежестта му върху пръста си, да съзерцава как светлината се отразява от благородния метал.

Май цял живот беше искал такъв.

И виж ти… както обикновено, както винаги, Блей бе онзи, на когото трябваше да благодари.

Ридание се надигна в гърлото му и той се остави да бъде притеглен към широки, силни гърди; две мощни ръце се обвиха около него и го задържаха в прегръдките си. А после, сякаш от нищото, се надигна тъмно ухание — мирисът на обвързване на Блей… най-прекрасното нещо, изпълвало някога ноздрите на Куин.

— Гордея се с теб и те обичам — каза Блей за трети път и този така познат глас сякаш разкъса годините на отхвърляне и осъждане и му подаде не само спасителното въже на приемането, за което да се улови, но и ръка от плът и кръв, която да го изтръгне от мрака на миналото му… И го поведе към едно бъдеще, в което нямаше да има нужда от лъжи и извинения, защото онова, което беше той… което бяха двамата… бе едновременно необикновено… и напълно обикновено.

В края на краищата любовта е универсална.

Докато свиваше ръката си в юмрук, Куин знаеше, че никога, никога нямаше да свали този пръстен.

— Завинаги — промълви Блей. — Защото семейството е завинаги.

Исусе Христе, Куин ридаеше като първия лигльо. Ала Блей като че ли нямаше нищо против… нито пък го съдеше.

И именно това беше смисълът, нали?

— Завинаги — дрезгаво повтори Куин. — Завинаги.

ЕПИЛОГ

Две седмици по-късно…

Животът беше ни повече, ни по-малко невероятен.

— Е, хареса ли ти предишната нощ? — прошепна Куин в ухото на Блей и той извъртя очи в тъмнината.

— Ти как мислиш?

Голите им тела бяха плътно притиснати под тежките топли завивки; това на Куин — зад неговото, ръцете им — стиснати, краката им — преплетени.

Оказало се бе, че Куин обича да се гушка. Кой да предположи… и колко великолепно!

— Мисля, че ти хареса! — Езикът на Куин прокара пътечка по врата на Блей. — Кажи ми, че ти хареса.

Вместо отговор Блей изви гръбнак и долепи ханша си в ерекцията на Куин. Стонът, изтръгнал се от гърдите му, го накара да засияе.

— Изглежда, че на теб ти хареса — промълви Блей.

— И още как!

Предишната нощ никой от двамата не беше дежурен и след като потренираха в залата и изиграха (и загубиха) една партия билярд срещу Ласитър и Бет, Блей беше предложил да се отбият в „Желязната маска“, и то по много специална причина.

Докато Блей си спомняше какво се бе случило в клуба, възбудата на Куин се намести там, където беше повече от добре дошла… и Блей отново се отдаде на невероятното проникване и бавния ритъм, който партньорът му наложи.

А онова, което си спомняше от клуба, правеше всичко още по-еротично. Двамата бяха отишли на бара и си бяха поръчали питиета — „Херадура“ за Куин и джин с тоник за Блей. А после в очите на Куин се бе появил онзи поглед.

И Блей се бе заел за работа.

Беше го отвел в една от тоалетните и когато влязоха заедно вътре, то бе като сбъднала се фантазия — целуването, ръцете в панталоните, трескавото събличане от кръста надолу…

Стон се откъсна от гърдите на Блей, когато онова, което се бе случило тогава, и това, което се случваше сега, се смеси и еротичният коктейл го отведе до ръба на оргазма… а после благодарение на безмилостния ритъм на Куин — и отвъд него, така че пенисът му изригна в ръката на любовника му, мощни спазми разтърсиха тялото му и доведоха и Куин до върха на екстаза…

След кратък период на възстановяване и втори рунд Куин провлачи:

— Някаква вероятност мислите ти да бяха в онази тоалетна?

— Може би.

— Бихме могли да го повторим някоя нощ, ако искаш.

Блей се разсмя.

— Е, тази вечер май сме свободни, така че…

Братството беше получило нареждане да си остане вкъщи и тъй като в съобщението на Тор нямаше обяснение, Блей предположи, че става дума за среща с краля. От две седмици насам шайката копелета и глимерата се бяха спотаили — никакви имейли, никакви военни действия в града, никакви телефонни обаждания. Което никога не беше добър знак.

Вероятно щяха да им съобщят някаква нова информация или пък щяха да обсъдят смъртта на онзи член на Съвета и какви последствия би могла да има. Макар че Блей не виждаше нищо лошо в това, че Асейл беше убил тъпия кучи син.

Бай-бай, Елан. П.С.: Следващия път, когато се опиташ да натопиш някого, гледай да си избереш пацифист.

Евентуалната среща на братята го накара да си помисли за това, как Куин беше станал част от Братството… съвсем гладко и безпроблемно, както се оказа. Държанието му изобщо не се бе променило, начинът му на мислене — също. Което бе още една причина Блей да го обича. Макар и издигнат до такова положение, Куин не бе позволил това да му замае главата.

А татуираната сълза на лицето му, която сега бе станала лилава? Страшно сексапилна. Също като белега с форма на звезда върху гърдите му.

— Определено ще го повторим — заяви Куин, докато бавно излизаше от него, след което се изпъна по гръб, вдигна ръце над главата си и се протегна, усмихвайки се широко, а слабата светлина, долитаща от банята, бе достатъчна, за да може Блей да различи очертанията на невероятните му устни.

— Беше адски еротично. Ти си адски еротичен.

— Е, какво да ти кажа, това отдавна е една от фантазиите ми. — Куин стана сериозен и Блей докосна помрачнялото му лице. — Хей! Я стига. Ново начало, забрави ли?

След нощта на големите откровения в „Желязната маска“, те на няколко пъти бяха разговаряли най-обстойно и бяха решили, че ще я карат стъпка по стъпка, без да приемат нищо за дадено. Първо бяха приятели, след това нещо като врагове, после пък нещо като любовници… преди най-сетне да се вземат в ръце. И само защото години наред бяха приятели и се познаваха по повече от един начин, да имат връзка, беше различно.

— Да. Ново начало. — Куин се приведе към него за целувка и в същия миг телефонът на Блей оповести получаването на съобщение.

Естествено, Куин изобщо не се интересуваше от каквито и да било новини от външния свят и продължи да си проправя път към устните на Блей, докато той посягаше към апарата.

Блей трябваше да вдигне телефона над яките рамене на Куин, докато той се покатерваше отгоре му, отърквайки все още коравия си пенис в неговия…

— Какво, по дяволите…! — изруга Блей, слагайки край на допира на устните им.

— Прекъснаха ли ни?

— Аха… Бъч казва, че се нуждае от мен в Дупката, за съвет по облеклото.

— Е, ти имаш съвършен стил.

По някаква причина тези думи го накараха да си помисли за Сакстън. Още щом с Куин бяха решили, че искат да бъдат заедно, Блей беше казал на Сакстън какво става… и той бе реагирал съвършено изискано и любезно… и без помен от изненада. Дори бе заявил, че по някакъв странен начин изпитва облекчение — знак, че всичко на света е наред, макар и да е кофти за него.

Поне Блей беше получил истинската си любов.

Ако само и Сакстън можеше да открие своята.

— Най-добре да отида — промърмори Блей. — Може би някой има среща.

Понечи да стане, но ръцете на Куин се обвиха около хълбоците му и го придърпаха за нова продължителна целувка.

Когато Куин най-сетне се отпусна назад, очите му бяха полупритворени.

— Идеята за среща не е никак лоша. Искаш ли да идем да потанцуваме някоя нощ?

— Да потанцуваме? — разсмя се Блей. — Ще отидеш на танци? С мен?

Това бе нещо, което Куин ненавиждаше — сладникаво, куп погледи, приковани в тях, и при положение че бяха на обществено място, трябваше да бъдат и напълно облечени.

— Ако го искаш, ще го направя, без да се замисля.

Блей сложи ръка върху лицето му. Куин наистина адски се стараеше и Блей на драго сърце щеше да почака настъпването на деня, в който той щеше да е готов да демонстрира любовта им пред света. Братята и останалите в имението знаеха, че са двойка (то беше очевидно, след като Куин си беше преместил нещата в стаята на Блей), но едва ли можеше да се очаква след цял живот, прекаран в отричане на истината, изведнъж да вземеш да се натискаш с гаджето си пред целия свят без никакъв проблем.

Ала той се опитваше. И говореше (много!) за семейството и брат си, който продължаваше да се възстановява, бавно и болезнено, в клиниката.

Останеха ли насаме обаче, настъпваше истинско вълшебство. Точно това, за което Блей копнееше открай време.

— Ще слезеш ли за Първото хранене? — попита, когато капаците на прозорците започнаха да се вдигат.

— Може би ще си остана тук и ще изчакам да се върнеш, за да сложа теб в устата си.

О, да, онова палаво ръмжене отново се беше промъкнало в гласа на Куин… от което на Блей му се прииска да се върне между чаршафите.

— Ти си… — В стаята отекна стон и Блей, който се бе отправил към банята, се закова на място. — Къде ти е ръката?

— Ти къде мислиш, че е? — Гръбнакът на Куин се изви в дъга и единият от кучешките му зъби се заби в долната му устна.

Блей си помисли за съобщението, което нямаше намерение да пренебрегне.

— Да го духаш!

— О, за мен ще е истинско удоволствие! — Куин облиза устни. — Както и за теб.

Блей изруга и влезе в банята. Ако нещата продължаваха така, никога нямаше да излезе от стаята…

И наистина, след един горещ душ и избръсване, Куин все още беше в леглото, изтегнал се като лъв; черната му коса беше разрошена от ръцете на Блей, а изпод полуспуснатите му клепачи разноцветните му очи обещаваха най-различни сексуални акробатики, когато Блей се върне.

Ама че ненаситно копеле!

— Просто ще си лежиш ли? — скара му се Блей от прага.

— Ами не знам… може и да се поупражнявам, докато те няма. — От гърлото му се откъсна мощна въздишка, последвана от още един стон… и движението под завивката и чаршафите накара Блей да си спомни цял куп похотливи, потни, прекрасни неща. — Важно е да се поддържа формата, нали знаеш?

Блей стисна зъби и рязко отвори вратата.

— Ще се върна.

— Не бързай. От очакването само ставам още по-твърд.

— Да, сякаш се нуждаеш от помощ за това.

Блей затвори вратата след себе си, намести каквото имаше за наместване в широкия си анцуг и отново изруга. Бъч щеше да стори добре да имаше адски добра причина да се нуждае от мнението му.

Както и проблем, който можеше да бъде решен бързо.

* * *

В мига, в който Блей излезе, Куин отметна завивките и скочи от леглото. Грабна телефона си от нощното шкафче, изпрати съобщението, което беше написал предварително, и се втурна в банята. За щастие, водата вече беше топла.

Насапуниса се за миг. Изми си косата за секунди. Започна да се бръсне…

— Ау! — изруга, когато се поряза по брадичката.

Затвори очи и си заповяда да забави темпото, преди да си е отрязал шибания нос. Самобръсначката се плъзна бавно по бузата му, около линията на челюстта, надолу по врата. После пак. И пак.

Защо, по дяволите, бе решил да го направи под душа? В нощ като тази би трябвало да е пред огледалото…

— Ей, красавице, готова ли си? — долетя гласът на Рейдж в банята. — Или искаш да си оскубеш и веждите?

Куин прокара ръка по лицето си. Съвсем гладко.

— Майната ти, Холивуд — надвика той шума от водата.

След това спря душа, излезе изпод него и се подсуши, докато се връщаше в спалнята.

Застанал до усмихващия се Тор, Рейдж беше сложил ръце зад гърба си.

— Ама че тон държиш на шибания си стилист.

Куин ги изгледа изпод вежди.

— Ако сте ми приготвили хавайска риза, ще ви убия.

Рейдж погледна към Тор и се ухили, а когато другият брат кимна, извади онова, което криеше зад едрото си тяло.

Куин се вкамени.

— Я чакай малко… та това е…

— Смокинг, мисля, че е думата — довърши Рейдж. — С-М-О-К-И-Н-Г.

— Твоят размер е — намеси се Тор. — А Бъч твърди, че е на най-добрия дизайнер в бизнеса.

— С име на автомобил — промърмори Рейдж. — Човек би си помислил, че някой топ…

— Хей, гледахте ли „Хъни Бу Бу“? — Ласитър нахлу в стаята. — Леле, готин смокинг…

— Да, но само защото ти държиш по телевизора в билярдната непрекъснато да текат епизоди на онова извращение! — Холивуд погледна към прага, където Ви тъкмо влизаше след ангела. — Той дори не знаеше какво е това, Вишъс.

— Смокингът? — Ви запали една ръчно свита цигара. — Естествено, че няма да знае. Той е истински мъж.

— Което означава, че Бъч е момиче — изтъкна Рейдж. — Защото той го купи.

— Хей, вие май вече сте започнали партито — каза Трез, пристигайки заедно с Ай Ем. — О, готин смокинг. Това не е ли „Том Форд“?

— Или беше „Дик Крайслер“? — подхвърли Рейдж. — „Хари Шевролет…“, ей, това последното си го биваше.

— Най-добре се обличай, Пепеляшке. — Ви си погледна часовника. — Нямаме много време.

— Наистина красив смокинг — отбеляза Фюри, отваряйки широко вратата заедно със Зейдист. — Аз имам съвсем същия.

— Фриц е запалил свещите — обади се Рив иззад близнаците. — Ей, готин смокинг. Аз имам същия.

— И аз — рече Фюри. — Пасва страхотно.

— В раменете, нали? „Том Форд“ са най-добрите…

Истински. Шибан. Хаос.

И докато той го заливаше от всички страни; докато гледаше как всички тези мъже говорят един през друг, тупат се по раменете или се пляскат по задниците, Куин усети, че за миг остава без дъх. А после сведе поглед към пръстена, който Блей му беше дал.

Да имаш семейство, беше… невероятно, неописуемо прекрасно.

— Благодаря ви — тихо каза той.

Всички замръзнаха; лицата до едно се обърнаха, погледите се приковаха в него, телата застинаха на място, врявата утихна.

Зи бе този, който проговори пръв, а жълтите му очи грееха.

— Хайде, издокарай се. Ще се видим на долния етаж, любовнико.

Последваха цял куп потупвания по рамото, преди воините да се изнесат един по един през вратата. А после Куин остана сам със смокинга.

— Е, да го направим — каза той на дрехата.

Обличането на ризата мина без проблем, но копчетата не бяха като обикновените. Приличаха на тези за ръкавели и му отнеха цяла вечност. След това се зае с панталона… и реши да мине без бельо. И накрая — чифт лъскави обувки, пуснати върху разхвърляното легло от бог знае кой от братята… както и копринени черни чорапи, толкова фини, че почти можеха да минат за шибан чорапогащник.

Но той щеше да го направи както трябва.

Когато най-сетне дойде ред на сакото, Куин се приготви да се почувства като приклещен в менгеме, ала Фюри и Рив бяха прави — материята се плъзна по якото му тяло като вода. Отиде в банята, свали черната копринена папийонка от закачалката и се погледна в огледалото.

Човече… всъщност изглеждаше страшно секси.

Откопча колосаната яка, уви папийонката около врата си и подръпна няколко пъти двата й края, за да е сигурен, че е както трябва. А след това направи онова, което бе виждал да правят баща му и брат му, когато не знаеха, че ги гледа — завърза съвършен възел на гърлото си.

Навярно щеше да му е по-лесно, ако беше свалил сакото.

И ако ръцете му не трепереха така.

Все пак успя някак да свърши работата.

След това отстъпи назад и се огледа отляво и отдясно. Отзад.

Да, страшно беше изтупан. Работата бе, че изобщо не приличаше на себе си. Ама ни най-малко.

Което беше проблем. Съвсем наскоро за него изведнъж бе станало страшно важно да бъде истински.

Напълно пренебрегната след душа, косата му бе изсъхнала и беше прилепнала върху главата му, така че, без да се замисли, той взе гела за коса, който делеше с Блей, навлажни дланите си и ги прокара през кичурите, карайки ги да щръкнат.

По-добре. Сега вече не се чувстваше чак толкова глупаво.

Ала нещо все още не беше наред…

Докато се опитваше да разбере какво точно, си помисли как се бяха развили нещата. След онзи съдбоносен разговор в „Желязната маска“, сам бе изненадан от това, колко леко се бе почувствал, отърсил се най-сетне от товара, който дори не подозираше, че носи върху плещите си. Беше странно… но от време на време се улавяше как си поема дълбоко въздух, как гърдите му се повдигат бавно, а после отново се спускат с невероятна лекота.

Една мъничка част от него като че ли все още очакваше да се събуди и да открие, че всичко е било просто сън. Ала всяка вечер се събуждаше, обвил ръце около Блей, вдъхваше мириса на обвързването му, усещаше топлината на тялото му до своето.

Обичам те. Ти си съвършен такъв, какъвто си.

Завинаги.

Докато гласът на Блей отекваше в главата му, Куин затвори очи и се олюля…

А после рязко отвори очи и погледна към шкафа под мивката.

Да, помисли си. Именно от това се нуждаеше.

Няколко минути по-късно излезе от спалнята им, чувствайки се точно както трябва, със смокинг и всичко останало.

Когато стигна до най-горното стъпало на голямото стълбище, ритуалните свещи, подредени от двете страни чак до долу, проблясваха и блещукаха. Във фоайето имаше още — върху полици и по пода, и около сводовете, въвеждащи в другите стаи.

— Добре изглеждаш, синко.

Куин се обърна и погледна през рамо.

— Здрасти, милорд.

Рот излезе от кабинета си със своята кралица от едната му страна и кучето — от другата.

— Не ми трябват очи, за да ми е ясно, че пингвинският костюм ти стои отлично.

— Благодаря ти, че ми позволи да направя това.

Рот се усмихна, разкривайки огромните си бели кучешки зъби. Придърпа своята шелан за бърза целувка и се засмя.

— Дълбоко в сърцето си съм страшно романтичен, не го ли знаеше?

Бет се засмя и като се пресегна, стисна ръката на Куин.

— Късмет… не че се нуждаеш от такъв.

Куин не беше чак толкова сигурен. Всъщност, след като остави Първото семейство да слезе преди него, трябваше да положи усилие да се стегне. Потри лице и се зачуди защо, по дяволите, беше решил, че това е добра идея…

Не се дръж като някой лигльо, скастри се сам.

Докато поемаше надолу по стълбите, придърпа реверите на сакото и го закопча. Точно както би трябвало да стори един изискан господин.

Беше стигнал до средата, когато вътрешната врата на вестибюла се отвори и пламъчетата на ритуалните свещи се полюшнаха.

Куин се закова на място, когато Фриц въведе две фигури във фоайето. Новодошлите се поразтъпкаха на място, за да се стоплят, а после, като по даден знак, едновременно погледнаха към него.

Родителите на Блей бяха облечени официално: баща му носеше смокинг, а майка му — най-красивата рокля от синьо кадифе, която Куин някога бе виждал.

— Куин! — възкликна тя и забърза по мозаечния под, повдигнала крайчеца на роклята. — Изглеждаш невероятно!

Усетил как бузите му пламват, Куин наведе глава и се приближи до нея. Макар да беше с поне трийсет сантиметра по-ниска от него, дори и на токчета, той се почувства като дванайсетгодишен хлапак, когато тя улови ръцете му и ги разпери широко.

— Ти си най-красивото същество, което съм виждала в живота си!

— Благодаря. — Куин се прокашля. — Аз, ъъъ, исках да изглеждам добре.

— И си успял! Нали така, скъпи?

Бащата на Блей се приближи и му протегна ръка.

— Справил си се отлично, синко.

— На „Форд“ е. Дрехата де.

Господи, дали можеше да звучи като по-голям глупак!

Двамата с бащата на Блей се здрависаха и прегърнаха, а после по-възрастният мъж каза:

— Страшно се радвам за вас.

Майката на Блей заподсмърча и извади бяла кърпичка.

— Толкова е прекрасно. Сдобих се с още един син… двама синове! Ела, нека те прегърна. Двама синове!

Куин се подчини незабавно — не беше в състояние да й откаже каквото и да било… а най-малко пък — една от нейните прегръдки. Те бяха по-прекрасни дори от лазанята й.

Господи, толкова обичаше родителите на Блей. Той и Блей бяха отишли да ги видят една-две вечери, след като бяха решили да се съберат и макар че Куин беше направо вкочанен от ужас, майката и бащата на Блей се бяха държали мило, спокойно и… нормално.

Блей обаче нямаше представа, че Куин отново ги бе посетил, веднага след залез-слънце, вечерта преди двамата да отидат в клуба.

Когато майката на Блей го пусна, Куин забеляза Лейла, застанала точно пред входа на трапезарията. Даде й знак да се приближи и обви ръка около раменете й, защото усещаше, че тя се чувства неловко.

— Това е Избраницата Лейла.

— Просто Лейла — промълви тя, докато протягаше ръка.

В отговор, бащата на Блей се поклони ниско, а майка му направи реверанс.

— Моля ви, не е необходимо… — започна Лейла, но спря, когато другите двама оставиха официалностите.

— Скъпа, Куин ни съобщи благословената новина. — Майката на Блей буквално грееше. — Как се чувстваш?

Поредната червена точка за родителите на Блей. Куин направо не можеше да повярва колко прекрасно бяха реагирали, когато им бе казал за бременността… а ето че с типичната си непринуденост успяха да накарат и Лейла да се отпусне.

Бяха такива, откакто ги помнеше, недокоснати от заразата на глимерата, недаващи и пет пари за мнението на аристокрацията, готови да постъпят както беше правилно, без да се замислят.

Нищо чудно, че от Блей бе излязъл такъв невероятен мъж…

— Идва — провикна се Ви откъм тънещата в непрогледен мрак билярдна. — Трябва да се пръснем… веднага!

— Ела с нас — каза майката на Блей, улавяйки Лейла за ръка. — Без теб като нищо ще се блъснем в някои от мебелите.

Докато се отдалечаваха, Лейла погледна през рамо и се усмихна така, че цялото й лице грейна.

— Толкова се радвам за теб!

Куин й се усмихна в отговор.

— Благодаря.

А после стомахът му се сви, когато се обърна с лице към входа на имението.

Къщата беше притихнала, свещите горяха и той чакаше, вцепенен.

Време беше за шоу.

* * *

В това нямаше никаква логика, мислеше си Блей, докато прекосяваше двора.

— Изглеждаш страхотно! — догони го гласът на Бъч откъм входа на Дупката.

Все още не му беше съвсем ясно как точно се бе оказал облечен в смокинг. Бъч му беше излязъл с някаква история как искал той да изиграе ролята на модел пред Вишъс, с надеждата да убедят Ви да си купи един. Но това беше нелепо. Защо просто Бъч не беше облякъл един от четирите смокинга, които притежаваше и с които често се изтупваше.

Освен това никой не можеше да убеди Ви да направи каквото и да било. По-лесно би било да убедиш една скала в нещо.

Все тая… единственото, което Блей искаше, бе да приключи с всичко това, за да може да се върне на горния етаж… и с малко повечко късмет да завари Куин все още в леглото.

Взе на бегом стъпалата, отвеждащи до входната врата, а солта, с която бяха посипани, хрущеше под краката му, така че в мига, в който се озова във вестибюла, той изтръска крака, та лъскавата кожа на обувките да не пострада. След това тикна лице в охранителната камера…

Вратата се отвори и за миг Блей не можеше да осъзнае какво вижда. Във фоайето цареше мрак… не, всъщност това не беше вярно. Във всички ъгли грееха свещи и светлината им се отразяваше в златото на балкона, в полилеите и огледалата…

Куин стоеше насред просторното помещение. Сам.

Блей прекрачи прага с крака, които не усещаше.

Неговият любовник и най-добър приятел носеше най-прекрасния смокинг, който някога бе виждал… но разбира се, това се дължеше повече на онзи, който го носеше, а не толкова на самата дреха. Черното сако подчертаваше косата му, щръкнала на иглички, от белотата на ризата загорялата му кожа сякаш сияеше, а кройката на облеклото… прекрасно подчертаваше съвършеното му тяло.

Ала не това спря дъха на Блей.

А разноцветните очи, синьо и зелено, които грееха така, че ритуалните свещи бледнееха пред тях. Само че Куин изглеждаше нервен, пръстите му потрепваха неспокойно, тялото му се полюшваше напред-назад върху краката, обути в чифт лъскави обувки.

Блей пристъпи напред и спря пред него. И макар в главата му да бушуваше буря, докато се мъчеше да разбере какво означава всичко това… и стигаше до заключения, които му се струваха безумни, той не можа да потисне широката си усмивка.

— Сложил си си пиърсингите.

— Аха. Просто… исках да съм сигурен, че ще ме познаеш.

Куин се заигра с редицата оловносиви халки, които минаваха по ухото му, и Блей се наведе, за да го целуне по устните… а после и халката, която отново украсяваше долната му устна.

— О, знам, че си ти. Тоалетът страшно ти отива… но се радвам, че пак ги носиш. Обожавам ги.

— Значи, никога вече няма да ги сваля.

О, господи, помисли си Блей в тишината, която се възцари за миг, възможно ли бе наистина… може би си въобразяваше…

Куин падна на едно коляно. Просто ей така — точно върху цъфналото ябълково дърво, изобразено там.

— Нямам пръстен. Липсват ми и високопарни думи и надути излияния, които да ти поднеса. — Куин преглътна мъчително. — Знам, че е твърде рано и че е като гръм от ясно небе, но те обичам и искам ние…

Като никога в живота си, Блей трябваше да се съгласи с него — достатъчно с приказките.

С едно решително движение, той се наведе и сложи край на целия разговор с една целувка. А след това се изправи и кимна.

— Да. Да, абсолютно, да…

Ругаейки от облекчение, Куин стана от пода и двамата обвиха ръце един около друг.

— Слава богу! Човече, от дни насам имам чувството, че ще получа инфаркт…

Изведнъж ръкопляскания изпълниха фоайето и отекнаха из огромното помещение. От мрака заизлизаха хора, цял куп усмихнати, сияещи от щастие лица…

— Мамо? Татко? — разсмя се Блей. — Какво… хей, как сте?

Докато той прегръщаше родителите си, баща му каза:

— Направи го както трябва. Първо ме попита дали одобрявам.

Блей рязко обърна глава към мъжа, когото обичаше.

— Наистина ли? Поискал си съгласието на баща ми?

Куин кимна, а после се ухили широко.

— Имах само един-единствен шанс. И възнамерявах да го направя както си му е редът. Е, музика?

Начаса всички се отдръпнаха и телата им оформиха обръч по ръба на светлината, а после страшно познати звуци се разнесоха и Блей разпозна…

„Не преставай да вярваш“ на „Джърни“.

Куин протегна ръка.

— Ще танцуваш ли с мен? Пред всички… бъди мой и танцувай с мен.

Блей запримигва учестено. По някакъв начин това му се струваше по-значимо дори от самото предложение — пред целия свят и пред всички. Те двамата. Сърцата им — обвързани завинаги.

— Сякаш бих могъл да ти откажа! — прошепна той дрезгаво.

Ала после, когато телата им се срещнаха, се поколеба.

— Почакай… кой ще води?

Куин се усмихна.

— Това е лесно. И двамата.

И с тези думи те се притиснаха един към друг и започнаха да се движат заедно, в съвършена хармония…

… и живяха щастливо до края на дните си.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Благодарности

Речник на термините

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

Епилог

Заслуги