ПОЛ ХАРПЪР

УБИЙСТВО БЕЗ СЛЕДИ

Част 1 от „Мартин Фейн“

Превод от английски: Веселин Лаптев, 2011

chitanka.info

На Дж.,

чието търпение към мен трудно може да бъде описано, а благодарността ми към нея не може да бъде изразена с думи.

Потайността е неразделна част от човешката природа, могъща и страховита като горски пожар.

Сисела Бок, „Тайни“

1

Сан Франциско

Вечеряха късно в „Крит“.

Женственият китаец с тънки мустачки и подстригана на черта черна коса носеше смокинг без вратовръзка. Другият беше привлекателен мъж с гъста кестенява коса, сиво-сини очи и волева брадичка. Беше облечен с кафяво спортно сако и кремав копринен панталон, а поведението му издаваше спокойна самоувереност.

Бяха заели ъглова маса близо до белия мраморен плот на бара. Пред тях имаше чинии с морски костур и високи чаши с кокосово мохито. Заведението бе претъпкано с типичната за квартал „Кастро“ космополитна и елегантна тълпа. Наситената розова светлина се отразяваше в многобройните огледала и прозорци.

Говореше предимно китаецът. Оживено и възбудено. Удобно отпуснат на стола, белият мъж го гледаше с интерес и очевидно се забавляваше.

Тръгнаха си от „Крит“ чак когато стана време за затваряне.

Хотелът им се намираше на някаква затънтена уличка в квартала и приличаше на изоставен филмов декор. Прозорецът на стаята гледаше към един от нощните клубове, чиято музика огласяше околността.

Заключиха вратата. Белият мъж се приближи до прозореца и надникна навън, а китаецът смъкна кувертюрата и горния чаршаф от леглото и ги метна в ъгъла. Когато се обърна, белият беше до него. С трийсет сантиметра по-висок. Протегна ръце и започна да го разсъблича.

Макар и без репетиции, онова, което последва, изглеждаше като режисирано. Правилата бяха предварително определени от белия мъж. Изненадан и заинтригуван, китаецът ги бе приел без колебание. Сценарият отново демонстрира необичайната прозорливост на белия мъж по отношение на скритата природа на китайците. Докъде можеше да стигне интуитивността, с която докосваше най-съкровените му фантазии?

Очевидно твърде далеч.

Китаецът захвърли смокинга. Изправиха се пред леглото. Белият внимателно отлепи мустачките му, само от едната страна… Тя се остави в ръцете му. Гола, беззащитна, тръпнеща от възбуда.

Сексът беше нестандартен и екстравагантен. Необуздан и върховен — точно такъв, за какъвто си беше мечтала.

Той заспа веднага след това, сякаш беше сложила приспивателно в последното му питие. Тя остана да лежи до него, гола и изпъната като струна. И тогава внезапно потръпна от страх.

Представи си всяко едно движение на сарабандата, която бяха танцували. Беше всичко, за което би могла да мечтае, но именно това я плашеше.

Онова, което той беше правил с нея, надминаваше всякаква интуиция — бе стряскащо и я караше да се чувства така, сякаш въображението й се раждаше някъде другаде, извън мозъка. Сексуалните й фантазии си бяха нейни фантазии. Но мъжът до нея току-що беше пресъздал една от тях със смайваща точност, която не може да бъде наречена другояче, освен зловеща.

В собственото й съзнание сценарият съвсем не изглеждаше страшен. Стана такъв сега, в този момент, защото беше плод на чуждо въображение. Ледените тръпки, които пронизваха тялото й, нямаха нищо общо с нощите в „Кастро“. Те бяха предизвикани от съзнанието на мъжа, който лежеше до нея.

От самото начало знаеше, че връзката им е обречена. Но въпреки това тя я прие с желание. Сексуалната авантюра, тайните срещи, тръпчивият вкус на риска — всичко това беше желана част от емоционалния й живот. Но напоследък този странен таен съюз започваше да я тревожи, може би защото граничеше със свръхестественото. И душата й тръпнеше от страх.

Тази вечер й дойде твърде много. Не можеше да продължава така. Изобщо не я беше грижа колко хубав е той, колко е добър в секса. След като собствените й мисли бяха в главата на друг човек, тя реши, че ще сложи край на тази връзка.

Но как точно щеше да го направи? Може би като не вдигне телефона при следващото му обаждане. Дали би могло да е толкова просто? Дали всичко можеше да свърши само защото тя го желаеше? Вероятно да. Повечето връзки приключваха по този начин. И двамата използваха фалшиви имена, както се бяха разбрали още в началото. Робърт и Мей.

Но дали той действително не знаеше нищо за нея? Дали спазваше уговорката, както правеше тя? По негова идея срещите им винаги се осъществяваха след предварително уточняване на времето и мястото. Тя не беше виждала колата му, не знаеше къде живее (веднъж беше споменал Марин Каунти), нямаше представа какво работи (май нещо, свързано е недвижими имоти). Родени от несигурността на новата връзка, тези условия постепенно се бяха превърнали в правила.

Но тя не искаше да си тръгне завинаги, без да разбере кой е този човек. След като той прекрасно знаеше какво става в главата й, защо тя да не узнаеше поне истинската му самоличност?

Надигна се до седнало положение. Дрехите им бяха струпани на купчина до леглото. Физически останки от психическия катаклизъм преди няколко часа. Стана, заобиколи леглото и приклекна над купчината. Навън се развиделяваше.

Вдигна спортното сако и измъкна портфейла от вътрешния му джоб. После спря и се ослуша. Дишането му беше все така дълбоко и равномерно. Отвори портфейла и спря поглед на шофьорската книжка, пъхната в прозрачен калъф. После я наклони към прозореца, за да вижда по-добре.

Филип Р. Крей. Мил Вали, Лийч Стрийт 2387.

Разгледа снимката му, повтаряйки наум името и адреса, за да ги запомни добре. Извади банкнотите от портфейла, прелисти ги, после ги върна обратно. Кредитните карти също бяха на името на Ф. Р. Крей. Имаше и листче с телефонни номера, които тя нямаше как да запомни.

Затвори портфейла и го пъхна обратно във вътрешния джоб на сакото.

— Тръгваш ли си?

Тя трепна от изненада и се изправи с дрехите в ръце.

— Налага се — отвърна тя, хвърли купчината в долния край на леглото и се зае да разгъва бикините си, навили се на тънка тръбичка. Беше доволна от слабата светлина в стаята.

— Искаш ли да ти се обадя през седмицата?

— Аз ще ти се обадя — отвърна от мрака тя. — Мъжът ми е канен на две служебни вечери, на които трябва да присъствам, но още не знам подробности. Дори датите не са ми известни.

Сложи си бикините. Изобщо не се интересуваше дали не са наопаки. После облече бялата блуза, отказвайки се от сутиена.

Той мълчеше. Дали не беше задрямал?

— Какво има? — прозвуча тихият му глас.

— Какво да има?

— Звучиш ми напрегнато.

— Може би съм изтощена.

— Може би — кимна той и извърна глава към прозореца. — Тихо е. Музиката е спряла.

— Часът е четири без двайсет, за бога — промълви тя, докато закопчаваше последното копче.

После бързо навлече панталоните си.

— Бързаш ли?

— Просто е време да тръгвам — отвърна тя, докато потупваше с крака по килима, търсейки обувките си.

— Доволна ли си?

Какво ме разпитва, по дяволите?

— Разбира се. Защо да не съм доволна?

— Изненадана ли си?

— О, да.

— Какво те изненада?

— Всичко. Ти не пропусна нищо, Робърт. Наистина съм изтощена.

Напипа обувките и ги нахлузи. Нямаше желание за разговори. Искаше да си тръгне и толкова. Прокара пръсти през косата си, а после се огледа за черната си копринена чантичка.

— Какво търсиш?

— Чантата си.

Наведе се, намръщи се и заопипва мръсния килим с пръснатите върху него дрехи. Накрая я откри.

— Намерих я.

Трябваше да мине покрай него, за да стигне до вратата. Изведнъж изпита ужас, че той ще протегне ръце да я докосне и тя трябва реагира по някакъв начин.

— Добре — отвърна той. Беше се надигнал на лакът и я наблюдаваше.

— Ще ти се обадя — повтори тя, после излезе в полутъмния коридор и затвори вратата след себе си.

Той стана и пристъпи към прозореца. Минута по-късно тя излезе от хотела и забърза надолу по улицата.

Той се върна при леглото, вдигна сакото и измъкна портфейла си. Пусна сакото на пода и отново се приближи до прозореца.

Разтвори портфейла. Всичко изглеждаше наред. Шофьорската книжка беше на мястото си. Не, почакай. Бавно издърпа парите от съответното отделение и внимателно ги огледа. Банкнотите бяха обърнати наопаки.

По дяволите. Това рано или късно трябваше да се случи. Вероятно щеше да потърси адреса му в интернет. Беше само въпрос на време.

Събитията бяха взели неочакван обрат. Той знаеше, че тя ще бъде разтърсена от случилото се, но не допускаше, че засиленото безпокойство ще я тласне точно в тази посока. Очакваше сетивата й да бъдат изострени след секса, но ако разбираше правилно случката с портфейла, тази изостреност се беше превърнала в подозрение. Защо изведнъж беше пожелала да разбере кой е той?

За него тази жена съществуваше единствено в параметрите на малката орбита, която беше създал специално за нея. И трябваше да си остане там. Не можеше да й позволи никаква нестабилност. Особено сега, когато залогът беше твърде голям.

ПОНЕДЕЛНИК ВЕЧЕР

2

Мартин Фейн седеше в колата си и наблюдаваше входа на „Станфорд“ — малък бутиков хотел в стил ар деко, построен през 30-те години на XX век между Ръшън Хил и Пасифик Хайтс. Закупен и реставриран от двойка предприемчиви спекуланти, които не бяха пожалили средства да възвърнат поувехналата му ретро слава, днес той се радваше на завидно внимание от страна на хора, търсещи дискретност.

Входът беше отдалечен от улицата, скрит зад чемширени храсти и стари лимонови дръвчета. Над двойната стъклена врата имаше тревистозелен сенник.

Вира Лист беше в стаята вече четвърт час, но следи от външно наблюдение нямаше. Фейн често използваше „Станфорд“ за подобни срещи главно защото не беше трудно да се засекат хората с подозрително поведение наоколо. А и защото харесваше удобните му стаи.

Той слезе от колата, присви очи под ръмящия дъжд и вдигна глава към четвъртия етаж. Над него имаше още толкова етажи, а в стаята светеше.

Във фоайето съблече шлифера си и погледна към рецепцията. Там се мотаеха неколцина от гостите на хотела, но никой от тях не изглеждаше подозрителен.

Ресторантът отляво бе примамлив както винаги. Обърна се и тръгна към асансьорите.

Фейн слезе на четвъртия етаж и се насочи към стая 412. Почука и изчака да бъде огледан през шпионката. Резето изщрака, вратата се отвори. Жената колебливо се отдръпна назад.

— Аз съм Мартин Фейн — представи се той.

— Здравейте, аз съм Вира.

Беше четирийсет и четири годишна, със светла кожа и гъста кестенява коса, която се спускаше свободно от двете страни на овалното й лице. В умните й очи се четеше нескрито любопитство.

— Благодаря, че приехте поканата ми — каза тя, докато го пропускаше вътре.

Произнесе тези думи ясно, без никакво кокетство. Изглеждаше неспокойна, но решителна и това го накара да изпита уважение към нея. Жена, която бе готова да свърши работа, каквато и да е тя.

— Няма защо — отговори той, докато окачваше шлифера си на закачалката на вратата. — Шен е стар приятел, беше ми приятно да го чуя отново.

Последва я във вътрешността на стаята. Двата високи прозореца гледаха към улицата. Изчака я да седне, после се настани срещу нея край елипсовидната масичка със стъклен плот, поставен върху три нимфи в стил ар деко.

Вира седеше с изправен гръб на ръба на фотьойла, кръстосала глезени. Беше облечена в сива плетена рокля с три четвърти ръкави, които подчертаваха дългите й тънки пръсти.

— Мистър Морети спомена, че сте били колеги в полицията — подхвърли тя.

— Точно така, в „Специални разследвания“ — кимна Фейн. — Именно той ме убеди да напусна отдел „Убийства“ и да се прехвърля при тях. Служехме заедно дванайсет години до самото му пенсиониране.

— Той има много добро мнение за вас — каза Вира.

Личеше, че се чувства неудобно, но използваше пестеливо езика на тялото си.

— Запознах се с него чрез сестра му, с която бяхме съседки. Той беше единственият човек, към когото можех да се обърна, когато реших, че… че трябва да направя нещо… Ставаше въпрос за две мои доверени пациентки. Не исках намесата нито на полицията, нито на частни детективи… Като чу това, той вдигна ръка да ме спре. Заяви, че не желае да слуша повече, и ми даде вашето име.

— Ясно — кимна Фейн и кръстоса крак върху крак.

Настъпи неловко мълчание.

— Той каза, че вие сте известен сред определен кръг хора — подхвърли с нарастващо притеснение тя. — Хора, които имат неразрешими проблеми и са в безизходица… А после добави, че мога да ви имам пълно доверие.

Последното изречение беше изненадваща демонстрация на пожелателно мислене. Много й се искаше да е вярно. Погледна го право в очите.

Фейн мълчеше и чакаше.

— Вероятно разбирате, че дори този разговор с вас ме доближава опасно до нарушаване на споразумението за конфиденциалност с моите пациентки — продължи тя. — Те трябва да са сигурни, че всичко, което споделят с мен, ще си остане между нас. Абсолютното доверие е задължителна част от психоанализата.

— Разбирам — кимна Фейн.

— Имам нужда да изпитам такова доверие към вас — тръсна глава Вира. — Вярвам на препоръките на мистър Морета, но той не знае нищо за онова, което възнамерявам да споделя с вас. Тоест няма да скочи от ръба на скалата заедно с мен…

Интересен избор на метафора, помисли си Фейн. Стана му ясно, че за Вира Лист думата „отчаяние“ съвсем не е хипербола.

— Аз дори не знам с какво точно се занимавате — продължи тя. — Мистър Морета предложи да поговоря с вас, но не ми каза защо. Просто загатна, че вие можете да ми помогнете, но нищо повече. Беше крайно лаконичен. — Замълча за момент, после добави: — Трябва да знаете, че не искам нищо незаконно. Държа да сте наясно с това още в самото начало…

След тези думи Вира вдигна глава и го погледна очаквателно.

Той бавно кимна и тя видимо се отпусна.

— Както вече споменах, мистър Морета не ме запозна с никакви подробности. Но за да работим заедно, аз все пак ще се нуждая от такива…

— Напълно ви разбирам — рече той.

Желанието й беше логично. Хората, които бяха прибягвали до услугите му през последните няколко години, познаваха отлично света, в който живееха. Бяха живели на ръба, бяха нестабилни и живееха в сянката на дълбока несигурност.

Въпреки професията си обаче Вира Лист живееше в друг свят. Свят на всекидневието, който не търпеше неяснотата и в повечето случаи я третираше като хипотетичен аргумент. Поне до този момент изглеждаше така.

— Преди четири години бях въвлечен в една доста противоречива ситуация — започна Фейн. — Докато работех в отдел „Специални разследвания“. Там се пазеха всички тайни. Много странно място. Годините си текат, всичко се променя, но тайните остават. Някои от тях дори не получават шанс за втори живот. После бях принуден да напусна полицията. Няколко месеца след това ми се обади известен съдебен адвокат, който ме помоли да се срещна с негов клиент. Човекът имаше сериозен проблем и трябваше да направи избор между две еднакво мрачни възможности. Аз му предложих трета. Това беше просто услуга, която бързо забравих. Но после, четири месеца по-късно, отново ме потърсиха по телефона. Оказа се, че човекът, на когото бях помогнал, ме беше препоръчал на друг. Това беше началото на една нова за мен професия, появила се напълно случайно. За нея няма длъжностна характеристика. Нямам изготвена професионална биография и не представям на клиентите си препоръки.

Вира Лист го гледаше напрегнато, търсейки смисъла на всяка изречена сричка. Не пропускаше дори паузите между отделните думи.

— Решението на вашия проблем не опира до въпроса има ли такова, а до въпроса какво да е то. Що се отнася до доверието, ще ви кажа само едно: златният еталон в нашия бизнес са препоръките на човек, когото познавате и на когото вярвате. Често се случва те да са единственото, с което разполагате, преди да направите решителния скок. Нямам абсолютно нищо против, ако пожелаете да поговорите с Морета още веднъж, преди да вземете решение. И няма да се засегна, ако не се видим повече.

Вира Лист вирна брадичка, кимна и бавно си пое въздух.

На косъм е от сърдечен пристъп, помисли си Фейн.

— Съжалявам — прошепна тя. — Не се владея толкова добре, колкото бих искала.

Той я разбираше. Обикновено тя бе човекът, с когото хората споделяха проблемите си. Смяната на ролите не бе лесна.

— Ситуацията е много обезпокоителна — започна Вира Лист. — Пациентите ми са жени, безкрайно различни като характери. Имат различно минало, различни грижи и тревоги. Не се познават помежду си. Никога не са се виждали. Кабинетът ми е с два изхода, за да избегна случайните срещи между тях. Елиз ме посещава вече близо две години, а Лори около шест месеца. И двете са омъжени. — След кратка пауза добави: — И двете имат любовници.

— Връзката на Елиз е от пет месеца. Не знам името на мъжа, но той е основна тема на разговорите между нас от доста време.

— От самото начало връзката им била много силна. Мъжът я съблазнил във всеки смисъл на думата. Тя твърди, че той буквално чете мислите й, усеща всичките й потребности, желания и страхове. Разбира се, това й се струва едва ли не свръхестествено. Тя буквално е хипнотизирана от него.

Ръцете на Вира лежаха в скута й. Пръстите й бяха леко прегънати. За изненада на Фейн сватбена халка липсваше. Тя седеше в естествена поза, без следа от самоконтрол.

— От време на време усещах, че Елиз оценява връзката като тайнствена и може би малко зловеща — продължи тя. — Но не толкова зловеща, че да я прекрати. Това е типично за нея. Тя е красива жена с характер. Състрадателна е, с лека склонност към самоунищожение, но все пак умее да оцелява.

— Другата жена, Лори, започна връзката си малко след като се свърза с мен. Когато за пръв път спомена за нея, останах с чувството, че става въпрос за нещо мимолетно. За разлика от Елиз тя не прояви желание да я обсъжда с мен.

Но няколко месеца по-късно започна да се очертава странна тенденция. Лори наруши мълчанието за любовника си, но начинът, по който говореше за него, поразително приличаше на споделеното от Елиз. Бил невероятно прозорлив, четял мислите й, познавал я като собствената си длан — знаел какво иска, от какво се страхува и дори за какво си фантазира.

Вира замълча и с усилие преглътна.

Фейн се изправи и отиде в банята да й налее чаша вода.

— Благодаря — кимна тя, отпи голяма глътка и прочисти гърлото си.

Той се върна на мястото си.

— Отначало бях смаяна от приликата в двете връзки, но през цялото време очаквах, че тази на Лори ще поеме по свой собствен път — продължи да разказва Вира. — Това обаче не се случи. На практика приликите ставаха все по-големи. Някои подробности от сексуалното поведение на любовника й напълно съвпадаха с онова, което ми беше описала Елиз.

Тя отпи още една глътка вода, остави чашата на масичката и продължи:

— Нямаше как да не си помисля, че Лори и Елиз се срещат с един и същ мъж. Това беше малко вероятно, но не изключено. Две непознати помежду си жени могат да имат общ любовник, но въображението ми отказваше да приеме, че ще използват услугите на един и същ психоаналитик. Постепенно ме обземаше ужас, защото това би било твърде необичайно съвпадение.

— А вие сте абсолютно сигурна, че те не се познават, така ли? — подхвърли Фейн.

— Абсолютно? Не.

— Допускате ли, че се познават?

— Не, всъщност не. Напразно напрягах съзнанието си, за да получа отговор на този въпрос. Дори се запитах дали този мъж няма достъп до служебните ми файлове. Друго обяснение просто нямаше.

— Реших да предприема нещо, което сега ми се струва глупаво. Вкарах фалшиви данни в записките си от последните два сеанса с Елиз и Лори. Надявах се, че ако този мъж наистина има достъп до тях, той ще спомене нещо пред любовниците си. Разбира се, нямах гаранции, че те от своя страна ще го споделят с мен.

Вира замълча, вероятно за да подсили ефекта на следващите си думи.

— В рамките на следващите две седмици и двете ми пациентки споменаха за странен разговор, който всяка от тях бе провела с любовника си. Казал им неща, които им прозвучали странно. Дори налудничаво.

— Онова, което нарочно сте вкарали в записките си?

— Да.

— Сигурна ли сте, че няма грешка?

— Абсолютно. Този човек има достъп до моите файлове и ги използва, за да се промъкне в съзнанието им.

3

Наблюдавайки начина, по който жената държеше чашата в скута си, Фейн бавно осъзна, че езикът на тялото й, който в началото бе изтълкувал като стремеж към пестеливост, всъщност е трудно овладяна паника.

— Казахте, че нито една от пациентките ви не е споменала името на мъжа. Не ги ли попитахте?

— Не. В началото то не беше важно. Те го избягваха напълно съзнателно, а аз уважавах желанието им. По принцип това е правило при подобен род разговори.

— А имате ли представа как той е използвал въпросната информация? Или е възнамерявал да я използва?

— Явно с желанието да ги манипулира — отвърна Вира. — Разбира се, много по-вероятно е да става въпрос само за секс и за нищо друго, но… Не знам… Нещо ми подсказва, че нещата не опират единствено до секса.

— Взехте ли някакви предпазни мерки?

— Страхувах се да го направя. Имах чувството, че и бездруго съм рискувала прекалено много с фалшивата информация. Той със сигурност се бе озадачил от объркването на Елиз и Лори, но нищо повече. Нещата обаче щяха да поемат в друга посока, ако се сблъскаше с нови мерки за сигурност. Това би било доказателство, че съм предприела конкретни стъпки срещу него.

— Решението ви е било правилно — рече той. — Откога имате тези подозрения?

— Отскоро. От три-четири дни.

Фейн се извърна към прозорците. Осветени от уличните лампи, дъждовните капки приличаха на гаснещи искри. После усети втренчения й поглед и се обърна към нея.

— Не желаете да се обърнете към полицията, защото се страхувате да не се разчуе, нали?

— Точно така. В моите файлове има неща, които могат да разбият живота на тези жени. Не мога да допусна ситуация, при която тайните им да станат обществено достояние при евентуален съдебен процес.

Тя промени позата си и тръсна глава.

— Вижте, мистър Фейн. Изобщо не съм сигурна какво точно искам да постигна с нашия разговор, но бих желала да спра този човек, без пациентките ми изобщо да разберат, че информацията ми за тях е била компрометирана. Може би има начин да го направя, без никой да разбере.

Напрежението, което се излъчваше от нея, беше почти осезаемо.

— И аз живея сред тайни, също като вас — добави тя. — Това е ежедневие за мен. Десетки хора ми се изповядват ден след ден, година след година. Ако споделя тайните им с някого, животът им ще тръгне в съвсем различна посока. Може би трагична.

Тъмните й очи не се отделяха от лицето му.

— Поведението на този мъж е още една тайна, която възнамерявам да запазя за себе си. Но ще ми трябва помощ.

Всъщност Вира Лист търсеше съвет. Искаше да разбере дали постъпва правилно. По всичко личеше, че вече беше решила как да постъпи, въпреки че очевидно се страхуваше.

— Вие несъмнено си давате сметка, че нещата са сериозни, но едновременно с това искате пълна яснота, преди да предприемете каквото и да било — започна Фейн.

Тя мълчеше и чакаше.

— Преди всичко подобни ситуации никога не се развиват в посоката, в която очаквате. Неприятната изненада винаги ще ви дебне зад ъгъла, независимо колко предпазливи са подходът и планът ви. И ако тази изненада поеме в погрешна посока, тя ще ви унищожи. Освен това трябва да знаете, че поемайки по този път, вие ще се сблъскате с някои доста сложни и опасни юридически проблеми.

Вира леко повдигна брадичката си.

— Аз не съм юрист, но въпреки това съм убеден, че ако този човек продължава да има достъп до вашите файлове, вие съзнателно ще нарушавате конфиденциалността на информацията, която ви предоставят вашите пациентки — добави Фейн. — И ако той върши престъпление с тази си дейност, на даден етап вие ще бъдете обвинена като негова съучастница. Но това не е единствената заплаха. След като подозирате, че възнамерява да използва въпросната информация за престъпни цели, а вие не информирате за това властите, автоматично можете да бъдете обвинена по друг член на закона — за укриване на информация, свързана с подготовката на престъпление.

— Но ако това са само голи подозрения…

— Ако сте убедена, че тези жени са в опасност, но не ги предупредите и не се обърнете към съответните власти, може да бъдете обвинена в престъпна небрежност или още по-лошо — в съзаклятничество.

Тя замълча и затвори очи. Изобщо не беше очаквала да чуе подобни неща от него.

Фейн отбеляза леката промяна в ритъма на дишането й и вдигнатите й вежди. Колко ли други жени в дългогодишната история на хотела бяха седели край тези прозорци в дъждовни нощи, опитвайки се да намерят решение на проблемите си?

Тя отвори очи.

— На два пъти използвахте израза „да бъдете обвинена“. Надявам се, че това не е резултат от прибързани заключения.

— Не е.

В очите й се появи любопитство.

— Нещо ми подсказва, че вие сте изключително потаен човек.

Той не отговори.

— И като такъв отлично разбирате какво означава публично да изложат на показ мислите и тайните ви.

Вира Лист стана, пристъпи към прозореца и се облегна на рамката. После скръсти ръце и се загледа в дъждовния мрак. Плетената рокля подчертаваше елегантната извивка на бедрата й.

— Ако се обърна към полицията, този мъж ще бъде арестуван и изправен пред съда — погледна го отново тя. — Това означава, че досиетата на пациентките ми ще бъдат използвани като улики. Но моите пациентки са твърде богати, красиви и високопоставени, за да бъдат смъкнати от своите пиедестали. В хода на делото неизбежно ще изтече информация, която ще разкрие самоличността им. Част от живота им ще стане обществено достояние. Най-лошата част. Изтичането ще продължи, докато се превърне в потоп. В крайна сметка ще станем свидетели на поредното безумно медийно шоу и два човешки живота ще се превърнат в ежедневно и нечистоплътно забавление за широката публика.

— Изглеждате абсолютно сигурна в онова, което казвате — отбеляза Фейн.

— Такъв е духът на времето — въздъхна тя. — Днес повече от всякога обичаме да се забавляваме със самоунищожението, с разбития живот на себеподобните си. Превърнали сме се в запалени любители на мръсните тайни.

Абсолютно неемоционално наблюдение, което най-вероятно отразява личен опит, помисли си Фейн. Но нямаше как да не се съгласи с нея. Анонимността и уединението бяха последното убежище на здравия разум в един все по-обвързан, безсрамен, дигитално наблюдаван и жаден за клюки свят. Те се срещаха почти толкова рядко, колкото скромността, и веднъж изгубени, бяха невъзвратими като невинността.

— Може би Елиз и Лори не са единствените му жертви. Разбрах, че той чете техните досиета, само от начина, по който използва информацията в тях. Беше нещо като бумеранг, който се връщаше при мен. Но как ще разбера, ако е проникнал в досиетата и на други мои пациенти? И ако използва информацията за тях по друг начин?

— Наистина ли мислите, че го прави?

— Човек като него едва ли ще се откаже от подобно нещо.

Вира Лист предчувстваше катастрофално развитие на събитията.

— Споменахте, че неговият най-вероятен мотив да проникне във вашите файлове е възможността да манипулира пациентките ви. Може би заради секса, може би заради нещо друго. Какво имахте предвид?

— Начинът, по който Елиз и Лори говорят за него. По всичко личи, че той е нещо повече от обикновен воайор или сексуален маниак. Имам чувството, че случващото се с двете жени не е толкова просто. Зад него се крие нещо друго.

— Какво?

Въпросът очевидно я постави в неудобно положение.

— Съжалявам, но не мога да навлизам в подробности. Това би означавало да засегна личните им отношения.

— Но аз трябва да знам за какво говорим — възрази Фейн.

Вира примирено кимна, очевидно давайки си сметка, че рано или късно ще стигнат дотук.

— Фамилията на Елиз е Кърин — промълви тя.

— Мисис Джефри Сафра Кърин?

— Да.

Фейн веднага разбра притесненията й. За тях със сигурност имаше десетки основателни причини.

— А другата жена?

— Лори Ча. Съпругът й е Ричард Ча, известен бизнесмен от Силиконовата долина. Свързан е с иновативния софтуер. Притежава много патенти и печели много пари. И е изключително амбициозен.

— Никой от двамата не подозира за вашите разкрития, нали?

— Абсолютно. И аз искам нещата да останат така. Вие сте първият, с когото разговарям на тази тема.

Кърин беше член на елитния клуб от няколко хиляди души в света, чието богатство, талант и безскрупулност влияеха върху съдбата на милиони, а може би и милиарди човешки същества по света. Той беше член на бордовете на половин дузина международни корпорации и собственик на още толкова. Приятелите му бяха хора, които се смятаха за богоизбрани. Те си купуваха лобисти във Вашингтон, а частните им самолети непрекъснато сновяха по света, приземявайки се на специалните писти в Лондон, Дубай, Хонконг, Париж и Мумбай.

Изнудването беше първата мисъл, която хрумна на Фейн. Но и той, подобно на Вира, изпита натрапчивото чувство, че това би било твърде очевидно.

— Три неща работят във ваша полза — каза той. — Без тях едва ли може да решим проблема, както бихте желали. Първо, проявили сте достатъчно разум да не събудите подозренията на този човек. Засега той е доволен от себе си и вероятно не се чувства застрашен. Това е добре.

— Второ, не сте обяснили на Елиз и Лори какво се случва в действителност. Това ни осигурява известна гъвкавост и повече възможности. И, трето, можете да пазите тайна.

— Имам желание да ви помогна, — добави Фейн, — но трябва да знаете, че онова, което искате да направите, ще задвижи процеси извън системата. А всяко излизане от системата е свързано с определена цена. Която съвсем няма да е малка.

— Не се страхувам нито от трудния избор, нито от последиците — тръсна глава Вира.

— Нещата отиват по-далеч — предупреди я той. — Ще ни се наложи да действате, без да знаете с каква валута ще плащате цената. Чиста съвест? Самоуважение? Изгубена вяра — в себе си или в околните?

— Твърде скъпа валута — промърмори тя. — Има ли правило, което ме задължава да я използвам?

— Не ми се ще да храните каквито и да било илюзии.

Вира изпитателно го погледна, после се върна на мястото си.

— Джефри Кърин или Ричард Ча изобщо не ме интересуват — отсече тя. — Но имам ангажименти към съпругите им. Бих ги нарушила, ако позволя тайните им да станат обществено достояние. Това ще ги унищожи.

Направи малка пауза, после тихо добави:

— Няма да скрия, че ще унищожи и мен. Вие несъмнено вече го знаете, но аз искам да бъда докрай откровена с вас. Няма да го допусна. Ще намеря друг начин и ще платя цената.

4

Седнал в колата си, Фейн наблюдаваше Вира Лист, която напусна „Станфорд“, вдигна яката на шлифера си и се насочи към паркираното в пряката беемве. Никой не я последва.

Той извади кодираното блекбъри и последователно набра три номера, също кодирани.

Първият беше на Рома Солис — дългокраката колумбийка, с която се запозна преди десетина години в Богота скоро след като беше постъпил в Отдела за специални разследвания. Озова се в Колумбия във връзка с едно престъпление, а контактът му там се оказа детектив Фелипе Солис. Дъщеря му Рома, която току-що бе завършила Чикагския университет и бе рошила да върви по стъпките на баща си, бе получила назначение като младши детектив в националната полиция.

Фейн се сближи със семейството на Фелипе и почти всяка година отскачаше до Богота да им погостува. През 2009 г. тайното разследване на Фелипе на заговор за убийството на прекалено усърден федерален прокурор доведе до взривяването на два автомобила и една самолетна катастрофа. Първата бомба уби Фелипе и съпругата му, а втората — сестрата на Рома и семейството й.

Самата Рома работеше по спешен случай в Санта Марта и бе изпуснала нощния полет за Картахена. Самолетът бе паднал в джунглата. Няколко дни по-късно тя се върна в Богота със силна охрана. Погреба близките си, продаде къщата и десет дни по-късно вече живееше в Мексико Сити.

Година след като бе принуден да напусне Отдела за специални разследвания, Фейн реши да започне частен бизнес. Рома бе първият човек, с когото се свърза. Годините, които бе прекарала в колумбийския Департамент за административна сигурност — безскрупулния и дълбоко корумпиран вариант на ФБР, — се равняваха на докторска степен по конспиративни измами. Три седмици по-късно тя кацна на международното летище на Сан Франциско.

Това се случи преди почти две години.

Вторият телефонен разговор беше с Джон Бюкър, специалист по подслушвателна и наблюдателна техника, който държеше малко магазинче в Потреро Хил. Фейн се бе запознал с него в неспокойните дни и месеци след 11 септември, когато много служители на ОСР бяха командировани да помагат на ФБР в осъвременяване на списъците с подозрителни лица, които изведнъж се оказаха много актуални. Бюкър беше един от специалистите, наети за изпълнението на техническата част от задачата.

Той беше спокоен и изобретателен мъж — качества, които Фейн ценеше високо. Когато му трябваше специалист в тази област, той неизменно се обръщаше към него.

— Джон, обажда се Мартин. Имам спешна задача за теб, която трябва да се изпълни до утре на обед. Ще ти бъда много благодарен, ако я поемеш.

— За какво става въпрос?

— Предполагам, че Рома ще поиска основно прочистване и инсталиране на камера с дистанционно управление. Ще можеш ли да ги осигуриш?

— И още как. Ще ти трябва ли специално оборудван за целта микробус?

— Може би. Рома ще ти се обади за подробностите. Аз просто исках да проверя дали си свободен.

Третият разговор беше с Боби Ноубъл, чиято фирма „Виртуално маркетингово проучване“ нямаше нищо общо с маркетинга.

— Боби, обажда се Мартин. След петнайсет минути ще бъда на бензиностанцията на „Шел“ при кръстовището на „Калифорния“ и „Стайнър“. Ще ми отделиш ли малко време?

— Разбира се. Ще се видим там.

Фейн включи двигателя и пое по Ларкин стрийт.

Ноубъл беше човек с интересно минало. Едър и добре сложен, със старомодно пригладена назад гъста коса. Беше израснал в Панама Сити по времето, когато Мануел Нориега и ЦРУ бяха близки приятели и партньори. Баща му бе американски консултант на панамски политици, които поддържаха близки отношения с ЦРУ. Благодарение на него Боби бе получил непосредствени впечатления за работата на Управлението в онези години и онова, което видя, никак не му хареса.

Той се върна в Щатите, завърши магистратура в Станфорд и разработи специализирана софтуерна програма за проучване на специалисти, работещи за опозиционни политически лидери.

Подобно на живота на Бюкър и този на Ноубъл бе обагрен в няколко нюанса на сивото: притежаваше напълно законна фирма, но по-голямата част от работата му бе свързана със секретни услуги на разузнавателната общност, на която гледаше с тревога и открита неприязън.

Когато мерцедесът на Фейн се появи, Ноубъл вече наливаше бензин в колата на съпругата си. Изчака го да спре на съседната колонка, осветена от ярките луминесцентни тръби.

Вратата откъм шофьора се отвори. Фейн слезе, все още облечен в двуредния костюм с разхлабена вратовръзка под яката на ушитата по поръчка риза. Висок над метър и деветдесет, той както винаги изглеждаше стегнат и елегантен. Заобиколи колата си и отвори капачката на резервоара.

— Боби — рече той.

— Как си, Мартин?

— Добре.

Фейн откачи маркуча, вкара накрайника в резервоара и пъхна кредитната си карта в процепа на автомата. Колонката забуча. Той вдигна яката на сакото си, изчака Ноубъл да включи своята колонка на автоматично зареждане и му направи знак да се приближи.

— Имам две имена за теб.

Това беше неговият начин на работа. Нямаше нищо против да си побъбрят, но бизнесът винаги имаше предимство. Кратко и ясно, без излишни увъртания.

— Казвай — рече Ноубъл.

— Ричард Ча.

— Ч-а? — повтори Ноубъл и това беше всичко.

Той никога не си водеше записки. Достатъчно беше да повтори името, за да е сигурен, че е чул правилно.

— Да. И още едно: Джефри Сафра Кърин.

— Тоя го знам — каза Ноубъл. — С какво се занимава Ча?

— Със софтуерни патенти и такива неща.

— Това много ме улеснява — ухили се Ноубъл и стъпи с крак на бронята на мерцедеса. — Ще видя какво мога да направя.

— Ето за какво става въпрос…

Сбитият разказ на Фейн съдържаше точно толкова информация, колкото беше необходима. Със съответните мъгляви асоциации и препратки към трети страни, без които нямаше как да мине. Детайлите щяха да дойдат по-късно. Винаги навлизаше в нова операция по този начин — описваше я съвсем общо, оставяйки си място за евентуални корекции.

Дъждът беше намалял до досаден ръмеж. От океана се носеше гъста мъгла. Ноубъл се усмихна на себе си и вдигна яката на шлифера си. Търпеливо слушаше Фейн, обърнал гръб на влажния вятър.

Фейн си падаше по заплетените истории. За него всичко беше лабиринт, включително най-далечните мотиви. Умът му беше като на невестулка — бърз, любопитен, изпълнен с подозрение. Нищо необичайно за някой, който се занимава с разследвания. Притежаваше силен инстинкт и естествен афинитет към ребусите, които безпогрешно го отвеждаха до автора на схемата.

Преди време почти на шега беше подхвърлил, че Бръсначът на Окам е най-точният принцип за изследване на научни хипотези. Но когато ставаше въпрос за човешката природа, единственият смислен модел си оставаха парадоксите.

— За бога, човече — промълви Ноубъл, когато Фейн най-сетне млъкна. — В какво си се забъркал, по дяволите?

— Интересна история, нали?

Ноубъл раздрънка монетите в джоба си и го погледна. Фейн се беше облегнал на мокрия калник, прехвърлил тежестта си на единия крак и скръстил ръце на гърдите си.

— Според мен не става въпрос за изнудване — въздъхна той.

Не беше намръщен, но двете вертикални черти между веждите му издаваха скептицизъм. Грубото му продълговато лице с римски нос контрастираше с безупречното му облекло. Когато беше неспокоен, ситните бръчици в ъглите на тъмните му очи ставаха по-дълбоки.

— Мисля, че този човек се занимава с нещо друго — добави Фейн.

Колонката на Ноубъл изщрака.

— Какво например?

— Не знам — поклати глава Фейн.

Ноубъл кимна, моментално разбрал, че няма да научи нищо повече.

— Каква е тогава играта? — подхвърли той. — За Кърин със сигурност има цял океан от информация, но за този Ча не се знае…

— Търся някаква връзка между двамата. Извън факта, че онзи мъж спи с жените им.

Колонката на Фейн също изщрака. Двамата едновременно посегнаха към маркучите и ги върнаха на местата им.

Ноубъл приключи пръв, стъпи на бетонното островче и опря лакти на колонката. Фейн отвори вратата на колата си.

— Имайки предвид за кого става въпрос, тая работа май ще се окаже голяма бъркотия — отбеляза Ноубъл.

— Така е — кимна Фейн, понечи да каже още нещо, но замълча. После влезе в мерцедеса и затръшна вратата. Секунда по-късно задните му светлини се стопиха в дъждовната нощ.

5

Фейн беше на няколко минути път от дома си в Пасифик Хайтс — стария елегантен квартал, кацнал на един от многобройните хълмове над залива Сан Франциско. От него се разкриваше смайваща гледка към Тихия океан на запад и към Оукланд на изток. Тук живееха най-богатите и известни хора. От двете страни на тихите зелени улици можеха да се видят огромните им резиденции в различни архитектурни стилове — викториански, неоколониален, боз-ар, ултрамодерен. Част от по-старите сгради бяха превърнати в консулства на чужди страни и частни училища. Тишината се нарушаваше единствено от мелодичния звън на църковни камбани.

Уникалното разположение на залива и невероятната панорама бяха най-голямото предимство на Пасифик Хайтс. Единствено Голдън Гейт Бридж в устието на залива нарушаваше дългата планинска верига, която опираше чак в морето. Метеорологичните промени настъпваха рязко и изцяло зависеха от капризите на вятъра.

В един момент можеха да се видят белите платна на яхти и платноходки, които пореха лазурните води на залива под ярката слънчева светлина, но само час по-късно над Голдън Гейт се спускаше гъста мъгла и скриваше всичко под сивата ледена пелена. Утринната мъгла най-често се задържаше над Алкатраз и Ейнджъл Айланд. Понякога ги скриваше изцяло, друг път създаваше илюзията, че те висят във въздуха, сякаш кацнали върху облаците.

Внушителна и непрекъснато променяща се панорама, чието наблюдение се бе превърнало в ежедневен ритуал за Фейн. Сутрин се събуждаше с нея, готов за всякакви изненади. Не пропускаше да й се наслади и вечер, преди да заспи.

Домът му не беше сред най-импозантните в квартала, ала за сметка на това беше голям и удобен. Обитаваше го едва от три години, но въпреки това той беше наситен с много ярки спомени, най-вече свързани с Дейна. Толкова продължи краткият им съвместен живот.

Парите не бяха негови, а на Дейна. Престана да се тревожи за мнението на хора от определени кръгове по този въпрос приблизително по времето, когато престана да се тревожи и за слуховете, които го свързваха с убийството на Джак Бланда. Всъщност Джак се беше простил с живота единствено благодарение на себе си, но Фейн не можеше да попречи на хората да имат друго мнение по въпроса. Истината беше, че точно Джак се беше оженил за Дейна заради парите й. Докато Мартин беше имал късмета да се влюби в нея.

Той вкара колата в настлания с тухли паркинг, скрит зад висок, обрасъл с лози зид. Отвори вратата от ковано желязо и пое по каменната пътека с палми от двете страни, която водеше към главния вход. Къщата представляваше смесица от различни стилове. Червени тухлени стени с каменни трегери, плочест покрив. Претърпяла няколко основни промени, тя постепенно се беше превърнала в неподлежащ на класификация уникат. Фейн я харесваше.

Окачи шлифера си във фоайето, прекоси широкия коридор и влезе в дневната. Запали две-три лампи и се насочи към кухнята.

Хвърли няколко кубчета лед в широка чаша, поля ги със скромна доза „Гленфидих“ и се върна в дневната. Спря в средата на просторното помещение, отпи глътка скоч и се опита да събере мислите си. Беше се върнал в дневната без определена цел, подчинявайки се на навика. Огледа се наоколо.

Книгите по фотография бяха разпръснати навсякъде, повечето отворени. Няколко лежаха на пода, други на канапето. По рождение любознателен и надарен с неутолимо любопитство, той периодично потъваше в различни занимания, търсейки и откривайки незабележими за останалите хора връзки и взаимоотношения.

От фотография се интересуваше още като студент в Бъркли, но през последните пет години насочи цялото си внимание към фотопортретите. Тази страст се роди още докато беше служител в ОСР и разследваше случай, свързан със сведенията на няколко информатори, укриващи се в различни тайни квартири. Един от тях обитаваше малко бунгало в Ръшън Ривър Вали. Той не се появи на насрочената среща и Фейн отиде да го търси в усамотената къща. Откри го мъртъв, легнал на пода, сякаш бе заспал, заобиколен от четирийсет и седем снимки, всичките портрети на бебета, юноши и младежи.

Беше се самоубил с водка и хапчета. В първия момент Фейн си помисли, че е педофил, но после, след като разгледа внимателно подредените в кръг около тялото снимки, установи, че всички до една са негови — от най-ранна възраст до съзряването.

Разстроен от това откритие, Фейн остана близо час в компанията на мъртвия информатор, разглеждайки снимките. По неизвестни причини се почувства длъжен да изследва всяка една от тях поотделно, спазвайки реда на подреждането им. От тях го гледаше променящото се лице на подрастващо момче. Отначало не забеляза нищо, но после постепенно откри обединяващите черти — леко сбърчени, издаващи безпокойство вежди, наченки на свенлива усмивка, плашещо празен поглед, мимолетно щастие, предполагаемо отнемане на невинността.

Защо беше запазил тези снимки? Защо се беше обградил с тях преди смъртта си? Какво ли си бе мислил, докато ги бе подреждал в последните мигове от живота си и си бе спомнял за момчето, което някога е бил? Тези въпроси го измъчваха седмици наред след инцидента.

Някъде по това време започна да събира книги по художествена фотография — най-вече такива, които имаха отношение към фотопортретите. Не се интересуваше от възрастта, пола, националността или етническата принадлежност на субектите. Важни бяха единствено лицата им, които носеха цялата информация, от която се интересуваше. Те имаха своя собствена история, бяха прозорци към загадъчната същност на всеки индивид.

Фейн нямаше представа дали разбира онова, което виждаше в лицата. Знаеше само, че иска да ги гледа, защото това някак го сближаваше с тях. Постепенно събра купища книги по темата. От време на време сваляше някоя от лавиците и я прелистваше в продължение на часове.

Преметна сакото си на облегалката на близкия стол и понесе питието си към френските прозорци, от които се излизаше на терасата. Отново валеше. Или по-скоро ръмеше. Погледна към светлините на Голдън Гейт вдясно, после сведе очи към яхтеното пристанище в подножието на планината. С течение на времето човек вероятно свиква с гледката, колкото и прекрасна да е тя. Но никога не се уморява от нея.

Мислите му отново се насочиха към Вира Лист. Безспорно интелигентна, но уплашена до смърт жена. С невероятно интересна история и дръзки намерения. С неизбежни проблеми по отношение на конфиденциалността. Не го каза открито, но Фейн остана с впечатлението, че няма да получи възможност да се запознае с Елиз и Лори. Тя не желаеше пациентките й да разберат какво се случва с тях, но това трябваше да се промени.

Разбира се, той не засегна тази тема. Вира беше достатъчно стресирана от ситуацията, в която беше попаднала, почти на ръба на паниката. Обсъждането й трябваше да остане за по-късно.

Като цяло тя му направи впечатление на жена, която умее да развива идеите си. По всичко личеше, че разбира в какво се е забъркала, и не се повлия от деликатните му предупреждения. Може би психоаналитиците умеят да четат между редовете по-добре от обикновените хора.

Явно беше решила да предприеме нещо още преди да потърси помощ от Шен Морета. Никакви негови действия нямаше да я разколебаят.

Извади телефона от джоба си и набра номера й.

— Какви са плановете ви за сутринта?

— Имам една среща за десет… — започна тя, после замълча и побърза да се поправи: — Не, всъщност вече я отмених. Заета съм следобед, след един…

— Много добре. Трябва да свършим някои неща.

Наближаваше единайсет вечерта, когато той приключи със записките от разговора си с Вира Лист. Затвори файла и обърна гръб на компютъра. Погледът му улови отблясъците, които хвърляше самолетният модел на бюрото. Стар Бийчкрафт С-12Ф „Хюрън“. Беше пилотирал такъв самолет едва осемнайсетгодишен, пренасяйки някаква контрабанда до венецуелския остров Маргарита. До модела лежеше къс от коралов риф, който му беше спомен от остров Бонер.

Стаята беше пълна със спомени, но нямаше нито една снимка на Фейн с когото и да било. В лявата част на бюрото му бяха намерили място фотографиите на три жени: майка му, на не повече от двайсет и две, на фона на планината Кадо в Тексас; младо момиче с велосипед под арката на Садър Гейт в Бъркли и Дейна, изправена под бугенвилиите на терасата — някъде около половин година след като сключиха брак, продължил едва четиринайсет месеца.

И трите се усмихваха.

Но вече ги нямаше.

Спря поглед на всяка една от тях, но само за секунда. Дейна беше починала преди малко повече от година, другите по-отдавна. Но болката беше твърде силна, за да си позволява прекалено дълго да мисли за тях. Особено пък в този час на нощта. Преди време го правеше, но това едва не го съсипа. Днес вече се беше научил да подбира по-здравословни мисли за безкрайно дългите нощни часове.

Изгаси осветлението и отнесе празната чаша в кухнята. Остави я в мивката и погледна през прозореца.

Почти несъзнателно се насочи към тихата трапезария с прекрасна гледка към залива, запазила спомените за много задушевни вечери. Прекоси я бавно и пое по коридора, който водеше към френските прозорци на терасата. Излезе навън и се изправи под навеса, от който капеше вода.

При хубаво време двамата с Дейна, навлекли топли пуловери, имаха навик да излизат на терасата с бутилка вино и купичка маслини. Прибираха се едва когато унищожаваха маслините, а в чашите не оставаше нищо. Разговаряха за какво ли не. И двамата имаха богато минало, и двамата очакваха много неща от общото си бъдеще. Бяха готови да го обсъждат до безкрайност. Господи! Нима можеха да са толкова наивни след всичко, което всеки от тях беше преживял?

Обърна се и бързо се прибра вътре. Влезе в дневната с мисълта да отдели още малко време на книгите по фотография. Но вътре цареше мрак. Идеята да запали осветлението изведнъж му се видя по-малко привлекателна от възможността да остане на тъмно. По пода се прокрадваше тънък лъч светлина от уличните лампи, идващ от коридора в другия край на стаята. Тръгна натам.

Прекоси коридора, подмина кабинета и влезе в спалнята. Нейните прозорци също гледаха към терасата.

Съблече се и си легна. Очите му се заковаха в тавана, по който пробягваха тънки като паяжина сенки. Съжали, че се обади на Рома толкова рано. Биха могли да си поговорят сега просто за да убият част от безкрайните нощни часове. Тя със сигурност щеше да усети това негово желание, но нямаше да има нищо против. Винаги го беше разбирала.

Отново се замисли за Вира Лист. Странната ситуация, в която се беше озовала, несъмнено я изваждаше от релси. Но въпреки намеренията й да реши проблемите си с цялата решителност, на която беше способна, Фейн беше усетил в гласа й едва доловима нотка на обърканост. Тя отлично съзнаваше, че вече няма контрол над собствения си живот. Той се беше променил завинаги. А степента на тази промяна малко или много вече зависеше от Фейн.

Дъждът продължаваше да плющи на терасата. Чувството му за време и пространство най-после започна да се размива. А после изчезна.

6

— В предишния си живот сигурно си бил жена — подхвърли тя.

— Не съм.

— Откъде знаеш?

— Просто знам, Елиз.

Остъклената стая сякаш висеше във въздуха между хълмовете на Сосалито. Сиянието на Сан Франциско отвъд залива изглеждаше странно размито от мъглата.

Тя беше изнервена и малко стресната от случилото се преди малко. Но се опитваше да го скрие, без да знае защо. Може би беше дошло времето да престане да крие тревогата си, предизвикана от начина, по който се развиваха отношенията им. Може би трябваше да признае пред себе си, че те непрекъснато се влошаваха. Но нещо й нашепваше, че той вече го знае.

— Прочетох един интересен материал, който ми даде психоаналитичката ми — промълви тя, продължавайки да гледа към остъклената стена.

Вероятно беше твърде близо до нея, защото думите се връщаха със странно ехо. Той седеше на канапето зад гърба й.

— За един герой от гръцката митология на име Тирезий, който поради странни обстоятелства се превърнал в жена. Седем години по-късно отново станал мъж. Зевс и Хера имали спор за това кой получава по-голяма наслада от секса — мъжът или жената. Зевс твърдял, че това е жената, а Хера — обратното. Решили да се допитат до Тирезий. Жените изпитват девет пъти по-голямо удоволствие от мъжете, отсякъл той…

Мъжът мълчеше. В отражението на стъклото Елиз го видя как вдига чашата и отпива глътка вино.

— Ядосана, че Тирезий взема страната на Зевс, Хера го ослепила — довърши тя.

— Хубава история — обади се той. — Искаш да кажеш, че в някой предишен живот трябва да съм бил жена само защото разбирам как работи умът ти.

— Не, искам да кажа, че понякога е опасно да знаеш какво мислят жените.

Той не отговори, но личеше, че му се иска да го направи. Преди това обаче трябваше да разбере какво се крие зад току-що чутата история. За него връзката им беше постоянен процес на балансиране, докато тя започна да проумява това едва през последните месеци.

Бяха облечени и допиваха виното, преди да тръгнат обратно за града.

— Опасно? — промърмори той. — Опасно?

Тя изчака продължението.

— Не говориш сериозно, нали? — добави той. — Какво ти става? Защо си толкова напрегната?

Зададе въпросите с подчертана самоувереност, но на нея й се стори, че долавя и мъничко колебливост в тях.

Макар и все още разтревожена, Елиз успя да се овладее и да каже онова, което мисли.

— Не се отдалечавай прекалено много от мен — рече тя. — И не прониквай прекалено дълбоко.

Беше сигурна, че той разбира нарочно подбраните думи, защото тя не смесваше метафорите и нямаше предвид секса.

Видя отражението му в стъклото. Той стана от мястото си и се приближи към нея. Беше хубав дори в матираното стъкло. Изсветлялата му от слънцето коса проблесна за миг, докосната от светлината. Изправи се до нея и отправи поглед отвъд залива. Тя веднага усети желанието му отново да проникне в съзнанието й, да възстанови психологическата нишка, която ги свързваше. Това започваше да я плаши.

— Кажи ми какъв искаш да бъда — прошепна той.

Отново беше намерил равновесието си. Този факт я изнерви още повече.

— Наистина не разбирам защо нашата… нашата споделена психология те кара да се чувстваш толкова неудобно — добави той.

Тя се извърна към него, той направи същото. Все още държаха чашите в ръце. Отражението му в стъклото беше още един огледален образ. Ужасен. Тя усещаше собственото си отражение, въпреки че не поглеждаше към стъклото. Бяха четирима, изправени един до друг. Споделящи едно и също състояние на съзнанието.

Трябваше да помисли как да го изрече. Отпи глътка вино, за да спечели време. Той машинално направи същото — като някой, който се заразява от прозявката на човека до себе си. Прииска й се да изкрещи.

— Не става въпрос за онова, което споделяме — обади се тя, усещайки странна вибрация в гърдите. — А за онова, което крадеш от мен.

Веднага забеляза изненадата му. Стана й приятно, че беше успяла да го обърка. Това й харесваше.

— Крада?

— Четеш мислите ми — поясни тя.

Той понечи да каже нещо, но се отказа.

— Отгатваш мислите ми, ако това ти харесва повече.

Той продължаваше да мълчи.

— Вземаш ми думите от устата — не спираше тя.

Той чакаше.

— Излез от главата ми, за бога! — почти извика тя. — Нека имам къде да се скрия… когато се наложи!

Той седеше в къщата в Сий Клиф с лаптоп в скута. На екрана беше текстът на един от компютърните файлове на психоаналитичката. Но той гледаше встрани, към светлините на Голдън Гейт Бридж, които бавно потъваха в мъглата на залива.

Погледна часовника си. Три и четвърт сутринта. Отново се загледа в монитора и потърси един от любимите си абзаци в бележките на Вира Лист, направени по време на сеанс с Елиз Кърин. Макар и отпреди година, той представляваше ключов елемент в анализа на Елиз.

Покъртителна. Това е единствената дума, която ми се струва подходяща за тази крайно тревожна история.

Елиз бе буквално съкрушена от фразите, родени от собственото й съзнание и произнесени от собствената й уста. Тя седеше на канапето с разкривено лице и подути от плач очи. Пръстите й нервно мачкаха влажната салфетка, която постепенно се превърна в стегната топка с големината на гроздово зърно.

Била деветгодишна, когато видяла за пръв път гълъба, направен от зелено стъкло. Стоял на претъпканата с боклуци лавица в палатката, която била част от пътуващ цирк, разпънал шатра в прашните покрайнини на Барстоу. Изпълнявал ролята на награда в някаква игра с късмети, но нейният късмет никога нямало да кацне на рамото й.

Помолила да го подържи, съдържателят решил, че това ще бъде нелоша примамка за клиенти, качил я на тезгяха и тикнал стъклената птица в ръцете й. „Пробвайте си късмета и спечелете гълъба, който държи малката дама“, започнал да подканя зяпачите той.

Лъскав, изпълнен с малки изумрудени мехурчета, гълъбът я пренесъл в непознат приказен свят, за който дори не подозирала. Изпълнил я с непознато до този момент чувство на щастие. Все още не знаела, че това чувство се нарича надежда, но веднага разбрала, че не може да живее без него.

Никой от клиентите не успял да спечели наградата. Когато наближило времето да затвори, съдържателят издърпал гълъба от ръцете й и я пратил да си върви. На другата вечер вече бил забравил за нея, но тя го издебнала, мушнала се под платнището и откраднала лъскавата птичка.

Скрила придобивката от майка си и баща си, но не се разделяла с нея. Гълъбът неизменно пътувал със семейството, обикалящо прашната долина Сан Хуакин в търсене на работа. При всяка възможност момиченцето го изваждало от скривалището, вдигало го срещу светлината и душата му се изпълвала с увереност и покой.

Елиз нямала представа какво означава думичката святост, но стъклената фигурка се превърнала за нея именно в това. Детското й въображение се развихряло всеки път, когато се взирала в изумрудената й повърхност.

Но една вечер, когато майка й излязла с поредния клиент, баща й я хванал да разглежда гълъба под одеялото, осветявайки го с електрическо фенерче. Гневът му бил колкото неочакван, толкова и необясним. Направо страшен. Тя вече била свикнала с нощните му визити, но в случая се оказала неподготвена.

С шокираща перверзност той започнал да си играе с гълъба, заплашвайки да го използва като фалос. В крайна сметка я изнасилил и отнесъл статуетката със себе си. Безброй нощи поред той се появявал с нея, подхващайки срамната игра. Постепенно гълъбът се превърнал в нещо грозно и опасно, предвестник на ужаса.

Една нощ той дошъл при нея пиян. Тя го изчакала да захърка, изтръгнала статуетката от ръцете му и я разбила на парченца.

За нея това било второто и този път окончателно убийство на невинността.

Проникването в женското съзнание прилича на отварянето на мида с остър нож. Той е подходящият инструмент, когато искаш да стигнеш до перлата. Ако е тъп, няма да свърши работа. Ако е твърде тънък, положително ще се счупи. Затова ти трябва нещо здраво и остро и той прекрасно го знаеше.

7

Шест месеца по-рано

Сребристият ескалейд изплува от влажната мъгла и спря пред къща в испански стил на уличка близо до върха на Форест Хил. Един мъж излезе от портала под дърветата и седна до жената на задната седалка. Колата пое по виещия се надолу път към правите и широки улици на Оушън Бийч, които опираха чак в развълнуваните води на океана.

— Благодаря — промълви жената.

Мъжът не каза нищо, очаквайки познатото продължение.

Стъклена преграда ги разделяше от шофьора и пътника на предната седалка, приведен над лаптоп. Автомобилът бе оборудван със скенер, който всеки момент щеше да установи дали новият пътник представлява риск по отношение на електронната безопасност. Той, разбира се, беше чист, но процедурата бе задължителна за всички — от принца до просяка.

Двамата отзад не обичаха празните приказки. Срещите между тях винаги означаваха неприятности, които изключваха размяната на безсмислени фрази. Мъжът просто искаше да знае какъв е проблемът, за да може да се справи с него.

Жената гледаше право пред себе си. Фаровете на ескалейда се плъзгаха по пътните знаци и паркираните коли, които бързо се стопяваха в мъглата. На бледозелената светлина от арматурното табло и компютърните екрани лицето й беше лишено от цвят, с размити черти.

Но мъжът познаваше много добре тези черти. Жената до него беше на петдесет и две, висока, слаба, с гарвановочерна коса, която нямаше как да е естествена предвид възрастта й. Но тя явно предпочиташе да е боядисана, вместо да се примири с неизбежните сиви нишки. По принцип предпочиташе костюми в тъмен цвят с поли, които задължително покриваха коленете. Не бяха секси, но и не излъчваха прекомерна строгост. Бижута носеше рядко.

Под стъклената преграда замига зелена лампичка.

— Това е ФПИ — поясни жената, използвайки абревиатурата за „фрагментирана поверителна информация“.

Терминът беше въведен и наложен от американските разузнавателни служби и се отнасяше до обработката на свръхсекретни сведения.

— Един от специалните ни агенти е изчезнал.

Мъжът беше един от петимата членове на нейния директорски борд, но когато нещо се объркаше на това ниво, единствено той имаше достъп до него, с всички пълномощия да отстрани или погребе проблема.

— Кога е станало? — попита той.

— Преди пет дни. Пропусна да докладва, а ние не успяхме да се свържем с него. Изпратихме хора в дома му в Даймънд Хайтс, който се оказа празен и напълно почистен.

— До каква степен е в течение?

— При нас е само от четири месеца, но през цялото време работеше по направлението „Кърин“.

Тя не гледаше мъжа до себе си, но веднага усети промяната: здраво стиснати устни, изпънати рамене. Липсата на коментар бе достатъчно красноречива.

— Веднага го поставихме в червения списък — продължи тя. — В момента контраразузнаването проверява цялата му дейност, свързана с Кърин. Компютрите му са обект на пълно изследване от специалисти. Отделили сме му максимално количество хора — разбира се, без да излизаме от рамките на програмата.

— Но все още нямаш конкретни резултати, така ли?

— Да. Засега обаче липсват данни, че това се дължи на враждебно проникване. Нямаме доказателства, че е бил къртица. Разбира се, все още е много рано за каквито и да било заключения. Може би ще изровим нещо през следващите дни. Този тип има репутацията на самотен играч. Нищо чудно да се окаже, че сам е организирал изчезването си.

Кадилакът бавно се плъзгаше в мъглата, превърнал се в мобилна черупка за сигурността на един разговор, който никога не се бе състоял.

Жената чакаше спътникът й да си събере мислите. Беше се разтоварила от личната отговорност и нямаше да каже нищо повече, освен ако не я попитат. След двайсет и две години в разузнаването беше разбрала, че е много лесно да кажеш нещо повече от онова, което предварително си решил.

Мъжът имаше още по-голям стаж в разузнаването от нея, но също така и по-голям опит в корпоративното лидерство. В момента тревогите му бяха свързани по-скоро с крайния резултат, отколкото със същността на бизнеса.

— Кърин — промърмори той. — Мили Боже.

Понякога опитът и властта нямаха никакво значение. Никой не е защитен срещу внезапния удар, който го оставя без дъх.

— Няма да мога да задържа това нещо под похлупак дълго време — добави мъжът. — Бих могъл да го направя, в случай че проблемът засяга само една страна, дори тя да е Съединените щати. Но не и Кърин, по дяволите. Значи твоят човек е имал пълен достъп, така ли?

— Дойде при нас с блестящи препоръки и ние…

— Имал ли е пълен достъп?

— Да.

Мъжът замълча. Кадилакът продължаваше да се движи на ръба между светлината и мрака.

— Налага се да ме държиш в течение — заяви той. — Искам да се чуваме през няколко часа.

— Добре, ясно — кимна тя.

— Дори да нямаш нищо ново за мен. Искам да знам какво е направено и какво предстои… А също така и какво ти мислиш, че трябва да бъде направено.

— Добре.

Мъжът беше разстроен, но успя да се овладее. Извърна глава към тъмната нощ зад страничното стъкло. Видя само собственото си отражение, но дори и то беше размито.

— Някога имала ли си друг подобен случай? — подхвърли, без да се обръща, той. Гласът му отскочи в ламинираното стъкло и се върна обратно.

— Точно такъв не. — После, за да разсее евентуалното му чувство за превъзходство, побърза да добави: — А ти?

— Е, за правителството нещата стояха другояче. Имаше точно очертани… хммм, параметри.

Тя остана с впечатлението, че ще има продължение, но мъжът млъкна. Явно подходът щеше да бъде друг.

— Е, добре — най-сетне въздъхна той и се облегна назад. — Дай ми досието му.

Жената заговори. Беше подготвена, освен това я биваше. Не допусна никакви грешки, не пропусна нито една подробност. Поне технически…

Но всеки разказ е упражнение по интерпретация, особено в новия свят на сенките. Жената говореше безстрастно и директно, просто излагаше фактите. Но тук-там успяваше да наблегне на отделни думи с очевидната мисъл да насочи разсъжденията на мъжа в желаната от нея посока. Имаше и места, които бързаше да прескочи с къси и неясни изрази, деликатно завоалирайки техния смисъл и значение.

Разказът продължаваше. Кадилакът се плъзгаше в мъглата с тихо хрущене на широките гуми.

ВТОРНИК

8

— Страшно интересна история! — заинтригувано се усмихна Рома.

Бяха в колата на Фейн. Той започна да й разказва за случая на Вира Лист на чаша кафе в кухнята. Приключи преди минута, малко преди да поемат по широките платна на Пасифик Авеню. Мъглата най-сетне беше променила цвета си до сребристобяло и скоро щеше да се вдигне.

Рома се беше отпуснала на седалката до него. На коленете й лежеше лаптоп в процес на стартиране.

— Схемата е комплексна — каза Фейн, докато спираше на червен светофар. — Това беше първото нещо, което събуди подозренията ми. Освен това е действала прекалено дълго, без да навежда на нито един от лесните отговори — сексуални извращения, изнудване, убийства. Това е нещо съвсем различно.

— Вира Лист съзнава ли го?

— Да. В много отношения историята й се струва странна. Снощи говорих с Ноубъл, който се зае да провери досиетата на Кърин и Ча. Засега Бюкър изчаква. Предупредих го, че ще му се обадиш.

Стигнаха пресечката с Ван Нес Авеню и Фейн зави към залива. Рома набра на компютъра адреса на офиса. Слънцето проби облаците в мига, в който колата зави обратно към Ръшън Хил.

— Тук е — каза Фейн и намали скоростта.

Офисът на Вира Лист се намираше в престижен район със стари имения, безупречно поддържани морави, малки улички и пешеходни алеи.

Сателитната снимка на квартала се появи на екрана. Рома я увеличи, докато Фейн спираше до тротоара.

— Лоша работа — обади се тя. — Твърде много начини за достъп. Я погледни за какво става въпрос — истински лабиринт.

Фейн се наведе над екрана.

— Един, два, три, четири… пет вътрешни двора — започна да брои Рома. — Няма начин да разберем дали са свързани помежду си. Ето това е сградата на Вира. Плътно заобиколена от дървета, храсти и жив плет. Като прибавим и обичайните за Ръшън Хил мъгли, наблюдението става кошмар.

— Късметлия — въздъхна Фейн.

— „Гринич“ е задънена, а „Левънуърт“ се спуска директно към залива — продължи Рома. — Не ни вършат никаква работа. Можем да паркираме чак на „Филбърт“.

Заковала очи в екрана, тя продължи да търси подходящото място, позволяващо едновременно скрито наблюдение, възможност за бързо потегляне и обратни завои.

— Ето какво ще направим — обади се след известно време тя. — Старателно ще претърсим помещенията. Ако открием подслушвателни устройства, няма да ги пипаме. Но ако попаднем на камери, работата е прецакана. Ако няма такива, ще накараме Джон да монтира няколко миниатюрни устройства с дистанционно управление. Като отчитаме честотата на срещите с любовниците му, този тип вероятно се отбива поне веднъж седмично, за да бъде в крак. Може би ще прояви известна небрежност, ако си прав, че засега е доволен от себе си.

Ще започнем със стационарно наблюдение — продължи тя. — Покриваме всички подстъпи към дворовете. Ще бъде скъпо, но си струва. Когато той влезе вътре, можем да променим позициите си. Разбира се, ако е наложително…

— Много добре.

— Искаш да започнем още тази нощ, нали?

— Абсолютно.

— След минута ще звънна на Джон и ще го предупредя да бъде готов. Но преди това искам да тръгнем по „Гринич“ и да обиколим района. Искам да видя стълбите, които се извиват през гъсталаците в посока „Левънуърт“.

След като Рома остана доволна от инспекцията, двамата поеха обратно към къщата на Фейн. Там тя скочи в своя патфайндър и подкара към Бюкър.

Точно в десет Вира Лист включи айпода, избра два часа музика от Малер и натисна бутона за възпроизвеждане.

Нервно си събра нещата, грабна двете допълнителни магнитни карти и излезе от офиса. Пред асансьорите в малкото фоайе я чакаха двама мъже и една жена.

— Вира? — попита жената.

— Аз съм. А вие трябва да сте Рома.

Стиснаха си ръцете. Привлекателната колумбийка не представи придружителите си, и двамата с обемисти метални куфарчета в ръце.

Вира й подаде магнитните карти.

— Тази със синята лента отваря входната врата на сградата, а другата — със зелената, е от офиса ми. Оставих музиката да свири. Често го правя, когато работя извънредно. Можете да задържите картите.

— Ще ви звънна на мобилния, когато свършим — каза Рома.

Вира й се усмихна нервно, кимна на мъжете и се насочи към входната врата, от която се излизаше на двора.

Когато имаше срещи преди обед, тя често отскачаше да хапне в едно малко бистро на две пресечки от офиса. Обикновено това ставаше в ранния следобед, когато то беше полупразно. Така Вира имаше възможност да прегледа или да допълни записките от сеансите си. Понякога просто седеше и зяпаше през прозореца, прогонила всякакви мисли от главата си.

Сега бистрото беше полупразно. Беше късно за закуска и рано за обяд. Фейн влезе минута след като тя се настани на една от свободните маси. Потърси я с очи и се насочи към нея.

— Съжалявам, че закъснях — извини се той, докато сядаше на стола срещу нея.

— Няма проблем, самата аз дойдох току-що.

Поръчаха си кафе. Тя се опитваше да потисне тревогата, която я обземаше все по-силно през последните няколко дни. Огледа внимателно Фейн — нещо, което не бе успяла да направи при снощната им среща в хотел „Станфорд“.

Очевидно беше прехвърлил четирийсет, макар че тя не беше в състояние да определи точната му възраст.

Лицето му издаваше някакво вътрешно противоречие — заплашително свити вежди над топли очи, груба костна структура и уста на патриций. Отново беше облечен със скъп костюм и пак носеше копчета за ръкавели. От цялата му осанка се излъчваше стил, който не беше очаквала. Но сама си беше виновна за погрешните предположения.

— Няма да отнеме повече от час — увери я той. — Моите хора са бързи.

— А камерите ще работят само нощем, нали?

— Точно така.

Сервитьорът донесе кафетата. Фейн го проследи с очи обратно до бара и едва след това отново се загледа в нея. Успя да улови нервното движение на пръста й по ръба на чашата.

Тя моментално си наложи да спре.

— Вие сама трябва да решите как да се справите с проблема за конфиденциалността — каза той. — Защото аз със сигурност ще поискам повече сведения, отколкото сте склонна да споделите с мен.

— Например?

— Предполагам, че онзи мъж използва псевдоними, които са различни за всяка от любовниците му. Искам да ги знам.

— Вече ви обясних, че те не споменават имена.

— В такъв случай ще трябва да поговоря с тях — каза той и отпи глътка кафе.

— Аз… Аз не виждам как може да стане…

— Ако действително възнамерявате да действате по начина, който описахте снощи, и да се отървете от всичко това, ще трябва да пресечете линиите.

— Какви линии?

— Онези, с които сте оградили и двете жени.

Той не отделяше поглед от лицето й в очакване на отговор. Наблюдателен и дразнещо спокоен. Тя правеше всичко възможно да изглежда решителна, но ясно усещаше, че той безпогрешно чете мислите й.

— Кога е следващият ви сеанс с тях?

— Лори ще дойде днес в два следобед. Елиз има час утре сутрин.

— Помислете си, опитайте се да намерите решение. Ще се наложи да направите някакъв избор.

Тя се опита да възприеме думите му, заобикаляйки въпроса с последиците.

— Между другото аз реших най-напред да се съсредоточа върху Елиз Кърин — добави той. — Колкото повече науча за нея, толкова по-добре. Може би ще ми я опишете — съвсем бегло, все едно че разказвате за своя приятелка, която аз не познавам…

Вира се поколеба.

— Но това все пак е проблем за мен — каза колебливо тя. — Елиз не ми е приятелка, а пациентка, което поставя отношенията ни на съвсем различна плоскост.

Фейн отвърна с мълчание. Беше й казал как трябва да постъпи, но нямаше никакво намерение да преговаря с нея.

А тя се почувства уязвима. Всичко се оказваше по-трудно, отколкото си беше представяла.

9

— Тя е трофейна съпруга и отлично го знае — каза Вира. — Сладка блондинка, която съзнава, че красотата й не струва кой знае колко в голямото уравнение на живота.

Но, от друга страна, си дава сметка, че това е единственият инструмент, от който зависи финансовата й сигурност. Тя лекува наркозависимостта на едната й сестра, тя крепи семейството на другата. Благодарение на нея майка й все още е далеч от мизерния старчески дом в някакво прашно градче в долината Сан Хуакин. Кислородът в металната бутилка на втория й баща също зависи от нея.

Вира Лист допи кафето си и поклати глава по посока на сервитьора, който се насочи към тях да напълни чашата й.

— Елиз е прагматична, но много емоционална жена — продължи тя. — Прекарва първите дванайсет години от живота си в малка ръждясала каравана, която баща й, по професия заварчик, разкарвал нагоре-надолу из долината Сан Хуакин, „напразно търсейки храна и подслон“ — ако трябва да използвам собствените й думи. Майка й правела секс за пари с местните фермери, докато баща й го получавал безплатно от самата Елиз.

Когато била на тринайсет, семейството се установило край горичка в покрайнините на малко градче. Един ден тя отскочила до там на автостоп, влязла в офиса на шерифа и издала баща си, който продължавал да прави секс не само с нея, но и с по-малките й сестри — по онова време на седем и девет години.

Вкарали бащата в затвора. Момичетата били включени в различни програми за закрила на децата и прекарали известно време в „приюти“. Елиз така и не използва думата „домове“. В крайна сметка успяла да завърши гимназия в Модесто, работила като сервитьорка и стигнала до университета Бъркли. Там се запознала с младеж, който следвал право, и се омъжила за него малко преди дипломирането му. Веднага след това се преместили в Сан Франциско, където той получил назначение в някаква фирма…

Вира замълча.

— Не знам дали всичко това ви интересува — колебливо промълви тя.

— Справяте се чудесно — насърчително й се усмихна Фейн.

Тя кимна.

— Елиз попаднала в нов свят, който бил на светлинни години от онзи, който познавала. Юристите и техните съпруги били приятно затворено общество. Фирмени партита, хубави дрехи, многобройни контакти. Тя инстинктивно схванала новата игра и бързо станала активен участник в нея. Красотата й вече била предимство, което й носело много повече от някой и друг бакшиш. Истинска благодат за кариерата на съпруга й. После той започнал да страда от силно главоболие, зрението му рязко се влошило. Тумор в мозъка, от най-лошия вид. Четири месеца по-късно починал.

Елиз била отчаяна. Не само заради загубата. Изпитвала смразяващ ужас при мисълта, че ще потъне в предишния си живот. Затова без колебание приела галантното ухажване на един от старшите юристи във фирмата, който имал три развода зад гърба си. Седем месеца по-късно се омъжила за него. Била дръзка и користолюбива постъпка. Но и първата крачка към финансовата сигурност. Често срещана сделка, която обаче не й донесла удовлетворение. По това време била двайсет и седем годишна.

Осем месеца по-късно се разделили. Разводът бил тежък, съпътстван от непрестанни скандали. Той заплашвал да разкрие миналото й — баща насилник, майка проститутка и всичко останало. Уплашена, тя се оттеглила, без да получи нищо.

Вира замълча. Пръстите й несъзнателно докосваха чинийката.

— Но по онова време тя вече била известна в юридическите кръгове, в които проникнала едва няколко години по-рано. Там я приемали със симпатия, а и тя вече знаела как да се държи.

На хоризонта се появил Джефри Сафра Кърин. Излизали почти година, после сключили брак. Това станало преди четири години.

— Значи тя идва при вас от две години насам? — бързо пресметна Фейн.

— Точно така.

— А преди това имала ли е контакти с психоаналитик?

— Не. Но знаеше какво може да очаква. Като мисис Джефри Кърин, вече е била в други кръгове, коренно различни от предишните. Жените в тези кръгове знаят всичко за психоанализата и я засипали със съвети в мига, в който разбрали, че тя се нуждае от подобно нещо.

— И някоя от тях ви е препоръчала?

— Да.

— А каква е била мотивацията й за третия брак с Кърин? — попита Фейн. — Може би същата както при втория?

— Малко по-различна — поклати глава Вира. — Този път бракът не бил продиктуван само от пресметливост. Поддала се и на някаква романтика, нещо като имитация на любов. Този път желанието да задържи комфортния живот не било водещото, макар да съществувало.

Еспресо машината зад бара издаде шумно съскане, придружено с гърлено бълбукане. Някой в съседното помещение дрезгаво се изсмя, после всичко утихна.

— Тя говореше ли на други теми, преди да започне връзката си с онзи мъж? — попита Фейн. — Имаше ли други грижи?

Вира наклони глава и сбърчи вежди.

— Не бих казала, че грижите и безпокойствата й бяха претърпели особена промяна, но отношението й към тях се промени. Тази връзка сякаш й помогна да преодолее изолацията на брака.

— Изолация?

— Трофеите ги слагат на стъклени лавици в стъклени шкафове, където събират прах. Никой не ги докосва.

— Но след началото на връзката сте забелязали промяна у нея, така ли?

— Да.

— Как бихте я описали?

— Като натрупване на тъга.

Фейн се изненада от тези думи.

— Но нали казахте, че връзката придала нов смисъл на живота й? Че онзи мъж наистина успял да я заслепи и омагьоса?

— Заслеплението и омагьосването не са положителни понятия. Освен това казах, че тя намира връзката за доста зловеща.

— Добре, нека се върнем малко назад — кимна Фейн. — Тя разказа ли ви как се е запознала с него?

— Бегло. Случайна среща, след която последвали обичайните неща.

— Говорят ли изобщо за Кърин?

— И да говорят, не ми казва.

— Нито веднъж?

— Само в началото. В мига, в който той разбрал кой е съпругът й, изведнъж станал маниак на тема секретност. Страхувал се, че Кърин може да е пуснал частен детектив по следите й.

— А самата Елиз проявява ли загриженост по този въпрос?

— Не, никога.

— Давала ли е поводи на Кърин да я следи и преди?

— Не мисля. За нея тази връзка е нещо ново, огромна промяна.

Фейн беше забравил кафето си. Сметаната в него се беше разпръснала на ситни капчици. Сведенията на Вира за Елиз Кърин се оказаха доста по-неясни, отколкото беше очаквал. Но това не го изненада.

— Споменахте, че за нея връзката е освобождение от изолацията. А може ли да е и нещо повече?

Тя докосна чинийката, плъзна пръст по ръба й, после отдръпна ръката си и го погледна.

— Според мен фактът, че се е превърнала в мисис Джефри Сафра Кърин, й е дошъл малко в повече. Да, приела е да бъде третирана като вещ и да бъде употребявана за секс без любов. Не е имала нищо против да бъде показвана като хубава кукла, от която съпругът й може да се възползва, когато пожелае. Вече споменах причините, поради които се е съгласила на всичко това.

Вира замълча, внимателно обмисляйки следващите си думи.

— Повечето жени в нейното положение просто се примиряват. Защитните им механизми са язвителността и цинизмът, които им служат достатъчно добре. Но у Елиз има нещо, което не позволява на душата й да загрубее чак дотам. То я тласка към предизвикателствата, които й предлага този начин на живот, към избора, който прави, без дори да трепне. Тя стоически изследва дълбочината на собствения си срам, претегля отчаянието си. Искрено се надява, че ще успее да разбере тази странна смесица. Не са много хората, които могат да издържат на подобна вътрешна конфронтация. Тя е жестока и изисква огромен кураж.

10

Лори Ча седеше в края на канапето, кръстосала крак върху крак. Единият от стилните сандали „Ферагамо“ на висок ток ритмично се поклащаше във въздуха.

— Кълна се, че не съм споделяла с никого тази малка фантазия — напрегнато рече тя. — С изключение на теб, разбира се… Но, ей богу, разиграхме я с него до последния детайл! Беше като някаква странна и налудничава халюцинация!

Беше гневна и уплашена. Вече няколко дни поред не можеше да се освободи от напрежението и това й личеше. Вира търпеливо чакаше. Искаше повече. Искаше всичко, което Лори Ча можеше да си спомни.

Жената срещу нея трепна, кракът й престана да се поклаща. Очите й бяха извърнати към вътрешния двор, но не виждаха нищо. Застина неподвижно като сърна, която се ослушва.

Кракът й отново започна да се поклаща и безпокойството й се завърна.

— А после той просто заспа. Като трупясал. — Тя поклати глава и черните й очи пронизаха Вира. — Боже, колко бях ядосана!

Лори Ча беше изумителна красавица, пето поколение американка от китайски произход, израснала в семейство от средната класа. Притежаваше магистърска степен по международна политика от Станфорд, безупречна фигура на модел, богат съпруг и съсипана психика. Дори цял живот да ходеше на психоаналитици, пак нямаше да се оправи.

Тя вдигна чашата с вода от страничната масичка, отпи малка глътка и я върна обратно.

После разказа на Вира как е надникнала в портфейла на Крей, преди да си тръгне, и как той се е събудил и за малко не я е хванал.

— На следващия ден потърсих името му в интернет — добави Лори. — Не открих нищо, дори телефонен номер. Но намерих адреса му. Живееше високо в планината, сред гористите каньони на Мил Вали. Това не ми донесе кой знае какво. Исках да науча повече. Успях да се въздържа почти цяло денонощие, но вчера скочих в колата и отидох да проверя лично.

Тя млъкна, поклати глава и се втренчи във Вира.

— Озовах се в един от каньоните — тихо продължи тя. — На два пъти се обърках. Беше страшничко в онези гори, но в крайна сметка го открих. — Отново замълча, тръсна глава и гневно повтори: — Открих го! Спрях на пътя и изведнъж се запитах: „А откъде да съм сигурна, че това е неговият дом?“ Някак не му подхождаше — обикновена селска къща сред гората. Нямаше нищо общо с човек като него.

Днес Лори не се нуждаеше от подканяне. Беше готова да излее всичко, което таеше в душата си.

— Върнах се в града и влязох в първата агенция за недвижими имоти, която се появи пред очите ми. Престорих се, че търся за купуване подобен имот с подобно жилище. Хората разгърнаха всевъзможни карти и регистри. След обстойна проверка се оказа, че къщата принадлежи на Филип Р. Крей.

Отново отидох там и почуках на вратата. Отвори ми жена на петдесет и няколко. Погледна ме много странно, като й казах, че търся Филип Крей. Оказа се, че той от шест месеца е в чужбина и ще се върне чак след година.

На въпроса ми как се казва, отвърна, че името й е Джени Кокс. Попитах я откога познава Крей. Тя каза, че изобщо не го е виждала, а просто е отговорила на обява за домашна помощница. После стана подозрителна и ми затвори вратата.

Лори се поуспокои, кракът й престана да се клати.

— Направих всичко възможно да проверя самоличността на този човек, но се оказа, че Филип Р. Крей просто не съществува никъде — добави с овладян глас тя.

Гневът й беше изчезнал. Спокойствието, което го замести, бавно се превръщаше в страх. Хладен, мрачен и вледеняващ страх.

— С кого, по дяволите, съм се захванала? — добави тя. — Защо той прави всичко това? Откъде знае толкова много за мен? И защо го знае? Какъв е смисълът? Сексът ли е причината? Но нима е нужно да се превръща в призрак заради един секс? Искам да кажа, че нямам нищо против да проявява дискретност, но се оказа, че той просто не съществува, по дяволите!

След като няколкократно беше на ръба на нервната криза, Лори най-сетне стигна до същността на историята. А запознавайки се с подробностите, Вира бавно осъзнаваше, че се изправя пред океан от проблеми. Безпокойството й нарастваше. Какво възнамеряваше да прави с разкритията си тази жена? Как щеше да се държи с мъжа, който не беше Крей?

— А тази работа с интуицията се превръща в нещо ужасяващо — каза на пресекулки Лори. — Той не би трябвало да я притежава, не би трябвало да е толкова близо до мислите ми.

Очевидно озадачена от потрепването на гласа си, тя примигна няколко пъти, борейки се да прогони напиращите сълзи. После грабна чашата и отпи няколко глътки вода.

— Какво мислиш да правиш? — попита Вира, но Лори беше твърде възбудена, за да даде смислен отговор.

Вира чакаше. Не беше сигурна какви трябва да бъдат следващите й действия, но беше наясно, че трябва да спре Крей, ако иска да запази доверието на Лори и дискретността на своите бележки. Помислете си, беше казал Фейн. Открийте начина.

— Какво мисля да направя ли? — преглътна Лори, опитвайки да се овладее. — Мисля да престана да се срещам с онзи откачалник! И да се моля на Бога да изчезне от лицето на Земята!

— Е, това едва ли може да стане — поклати глава Вира.

— За мен вече е станало!

— Това ли е най-добрият начин според теб?

— А защо да не е, по дяволите?

— Защото не е реално да се престориш, че той вече не съществува. Това не е решение.

— Ти шегуваш ли се? За какво решение говориш? Достатъчно ми е да не го виждам повече!

— Но няма как да си сигурна, че с това всичко ще приключи.

Лори я погледна въпросително.

— Искам да кажа, че да заровиш главата си в пясъка не е решение, а по-скоро бягство от проблема — поясни Вира.

— Нищо подобно! Зарязвам го и точка!

— Това не е решение.

— Някои неща в живота просто нямат отговор.

— Наистина ли? Как стигна до тази мъдрост?

Лори не отговори, защото не я слушаше. Съзнаваше, че няма решение. Че има сериозен проблем и че е уплашена до смърт.

Вира също се бореше с обзелата я паника. Беше на крачка от важна стъпка, но нямаше време да обмисли последиците.

— Какви са шансовете той да ти позволи да сложиш точка? — попита тя. — Наистина ли вярваш, че ще изчезне от живота ти просто защото не му вдигаш телефона?

Лори не отговори. Издължените й пръсти нервно опипваха кораловата гривна на китката й.

— Цял живот ще се страхуваш да не се сблъскаш с него на ъгъла или да не се окаже от другата страна на линията…

Лори не отговори. Елегантният сандал „Ферагамо“ възобнови ритмичното си движение. Дълбока отвесна бръчка разделяше красивите й вежди.

— Той ще продължи да ме преследва — констатира с тих глас тя. — Не знам как мога да му попреча. Нямам отговор на купища въпроси и това ще ме побърка. Мамка му, мамка му, мамка му!

Изведнъж се разплака, но без да променя каменното изражение на лицето си. Изненадващо обилни, сълзите свободно се стичаха надолу към брадичката й.

Вира стана, издърпа няколко салфетки от кутията на малката масичка и й ги подаде.

— Може би е време да кажеш на Ричард — внимателно подхвърли тя.

— Да не си луда?! — стресна се Лори. — Това никога няма да стане! Никога!

Облекчена, Вира предприе следващата си стъпка.

— Знае ли някой друг за тази история, освен мен?

— Глупости!

— Да си намекнала нещо пред някого? Пред близка приятелка?

— Ти шегуваш ли се? — рязко отвърна Лори, скрила лицето си зад салфетката. — Нямам такива приятелки, а и това не е връзка, за която бих споделила с когото и да било.

Вира замълча, оставяйки й време да се окопити.

— Ще ти трябва помощ — промълви след продължителната пауза тя, изненадана от онова, което се готвеше да направи.

— Само не ми казвай да наема частен детектив! — сопнато отвърна Лори. — Това е абсурд! Познавам една жена, която направи подобна грешка и ченгето започна да я изнудва!

Вира отмести поглед. Не искаше клиентката й да остава с впечатлението, че я притиска. Палмите зад прозореца бяха застинали под меката светлина на обедното слънце. Вслушваше се в тишината като музикант, проследяващ бавно затихващия акорд на инструмента си.

Лори подсмръкна. Вира отново я погледна.

— Нямах намерение да ти предложа частен детектив — промълви тя.

— Много мило, че си се замислила как да ми помогнеш. Нещо друго?

— Не бива да чакаш поредното обаждане на Крей. Трябва да направиш нещо…

— Това ми е ясно, Вира! — нервно я прекъсна Лори. — Само че не знам какво да направя. — Тя сподави поредната ругатня, скочи от мястото си и закрачи между двата прозореца, загледана към двора.

Вира бавно се присъедини към нея.

— Познавам човек, който може да ти помогне — промълви тя.

Ето, каза го. А това означаваше, че започва да пресича линиите.

Лори спря и се обърна с лице към нея.

— „Познаваш“, „може“ да ми помогне? За какво говориш, по дяволите?

— Познавам хора, които познават други хора — сковано отвърна Вира, опитвайки да налучка верния тон. — Но трябва да имам твоето разрешение.

— Никакви частни детективи!

— Този не е такъв.

— А какъв е тогава?

— Сам ще ти обясни. Но аз трябва да знам дали имаш желание да поговориш с някой, който… наистина може да ти помогне.

— Дискретен ли е? — погледна я изпитателно Лори.

— Да.

Лори светкавично започна да обмисля възможността. Забелязала това, Вира реши да не навлиза в подробности.

Пациентката й очевидно беше на края на силите си. Със зачервени очи и подпухнало лице. Вдигна салфетката пред носа си и се втренчи в нея.

— Как ще стане това?

— Трябва ми телефонен номер, за който си сигурна, че не се подслушва. Ще го предам на един мъж, който от своя страна ще се свърже с нашия човек.

Лори подсмръкна, без да сваля поглед от лицето на Вира.

— Дано да е добър — промълви най-сетне тя и започна да диктува номера.

11

Фейн чакаше на една пейка в Хънтингтън Парк. Група възрастни китайки изпълняваха упражнения от тай чи от другата страна на фонтана.

Зърна Морети, преди той да го види. Стоеше пред стъпалата на катедралата, по които се спускаха група туристи. Миг по-късно прекоси терасата пред църквата и се смеси с тълпата.

Групата тръгна да пресича Тейлър стрийт. Морети се отдели от нея и се насочи към Хънтингтън Парк.

Крачеше с обичайната си нехайна походка, широко усмихнат. Както винаги Фейн гледаше с интерес променливите черти на лицето му, които в един момент наподобяваха тези на майка му, китайка, а в друг — на баща му, който беше сицилианец.

— Много си елегантен — отбеляза той и седна на пейката.

— От няколко месеца съм такъв — отвърна Фейн.

Морети се усмихна и се настани по-удобно, после се обърна да го погледне.

— Искаш сведения за Вира Лист.

— Тя е позната на сестра ти?

— Да — кимна Морети и спря поглед на групата, практикуваща тай чи. — Нея познавам добре. Знам само онова, което съм чул от сестра си. Един-два пъти съм я посещавал заедно с нея. Много приятна дама. Предполагам, че вече си се срещнал с нея.

— Да.

— Интересна е, нали?

— Много.

— Знаеш ли, че съпругът й е бил убит?

— Не.

Фейн се ядоса на себе си, че е пропуснал толкова важна подробност.

— Преди девет месеца. Нападнат в гръб, обран и застрелян. Извършителите не са разкрити и до днес.

— Какво се е случило?

— Той също е бил психоаналитик. По онова време живеели в Сейнт Франсис Уд. Една вечер му звъннал някакъв клиент, изпаднал в криза. Той се отбил в малка бакалия в Мишън. Застреляли го, докато се връщал към колата си. Взели му всичко — часовник, пръстени, портфейл. Включително и обувките.

— Имат ли деца?

— Не. Били отдадени един на друг и на работата си. След смъртта му Вира продала къщата и се преместила в апартамент в Лоръл Хайтс. Там се запознала с Джина — състрадателна и отличен слушател. Отначало Вира говорела много. Знаеш как става — подходящ човек в подходящо време, благоприятни обстоятелства. Сближили се бързо. После Вира се преместила в новото си жилище в Ръшън Хил.

— По-близо до офиса си.

— Да. С течение на времето Вира се върнала към работата си, срещите й с Джина се разредили. Имам впечатлението, че работата е всичко за нея. Особено сега. Няма време за приятелки. — След кратка пауза добави: — Предполагам, че когато по цял ден слушаш историите на различни хора…

Морети сви рамене. И двамата наблюдаваха как възрастните жени заемат нова поза от тай чи.

— Как протече твоята среща с нея? — попита Морети.

Фейн му разказа всичко, без да засяга въпросите, свързани с конфиденциалността. Подобно на Рома, приятелят му също прояви силен интерес към чутото, моментално отчитайки потенциалната опасност на положението, в което се беше оказала Вира.

— Това е картината в най-общи линии — приключи Фейн, намести се на пейката и кръстоса крака.

Морети мълчеше и наблюдаваше тънките водни струи, които се стичаха в плиткия басейн на фонтана, изработен от розов мрамор.

— Смела е — отбеляза той. — Питам се дали не действа така заради съпруга си.

— Какво искаш да кажеш?

— Може би прави паралел между неизвестния, който й краде информацията, и онези, които са убили съпруга й. И е твърдо решена да му попречи.

— Не знам — въздъхна Фейн.

Шен се извърна към него.

— Трябва да разбереш нежеланието й да споделя с пациентките си. Освен това тя не иска те да разговарят помежду си. Стигаш докъдето можеш, попадаш на нещо такова и спираш. Знаеш го, нали?

— Да.

— Може би тя никога няма да разбере.

Фейн усещаше, че нещо гложди приятеля му. Нещо, което искаше да изкаже на глас.

— Виж какво, Мартин — започна Шен. — Знам, че това ти харесва. Вълнуващо, загадъчно, пълно с неизвестни. Знам още, че аз я изпратих при теб, но откъде можех да предположа, че нещата ще опрат до Джефри Сафра Кърин? Това е лудост. Има милион шансове всичко това да се обърне срещу теб.

— Проблемът е на съпругата му.

— Не се заблуждавай.

Един трамвай дрънчеше нагоре по Калифорния стрийт. Китайките, практикуващи тай чи, заеха нова поза.

— Не ми харесва идеята да бездействам само защото е замесена съпругата на Джефри Кърин.

— Стига, Мартин.

— Не, наистина не ми харесва!

Шен кимна с досада. Фейн беше вътре в играта, нямаше смисъл от повече предупреждения.

А Фейн нямаше нужда да обяснява защо му разказва всичко това. Такава им беше работата. Отдавна знаеше, че Шен Морета харесва главоблъсканиците не по-малко от него.

— Добре, а сега ми кажи какво най-много те тревожи — въздъхна Морета.

— Онова, което тази жена ми спестява.

— Умишлено? Или просто не си дава сметка за важността му?

— И двете. В същия ред.

— Да започнем от първото.

— Имам впечатлението, че Вира и Елиз са по-скоро сестри, отколкото психоаналитик и пациент. Докато ми разказваше историята на Елиз, Вира правеше всичко възможно да звучи професионално, но в гласа й долавях нещо далеч не толкова безпристрастно.

— Може би нежеланието на Вира да ти позволи контакти с Елиз произтича по-скоро от лични, отколкото от професионални мотиви — отбеляза Морети.

— Може би — кимна Фейн, оставяйки го да разсъждава върху тази възможност.

Гълъбите, които се разхождаха на стъпалата откъм Калифорния Стрийт, изплющяха с криле и се вдигнаха във въздуха, връщайки Морети в настоящето.

— Не знам какво е намислил тоя тип, но ми е интересен начинът, по който го прави — заяви той.

— Какво искаш да кажеш?

— Може би е открил Лори, докато е ровил в компютъра на Вира, търсейки информация за Елиз. Но как изобщо е разбрал, че Елиз посещава психоаналитик? Тя ли му е казала? Или и нея е открил в компютъра? И какво изобщо го е накарало да се рови във файловете на Вира? Започвам да се питам кое е било на първо място за него — файловете или жените?

Фейн остави Морети в Хънтингтън Парк и тръгна към колата си, която беше оставил на „Сакраменто“. На половината път блекбърито му издаде мелодичен звън. Беше Вира.

— Мартин, току-що приключих поредния си сеанс с Лори Ча — съобщи му тя.

Гласът й звучеше напрегнато.

— Прекарала е една ужасна нощ с онзи тип. Мисля, че ще мога да ти уредя разговор с нея.

Разказът й приключи в мига, в който Фейн стигна до мерцедеса си.

— Това е положението. Тя твърдо е решила да прекъсне всякакви контакти с него. Не знам как ще се справиш с това положение.

— Постъпила си умно, като си я убедила да се срещне с мен — успокои я Фейн. — Още тази сутрин ще се свържа с нея. Ще обясня, че съм получил името й от посредници. Така ти оставаш извън играта.

— Добре, благодаря.

— И така, какво според теб става с нашия човек Филип Крей?

— О, господи, не знам. Но със сигурност вече е зарязал дискретността. Съсредоточил се е върху конкретните неща. Използвал е и последните ми записки, за да ги включи в ролите.

— Не рискува ли твърде много?

— Зависи какви са плановете му.

— Би трябвало да си дава сметка, че я плаши.

— Разбира се. Но по неизвестни причини е решил да заздрави тази връзка.

— Ясно, разбрах — небрежно рече Фейн, опитвайки се да й внуши, че нещата са под контрол. Беше усетил нарастващото напрежение в гласа й и се стараеше да я успокои. — А сега да преминем към следващата ти стъпка: трябва да изфабрикуваш нови бележки за сеансите ти с Лори. Не му позволявай да усети паниката й, не споменавай за решението й да скъса с него.

— Добре, ще имам грижата.

— А какво става с Елиз? — попита Фейн.

— Утре следобед ще бъде при мен.

— Ясно. Опитай да измъкнеш някакво име и от нея.

— Ще опитам.

— Вършиш страхотна работа, Вира. Междувременно аз ще се свържа с Лори.

Фейн натисна бутона за прекъсване, вкара номера на Лори в телефона и веднага го набра. Искаше час по-скоро да говори с нея. Изненадата вероятно щеше да потисне чувството за опасност, което със сигурност я беше обзело.

— Обажда се Таунсенд — рече в мембраната той.

— Кой?

— С Лори Ча ли разговарям?

Колебание, издаващо подозрение.

— Да.

— Разбрах, че имате нужда от решаването на един проблем.

— Вира ли ви се обади?

— Не, обади ми се един мъж.

Ново колебание.

— Таунсенд не е истинското ви име, нали?

— Не е.

— Кога можем да се видим?

— Още сега.

Колебание.

— Ами… добре. Къде?

— Следят ли ви?

Въпросът я хвана неподготвена.

— Аз… Не, не ме следят.

— Откъде знаете?

Мълчание.

— Добре, ясно — въздъхна Фейн. — Ще изпратя да ви вземе такси, което ще ви откара на подходящо за разговор място.

— Необходимо ли е?

— Очевидно, освен ако не мислите обратното.

Тя му обясни къде ще остави колата си и затвори. Фейн се свърза с един познат шофьор на такси, който знаеше какво и как да направи.

После набра телефона на Боби Ноубъл и го помоли да провери името Филип Крей.

12

„Ламбет Корт“ не е място, до което се стига лесно. Именно по тази причина се спря на него. Представляваше малък анклав в лабиринта на Чайнатаун, до който се стигаше по извита пътечка, през вътрешен двор, тясна алея, тъмен коридор и стълбище с лепкави парапети. Най-накрая той се озова в отвратителен коридор, който вонеше на старо дърво и дезинфектанти.

Откри това място след няколко посещения в Чайнатаун, след което се свърза с Трейси Ли и й каза да наеме там стая за две седмици. Хубавото беше, че на подобно място човек можеше да пребивава седмици наред, без да бъде безпокоен. Даваха ти ключа и забравяха за теб — поне до момента, в който трябваше да ти поискат още пари или да те изритат.

Клиентите бяха хора, които искаха да бъдат оставени на спокойствие. Трейси щеше да бъде единствената, която има нещо общо с наетата стая. Никой нямаше да прояви интерес към нея, най-малко пък служителите на рецепцията на партерния етаж.

Беше живял под толкова много фалшиви имена и на толкова различни адреси, че вече не знаеше кой е всъщност. А и не му пукаше. Този начин на живот го удовлетворяваше. Единствено чрез него можеше да контролира реалността. Като класифицираше нещата. Само така можеше да оцелее и да запази здравия си разум.

Разбира се, случваше се понякога и да го загуби. От време на време. Но винаги можеше да го „възстанови“, ако надникнеше в отделните ниши, изградени в съзнанието му. В една бе мястото на шантавите неща, в друга — на разумните. Джо бе тук, Мери — там. Тези трябваше да бъдат най-отгоре, а онези — долу. Изваждаше ги само при необходимост. През останалото време ги държеше под похлупак. Нещо като броенето на картите в блекджек. Ако запазеше концентрация, всичко щеше да бъде наред.

Но в конкретния случай с двете жени имаше чувството, че прекрачва границата.

Почука на вратата с опакото на дланта си. Тя се открехна. Тревогата в очите й се смени с облекчение.

— Защо, по дяволите, избра това отвратително място? — попита тя, докато отваряше широко вратата.

Той й подаде книжния плик с бутилка джин „Танкерей“, тоник и две пластмасови чаши.

— Защото рискът е голям — отвърна той и огледа мрачната стаичка. В единия ъгъл имаше ниша с котлон и порцеланова мивка. На пет метра срещу нея беше банята. Тоалетната чиния се виждаше през отворената врата. — Трябва да поговорим. Имам нужда от повече дискретност за срещите, които предстоят.

— Няма ли най-сетне да зарежеш тази мания за тайнственост?

Това беше част от проблема с Трейси. Ставаше ленива, а знаеше твърде много. Рано или късно щеше да се издъни. Силия Негри беше готова. След внимателна подготовка от негова страна. Вече беше взела участие в една операция и се беше справила професионално.

През следващия половин час пиеха и си бъбреха. Той каза каквото трябваше, за да мине достатъчно време и за да й изглежда всичко естествено, както и за да може джинът да окаже своето въздействие. Търпеливо я изчака да отиде в тоалетната и ловко сипа в чашата й първата доза рохипнол.

Когато тя се върна, той подхвърли, че е крайно време да й увеличи заплащането, а тя от своя страна се почувства длъжна да му разкаже за някакъв мъж, който имал къща в Сонома. Към края на историята рохипнолът започна да действа.

Той й наля още едно питие, а тя дори не прояви интерес какво прави той в нишата, приведен над мивката. Нова доза рохипнол, този път още по-силна.

Наблюдаваше я внимателно, без дори да се преструва, че продължава да пие. След известно време се зае да почисти. Прибра своята чаша в книжния плик и изтри отпечатъците си от коктейлната лъжица, с която беше бъркал питиетата.

Рохипнолът я правеше меланхолична и нервна, потръпваща от страх. Той изчака още малко, а после реши, че е време да приключва. Забърка последното питие, без да става от мястото си, направо пред нея. В него, освен рохипнола намериха място валиум и ксанакс.

Тя го изпи, без да пита какво има в чашата, като послушно дете, което приема лекарството от баща си.

Изтекоха още петнайсет минути.

Тя вече беше толкова дрогирана, че не можеше да стане от мръсното канапе, за да отиде в тоалетната. Напика се направо там и озадачено огледа мокрите си дрехи.

После раменете й се смъкнаха, главата й клюмна. Наведе се напред и сякаш увисна в пространството под ъгъл от четирийсет и пет градуса. Остана в тази поза изненадващо дълго, после се прегъна още повече и главата й опря в коленете.

Перфектно. Извитата под остър ъгъл глава затрудняваше дишането й. Нещата щяха да се случат по-бързо от очакваното. Той кръстоса крак върху крак, погледна часовника си и зачака.

Жената захърка. Само няколко минути по-късно дишането й се превърна в звучно стенание. Лекарственият коктейл бавно блокираше мозъка й. Централната нервна система изгуби способността си да управлява мускулите. Борбата за кислород превърна дишането й в шумно свистене.

После настъпи тишина.

Той чакаше. Тялото й потръпна, от устата й излетя задавена кашлица. Изтекоха още няколко минути. Той провери пулса й — първо на китката, после и на шията.

Трябваха му пет минути, за да заличи всички следи от присъствието си. После разпръсна хапчета навсякъде, включително и по пода.

Ако не се размиришеше, щяха да я открият най-рано след две седмици, когато изтичаше наемът.

13

Малкото магазинче се намираше в Норт Бийч, близо до Палм Али. Бизнесът на Уанда Пейс беше доста странен — тя предлагаше на клиентите си чуждестранни старинни шишенца за мастило и албуми със стари фотографии, запечатали всевъзможни човешки странности. Трите й най-големи придобивки бяха дошли от задните улички и битпазарите на Кайро, Хонконг и Мексико Сити.

Преди няколко години Уанда бе купила колекция фотографии от Пекин, собственост на известен адвокат от Сан Франциско. Човекът бил убит, преди да успее да й ги изпрати. По онова време Фейн все още работеше в Отдела за специални разследвания и разследваше адвоката по съвсем друг случай. Той помогна на Уанда да изчисти името си от всякакви подозрения за участие в престъплението, а после успя да й предаде предплатените албуми.

Оттогава Уанда имаше грижата да му осигурява малко уединение винаги когато имаше нужда. За час-два в задната стаичка на магазина. А тя през цялото време наблюдаваше улицата.

— Отдавна не сме се виждали — поздрави го тя с усмивка.

Той заобиколи цъфналите гардении в задния двор и се наведе да я целуне по бузата. Въздухът бе наситен с аромата на цветята.

— Оценявам жеста ти — каза той. — Таксито ще я докара тук всеки момент.

Уанда беше на онази трудна за определяне възраст, която предшества старостта. Беше слаба и бледа, облечена както винаги в една от стилните си вталени рокли. Къносаната й коса беше прибрана назад в небрежния стил от 40-те. Държеше се с грациозната самоувереност на жена, която умее да се справя с всякакви ситуации.

Влязоха в предната стая с голямо бюро, отрупано с вносните джунджурии. До прозореца с армирани стъкла беше окачена клетка в стил ар деко, в която тихо писукаха две лимоненожълти канарчета. На тесните стъклени лавици край стените бяха подредени стотици шишенца за мастило, които проблясваха на меката светлина.

Таксито спря до тротоара. Жената в него плати на шофьора и слезе.

— О, боже! — тихо възкликна Уанда. — Това ли е тя?

— Точно навреме.

Лори беше облечена в тясно прилепнала плетена рокля. Късо подстриганата й коса беше с цвят на оникс, устните й бяха аленочервени. Уличката се оказа твърде стръмна за високите й токчета и тя небрежно ги събу, опирайки се на вратата на таксито. После я затръшна и прекоси платното с обувките в ръка. Уанда я наблюдаваше с изумление.

Лори спря на тротоара, нахлузи обувките си и бутна вратата.

Фейн пристъпи напред.

— Аз съм Таунсенд — представи се той.

Лори кимна и се огледа. Очите й се спряха на Уанда, която бе навела глава и се правеше на заета.

Влязоха в по-голямата от двете задни стаички. Лори демонстрираше сдържано и едновременно с това малко нехайно поведение. Жена, която винаги обръща внимание на външния си вид, но в момента е заета с друго, отбеляза Фейн. Втората й природа беше отстъпила място на страха.

— Не си губите времето — подхвърли с едва доловимо подозрение тя, докато се настаняваха на двата стари дървени стола сред купчината празни кашони. Беше нервна, но не и притеснена.

— Казаха ми, че въпросът е спешен.

Тя кимна и го огледа внимателно, без да пропуска нито един детайл.

— Какво друго ви казаха?

— Че имате връзка, на която искате да сложите край.

Очите й се заковаха върху лицето му. Той чакаше, сигурен, че няма да има увъртания.

— Да се разберем още в самото начало — рече с твърд глас тя. — Не ви наемам нито да го ликвидирате, нито да го пребивате. Необходим ми е човек, който просто да ме отърве от него.

— Разбирам — кимна Фейн. — Нека първо ви съобщя тарифата си, а после ще решите дали си струва да ме запознаете със случая.

Предложи й разумна сума и плащане в брой. Тя прие веднага, а после започна да разказва.

Думите й бяха интересна комбинация между методичност и словоохотливост, очертаващи достатъчно ясно отношенията й с Крей. В тях прозираше непоколебимо желание да се измъкне от ситуацията, в която беше попаднала.

Когато свърши, ръката й се плъзна в елегантната чантичка и извади шишенце аспирин. Две таблетки бързо изчезнаха в устата й.

— Как организирате срещите си? — попита Фейн.

— Всякак — преглътна с усилие тя. — Това е част от играта. Винаги се обажда той. Определяме времето и мястото — най-често на някой платен паркинг, където оставям колата си. От там ме взема такси. — Замълча за миг и натъртено добави: — Точно както постъпихте вие.

— Къде се срещате?

— Вкъщи, в апартаменти. А понякога в хотели или мотели.

— Носите ли си джиесема?

— Не. Той успя да ми набие в главата опасността от джипиес проследяване.

— Но винаги оставяте колата си някъде, така ли?

— Винаги — кимна тя, а после подозрително попита: — Всъщност защо обсъждаме всичко това?

— Няма как да ви помогна, ако не знам кой е този човек. Името му не е Филип Крей. Ще ми е нужна снимка и пръстови отпечатъци — неща, които не може да изфабрикува като личната карта или шофьорската книжка. Налага се да го видите още веднъж просто за да имам шанс да се сдобия с тези неща.

— Страх ме е от него — поклати глава тя. — Не съм сигурна, че ще мога да събера сили да го видя отново.

— Заплашва ли ви?

— Не.

— Започва да става груб?

— Не е там работата.

— Значи понякога става груб, така ли?

— Не искам да обсъждам този въпрос — отвърна тя, избягвайки да го гледа в очите. Десният й крак започна нервно да се поклаща. — Грубостта няма нищо общо.

— А какво има нещо общо?

Тя явно се ядоса на въпроса, но си даде сметка, че това е част от резонното любопитство на човек, когото наема, за да я отърве от Крей.

— Вече ви споменах за начина, по който чете мислите ми — притеснено промълви тя. — Това е нещо ненормално, тръпки ме побиват от него. Не става въпрос за обща игра, която излиза от контрол, а за негова игра.

Елегантната й фигура и безупречното облекло изглеждаха съвсем не на място в разхвърляния склад. Нещо му подсказваше, че тя вече иска да си тръгне.

— Често ли му се обаждате?

— Напоследък да — кимна Лори.

— Защо?

— А вие защо искате да знаете?

— Защото ще се наложи да му се обадите още веднъж — поясни Фейн. — Трябва да разбера каква е умствената му нагласа. Имали някакъв проблем?

Лори отново се замисли, без да сваля очи от него.

— Да, добре — кимна тя. — Има логика.

После отмести поглед и леко прехапа долната си устна. Лицето й беше красиво, но в него имаше и нещо загадъчно, неуловимо.

Мълчанието се проточи. После тя най-сетне се овладя, извърна глава към него и колебливо подхвърли:

— В последно време играем роли…

Каза го, сякаш вече беше отговорила на въпроса му и можеха да продължават нататък.

— Роли?

Таунсенд нямаше как да знае за нейните размишления, увлечения и зловещата посока, в която се развиваше тази връзка.

Лори го изгледа неприязнено, очевидно недоволна от факта, че се налага да обяснява.

— Вижте какво — рязко започна тя, после си спомни, че се нуждае от него, и веднага смекчи тона. — Имам определени фантазии, които ние с него понякога разиграваме. Разбирате ли?

— Напълно — кимна Фейн. — Но аз искам да ми разкажете как точно го правите — разбира се, без мръсни подробности. Това има пряко отношение с избора на бъдещата ни тактика.

— Как точно го правим? — повтори тя.

Беше гневна, но го слушаше.

— Ако не действаме както трябва, той ще стане подозрителен. Трябва да ми помогнете, за да не се провалим.

Фейн предполагаше, че враждебното й поведение се дължеше на страха. Крей беше проникнал в съзнанието й много по-дълбоко, отколкото тя беше готова да признае.

— Добре, извинявайте — промърмори тя. — Би трябвало… Би трябвало да проумея това…

— Няма нищо. Ние с вас просто си говорим и се опитваме да осмислим ситуацията.

Тя кимна и сведе поглед към ръцете си, очевидно смутена от ненужно отбранителната си реакция.

— Добре.

Поклати глава, сякаш не можеше да повярва на думите си.

— По дяволите!

Изправи се. Нямаше къде да отиде в претъпканата с кашони стаичка, но явно не я свърташе на едно място. Направи няколко крачки напред, после се върна обратно. Скръсти ръце пред гърдите си и се взря в него.

— Става въпрос за игра. Която се развиваше постепенно. Невинаги беше така. Преди няколко седмици му описах четири от своите фантазии. Търпеливо, с всички детайли. Идеята беше той да си избере една от тях и да я развие. Научавах коя е тя още преди поредната среща. После я разигравахме. През цялата вечер, а понякога и до късно през нощта.

— Говорите в минало време — кротко отбеляза Фейн.

— При последната среща разиграхме последната постановка.

— Кога е нормално да се срещнете отново?

— Няма нормално. Обикновено той се обажда.

— А ще заподозре ли нещо, ако му се обадите вие? Днес, да речем…

— Не мисля — поклати глава тя и се облегна на някаква дървена каса.

— Как ще реагира, ако му предложите среща на някое публично място?

— Вероятно ще се учуди.

— В такъв случай трябва да измислим нещо по въпроса.

Лори кимна.

— Кога искате да го направим?

— Колкото е възможно по-скоро.

Пръстите на едната й ръка машинално заразтриваха китката на другата. Изопнатите й черти издаваха силно напрежение. Фейн се почувства неловко.

Вира му беше описала душевното състояние на Лори. Поведението й действително издаваше стрес. Може би беше по-близо до пълния срив, отколкото си мислеше той. Нямаше как да знае още колко натиск може да понесе тя, но това в крайна сметка нямаше значение, тъй като не можеше да й помогне. Трябваше да се задоволи с онова, което виждаше пред себе си.

Лори седна обратно на стола и приглади роклята си с точни и уверени движения.

— Трябва да сте наясно с нещо — промълви тя със странно спокоен глас. — Отначало връзката ми с този мъж беше съвсем нормална. Е, понякога прекалявахме… Но последните ни две срещи бяха… Не знам… Меко казано, откачени.

Раменете и издължената й шия нервно потрепнаха.

— Вярвах, че той ще се придържа към определени граници. А след като постигне подобно споразумение, човек се отпуска и скача в дълбокото. Нали и това е част от играта?

Тази жена е толкова объркана, че умът й почти не може да функционира, помисли си Фейн. По неизвестни причини Лори Ча не понасяше действителността. Докато фантазиите бяха нещо съвсем различно — те се управляваха по-лесно и я караха да се чувства по-удобно. Той подозираше, че отдавна е престанала да се пита защо го прави.

— Странни неща — замислено промълви тя, после млъкна.

Той не знаеше дали тя търси точните думи, или просто е изпуснала нишката.

— Понякога човек потъва в тях и никога повече не изплува…

14

— Мъж с късо палто и шапка на главата току-що се появи от „Томбард“ и пое под дърветата по „Хайд“ — прозвуча гласът на Либи в слушалката на Рома. — Пресича „Гринич“ и започва да слиза по стълбите.

Рома си отбеляза мястото, до което беше стигнала, в разтворената книга пред себе си. Намираше се в оперативния микробус на Джон Бакър, паркиран на три пресечки от офиса на Вира Лист. Тя затвори книгата и погледна часовника си. Три без двайсет сутринта.

Либи Мейн ръководеше тричленния екип за наблюдение, към който Рома се обръщаше в случай на нужда. И тримата бяха бивши служители на Агенцията за борба с наркотиците, които работеха в интуитивен синхрон и това беше основното им предимство пред другите фирми с подобна дейност. Джон Бюкър беше запознал Рома с Либи и двамата й подчинени Рийд и Марк. Това се случи скоро след като Рома се беше преместила в Сан Франциско. Двете жени се харесаха още от самото начало и често работеха заедно.

— Какво става? — попита в микрофона тя.

— Мушна се в храстите край стъпалата. Чакай, чакай… Излезе от тях и се шмугна в първия двор.

Рома и Бюкър не отделяха погледи от двата видеомонитора в микробуса. Единият от тях беше разделен на квадранти за всяка от камерите, монтирани в офиса на Вира Лист. На втория Бюкър можеше да увеличава кадрите на всяка от тях поотделно.

Рома хвърли поглед към лаптопа пред себе си, който показваше сателитна снимка на квартала. Представи си как непознатият си пробива път през трите вътрешни двора, минава покрай жилищния блок, фонтана и пейките в парка, а после изчезва във високите храсти пред сградата на Вира. За да проникне в нея, му беше нужна електронна карта, а после трябваше да използва бавния асансьор.

Всичко това изискваше време.

— Тревогата май ще се окаже фалшива — подхвърли Бюкър.

— Може би.

После вратата на чакалнята рязко се отвори.

Шапката скриваше лицето на непознатия. Той затвори след себе си и спря на място. Остана неподвижен прекалено дълго време. Минута, две, две и половина…

— Ослушва се — прошепна Бюкър.

— За какво?

— Може би чака очите му да свикнат с мрака.

После мъжът свали шапката си. Дългата тъмна коса се разпиля по раменете му.

— Охо! — възкликна Рома.

— Проклет да съм! — добави Бюкър.

Жената остави шапката на стола до вратата, разкопча палтото си и го преметна през облегалката.

Измъкна малко фенерче от джоба на джинсите си, включи го и насочи светлината към бюрото в дъното на чакалнята. Приближи се до него, бръкна в купата на плота и си взе един бонбон. Разви го, тикна опаковката в джоба си и го лапна.

— Пада си по сладкото — отбеляза Бюкър.

Жената се приближи до кабинета на Вира Лист, отвори вратата и влезе.

Рома и Бюкър съсредоточиха вниманието си към съседния монитор с квадрантите.

Жената тръгна към трите високи прозореца с изглед към вътрешния двор и дръпна завесите.

— Лошото време ще бъде отлично прикритие за фенерчето — обади се Бюкър. — Никой няма да го забележи, освен ако не го насочи директно срещу прозорците.

Жената остана на мястото си. Поведението й никак не се връзваше със задачата й.

— Какво прави? — попита Рома.

— Нищо. Държи се прекалено спокойно за крадец.

След известно време тя се обърна и направи една безцелна обиколка на помещението. После се насочи към ъгъла за посетители, оборудван с канапе и две кресла. Там Вира интервюираше клиентите си. Седна в едно от креслата, преметна крак върху крак и зачака.

— Дай втора камера — прошепна Рома.

Лицето на жената изпълни монитора. Беше млада, на двайсетина години.

— Латиноамериканка? — вдигна вежди Рома. — Или чернокожа?

— Трудно е да се каже.

Момичето стана и се наведе да разгледа снимките, окачени на стената зад канапето. После заобиколи другото кресло, насочи бледия лъч на фенерчето към бюрото на Вира и седна на стола й.

Вдигна няколко предмета от плота, разгледа ги, а после ги върна по местата им. После дойде ред на чекмеджетата. Отваряше ги едно по едно, преглеждаше съдържанието им и отново ги затваряше.

Протегна ръка и включи компютъра.

— Най-накрая — въздъхна Рома.

Момичето свали флашката, окачена на шията й, включи я в USB порта и започна да трака по клавиатурата.

— Правила го е и преди, да я вземат мътните — изруга Бюкър. — Знае как да се справи с проверките за сигурност, паролите и всичко останало.

— Действа изключително спокойно — отбеляза Рома. — Дори не трепва.

Останаха да я наблюдават в продължение на още няколко минути.

— Нещо обезпокоително навън? — попита Рома, приближавайки портативния микрофон до устата си.

— На „Хайд“ нищо не помръдва — отвърна гласът на Либи.

— „Левънуърт“ е абсолютно безлюдна — добави Рийд.

— „Филбърт“ също — включи се и Марк.

Рома приближи глава към монитора. Прехвърлянето на флашката сигурно беше започнало, защото момичето блъсна стола си назад, задържа за миг поглед върху монитора, а после излезе в чакалнята. Взе си още един бонбон от купата, лапна го и старателно прибра опаковката в джоба си. После се върна обратно в кабинета.

— Действа методично — отбеляза Бюкър.

Тя се върна при бюрото на Вира, натисна няколко клавиша и измъкна флашката. После я окачи на кожената каишка около шията си и изключи компютъра.

— До всички — проговори в микрофона си Рома. — Имаме работа не с мъж, а с младо момиче. Предполагам, че ще се върне по пътя, по който дойде. Трябва ни регистрационния номер на колата й.

Момичето се обърна и напусна кабинета.

Рома измести поглед към другия монитор. Момичето се насочи право към стола до вратата на чакалнята, където беше оставила палтото си.

— Тръгва си — тихо обяви Рома.

Момичето събра косата си, натика я под шапката и излезе.

— Вече е извън офиса. Бъдете внимателни, защото може да се окаже, че не е сама.

Заели позиция в различни части на района, тримата преследвачи едновременно събуха обувките си. Когато тротоарите са мокри, всяка обувка шляпа. Единственият начин за безшумно придвижване си остава босият крак. Пъхнаха обувките в джобовете си и потънаха в мрака.

Момичето се спусна по стълбите към първия вътрешен двор и се насочи към задънената улица. Рийд беше заел позиция под дърветата край стълбището, което свързваше „Левънуърт“ с „Гринич“. Тя пое към „Хайд“ и той я последва.

Либи се втурна надолу по „Хайд“, изпреварвайки обекта. Не след дълго стигна до „Ломбард“, огледа се и притича през откритата пресечка, насочвайки се към дърветата на отсрещния ъгъл. Опря гръб на едно от тях, обърна се и нагласи телескопичния обектив на апарата си.

Марк тичаше по „Филбърт“ в посока „Ломбард“, за да покрие евентуалния алтернативен маршрут.

Рийд следваше момичето надолу по „Хайд“, придържайки се на известно разстояние, за да остане незабележим в мрачното време. Но същевременно се стараеше да чува стъпките й.

Тя стигна „Ломбард“ и зави наляво.

Рийд се плъзна в същата посока, временно изгубил гледка и звук. После отново долови стъпките й, които изведнъж замряха. Чу тихо метално почукване и предпазливо надникна. Тя се промъкваше покрай паркираните до тротоара автомобили. Една врата се затръшна на три коли разстояние от него. Без да се включи светлината в купето.

— Качи се в кола, паркирана на „Ломбард“, близо до пресечката с „Хайд“ — докладва Рийд.

Той се отдръпна зад ъгъла и се промъкна към последната кола.

Изръмжа двигател, включиха се фарове. Момичето направи маневра, насочи се към пресечката и зави наляво към залива.

Либи изчака колата да се появи пред нея и щракна предния номер.

Гласът й започна да изрежда цифрите и буквите, а Рома ги набираше директно в отворения уебсайт на лаптопа си. Секунди по-късно информацията се появи на екрана.

— Добре, всичко е наред — обяви в микрофона тя. — Благодаря на всички. Утре ще се чуем.

В 3:28 ч. сутринта Рома изпрати съобщение на блекбърито на Фейн. Беше кратко, защото вече пътуваше към дома си в Мишън. Описа развоя на събитията с няколко думи, а после добави нужната информация. Момичето се казваше Силия Негри и живееше на „Помройт“ 1360. Двайсет и четири годишна, без полицейско досие.

— Имам нужда от няколко часа сън — добави Рома. — Бюкър ще ти изпрати файл с видеозаписите от камерите. Ще се чуем утре сутринта в десет и половина.

15

Мартин Фейн дремеше. Колата се носеше в нощта с успокоително свистене на гумите.

Беше осемгодишен. Имаше на свое разположение цялата задна седалка. От радиото звучеше един от популярните кънтри хитове: „Помогни ми да преживея нощта“. Майка му седеше отпред, сгушена в прегръдката на баща му, който шофираше с една ръка. Восъчната тексаска луна препускаше заедно с тях над осеяната с мескит и кактуси равнина към далечната тъмна ивица на планината Кадо.

Майка му пригласяше на радиото. Баща му й прошепна нещо, тя се разсмя и го целуна по врата. Той обичаше да ги наблюдава в тази поза, притиснати плътно един до друг на предната седалка. Дори когато беше на седем години, той вече знаеше, че те са чудесна двойка, млади и щастливи. А тримата заедно бяха най-големите късметлии на света.

Майка му се обърна да го погледне. Той се престори на заспал, наблюдавайки лицето й през спуснатите си мигли. Тя протегна ръка и го потупа по крачето. Мартин я обичаше страшно много.

Тя се обърна напред, а той сънливо извърна глава към луната — лошата луна, която бе станала толкова ярка.

Фаровете на приближаващия се камион изпълниха купето със светкавици.

Събуди се три месеца по-късно със сълзи в очите. Нищо на този свят не беше в състояние да му донесе утеха. Най-много съжаляваше, че в онзи ужасен миг се беше престорил на заспал и не погали ръката й.

Боже Господи.

Очите му се заковаха в тавана. Нямаше никакъв преход между сън и действителност. Стана бавно от леглото, навлече халата и пое по дългия коридор към кабинета си.

Винаги беше притежавал способността да сънува ясно. Този сън постепенно го беше отвел до сегашното му състояние, а според някои хора и до развитие на необичайните му способности. Но за него това беше само състояние и нищо повече. А сънят не беше никакъв сън, а смайващо ярък спомен.

През деветте години след катастрофата той беше непознат на самия себе си — едно момче, чиято седемгодишна памет беше изцяло изтрита от тежкотоварния камион, който беше размазал колата им в онази нощ. Имаше откъслечни спомени за майка си, за невероятната обич, която беше изпитвал към нея. Но болезнената носталгия беше много по-силна от конкретните спомени за нея. Влудяващи спомени, разпокъсана смесица от лица и гласове. Понякога се питаше дали те не са просто израз на копнежа, който изпитваше. Последиците от катастрофата го запознаха с понятията желание, нужда и недоволство, а на мястото на изчезналата памет се настани този неясен копнеж, който не можеше да задоволи и нямаше как да се отърве от него. В известен смисъл се беше родил именно тогава — на седемгодишна възраст. Катастрофата се превърна в родилен белег. Тя беше всичко, което той знаеше за миналото си.

Но усещаше, че има още нещо, и страдаше от липсата му. Цялото съществуване на родителите му се побираше в кратките мигове на този сън, или спомен.

Фейн седна зад бюрото и си наля чаша вода от гарафата, която стоеше в ъгъла на плота. Отпуснат в креслото, той бавно отпи една глътка.

Ярките сънища се появиха, когато беше на шестнайсет. Смайващи, свободни, необуздани. В продължение на стотици нощи съзнанието му възстановяваше моменти от детството, умът му жадно поглъщаше липсващите подробности, сякаш животът му зависеше от тях. Сцените бяха изпълнени с могъщо, мъчително горчиво и поради това още по-желано съдържание. Понякога беше толкова разтърсен, че не беше в състояние да се надигне от леглото и да отиде на училище.

Преди тази нощ сънят дълго време не го беше спохождал, но той знаеше какво го беше пробудило: душевните травми на Елиз Кърин в „приютите“, за които беше споменала Вира Лист. Дори днес, след толкова години, Фейн също ги помнеше много добре с благодарност и мъка.

Семейството, при което живееше, когато се появиха сънищата, беше съкрушено от случващото с него. Но те нито разбираха какво е то, нито можеха да му помогнат. Бяха добри хора, но не бяха в състояние да вникнат в онова, което ставаше в душата на момчето. За тях то беше изтезание. Той не им се разсърди, когато се обърнаха към Обществената служба за защита на децата да му потърсят друг дом.

Но Мартин не желаеше да преживее поредното изтръгване от корените. Той вече беше открил своето семейство, завърнало се в сънищата му с ослепителни проблясъци на изгубената памет. През последната нощ, преди да бъде отведен в новия си дом, той безшумно се измъкна навън и изчезна в мрака. Беше на шестнайсет, свободен като вятъра.

Светлините на града придаваха млечен цвят на мъглата, която превръщаше в неясни силуети бугенвилиите по терасата. Фейн гледаше мъглата и в съзнанието му изплуваха спомените за първите години на независимостта, която си беше извоювал.

Те сложиха край на изолацията, в която живееше, и едновременно с това положиха началото на своеобразен процес на самоизграждане, който имаше всички шансове да поеме в погрешна посока. Но това не се случи. Оцеляването му се дължеше отчасти на късмета, отчасти на вродената му находчивост и отчасти на неочакваната щедрост на други хора. И до днес си задаваше въпроса кое най-много допринесе за изграждането на човека, в който се беше превърнал: изолацията в детството, изгубената памет или свободата в юношеските години, когато всяко взето решение сякаш зависеше от капризите на хвърлените зарове.

Разбира се, този въпрос изобщо не беше правилен. Животът никога не може да се разделя по този начин. Осъзнал това, той престана да си го задава.

Допи водата и остави чашата в края на плота. Нуждаеше се от още малко сън, но не му се щеше да се върне към познатия кошмар. В същото време нямаше настроение за четене или за разглеждане на албумите с портрети. Едва тогава се сети да погледне часовника. Беше 3:42 ч. сутринта. Рома и екипът й положително бяха приключили работата около офиса на Вира Лист и тя може би му беше изпратила съобщение.

Още вечерта беше изключил телефона си, който лежеше на бюрото пред него. Протегна ръка и го включи. Съобщенията бяха няколко, но той изслуша само изпратеното от Рома.

Изпита удовлетворение от ефикасността й и се зарадва, че ще се видят още сутринта. Харесваше присъствието й. Тя запълваше празнотата в дома му по начин, който трудно можеше да дефинира. Но когато си тръгваше, празнотата се завръщаше още по-осезаемо.

Трябваше да поспи. Може би Рома също си лягаше в този час на нощта. Господи! Беше крайно време да престане да мисли.

Прибегна до един изпитан способ за подреждане на мислите си. Потърси нещо, върху което можеше да се съсредоточи в полумрака. Форма, очертание, сянка. Очите му се спряха на черния филигран от бугенвилии на терасата, съзнанието му зачака появата на някаква асоциация.

Спомни си къщата в предградието Сан Анхел на Мексико Сити, където беше прекарал цяло лято по време на скитничеството, съпътстващо първите години на неговата независимост. Избра си една от онези нощи и започна да я реконструира в паметта си. Настойчиво и методично, детайл по детайл. В съзнанието му изплува елегантната градина, оградена с високи стени. Пътечките между тропическите растения, фонтанчето, пойните птички в клетки, колониалната архитектура, стаите, боядисани в различни цветове, картините, обзавеждането. Хладните плочи под босите му крака, слабото осветление в стаите, тихите гласове, неспокойната жена, която живееше там, татуираните в черно лозови листенца в основата на гърба й.

16

— Заповядай, това е за теб — каза той и сложи малкия пакет на леглото до голото бедро на Елиз.

Беше отишъл до стола с дрехите си и се върна с пакета. На светлината на лампата проблесна лъскаво изумрудено фолио, стегнато с черна панделка.

— Нищо особено, но когато го зърнах в магазинчето за подаръци, веднага си помислих за теб.

— Защо?

— Нямам представа. Просто изведнъж ми хрумна да ти го купя.

Седяха на леглото в една викторианска къща, разположена в горния край на Буена Виста Авеню. Небето зад високите прозорци беше покрито с тежки облаци, които бавно пълзяха в мрака. На моменти изтъняваха и през тях проникваха далечните, някак призрачни светлини на града, останал далеч долу.

Елиз не докосна пакетчето. Седеше с изправен гръб и чаша джин в ръка. Бяха идвали тук и преди, още в началото на връзката си. При хубаво време гледката към града и залива беше наистина прекрасна.

Тя отпи глътка джин и погледна пакетчето. Черна панделка. Защо й го поднася, докато е гола? Не можеше ли да почака минута-две да се облекат?

— Хайде, отвори го.

На лицето му имаше усмивка, която обаче не беше усмивката на човек, който прави подарък и очаква радостна реакция.

— Може би по-късно — отвърна тя. — Благодаря ти.

— Какво означава по-късно? Отвори го сега.

— Защо си ми купил подарък?

Той сбърчи вежди, озадачен от реакцията й.

— Виж какво, това не е нищо особено. Дреболия.

Тази вечер бяха преминали към секса още от вратата. По нейно желание. Чувстваше го като неотложна нужда и едновременно с това като бягство. Връзката им се беше развила, подобно на всички връзки. Но не в предвидимата посока, предполагаща по-голяма близост. Беше останала напрегната и някак скована. Дори по-напрегната, отколкото в началото.

— Не искам да го отварям сега.

— Защо?

— Защо си сложил черна панделка?

Той погледна пакетчето така, сякаш го виждаше за пръв път.

— Продавачката го опакова така.

— Значи не си поискал специално черна панделка?

— Не — поклати глава той.

Въпросът й го смути. Наблюдаваше я внимателно, сякаш поведението й беше събудило у него тревога. Елиз не желаеше да бъде наблюдавана по такъв начин.

— Тя каза… Мисля, че използва думата „елегантно“…

Пакетчето наистина изглеждаше елегантно, но вече беше късно да го оцени. Беше го свързала с нещо друго, появило се внезапно в главата й. Което нямаше нищо общо с елегантността.

— Първо ще се облека — каза тя и отдалечи чашата от устните си.

— Елиз?

Изражението му беше нещо средно между усмивка и гримаса. Очевидно беше озадачен от поведението й. Сложи ръка върху бедрото й.

Тя трепна. Преди броени минути той беше в нея, а тя беше нетърпелива и смела. Но сега допирът на ръката му й се стори напълно чужд.

— Какво става? — попита той.

Тя наистина нямаше отговор на този въпрос, но усмивката му изведнъж й се стори неискрена. Изражението му я накара да си помисли, че в нея има фалш. Шестото чувство й нашепваше, че нещо не е наред.

Той внимателно издърпа чашата от ръцете й и я остави на масичката. После взе изумруденото пакетче с черната панделка и го пусна в голия й скут.

Голотата им бързо се превръщаше в непреодолимо препятствие за сцената, която тя машинално анализираше в съзнанието си. В контекста на връзката им голотата винаги беше изглеждала естествена, дори задължителна. Само преди минути тя нямаше никакво значение.

Но сега от тялото му се излъчваше някаква агресивност, дори заплаха и тя изпита неудобство от собствената си голота. Смисълът й бързо се променяше, превръщайки се във физически аналог на мрачното психическо състояние.

— Отвори го — рече той.

Заповядваше ли й? Или просто я насърчаваше?

Тя пъхна длан под пакетчето и усети тежестта му. В него несъмнено имаше нещо солидно. Пръстите й развързаха черната панделка и я оставиха да падне на пода. Зеленото фолио я последва. Вдигна капака на бялата кутийка и взе в ръце малкия гълъб, изработен от зелен кристал. Лъскав, съвършен, прекрасен.

Задържа го само за миг между треперещите си длани, после припадна.

Бавно дойде на себе си. Лежеше по очи, с притисната под тялото ръка и неестествено извит крак. Съзнанието й се проясни. Даде си сметка, че припадъкът е продължил само няколко мига. Лежеше сгърчена на леглото, но имаше смътен спомен, че е паднала на пода. Все още беше чисто гола. Той не си беше направил труда да измие лицето й с мокра кърпа, нито пък да я завие. Дори не я беше обърнал по гръб, поставяйки крайниците й в нормално положение.

Измъкна ръката си и изпъна краката си. Кърн се обличаше в другия край на стаята с гръб към нея. Тя го погледа известно време, после тихо се прокашля. Чувстваше се замаяна и слаба.

Кърн се обърна да я погледне. Изражението му беше спокойно, пръстите му небрежно закопчаваха ризата.

— Припадна — съобщи й той, докато натикваше ризата си в панталоните.

Тя събра сили и се надигна до седнало положение. Краката й се спуснаха на пода и докоснаха нещо. Кристалният гълъб. Край него лежаха кутийката и опаковката. Дори в мъглата, съпътстваща проясняването на съзнанието й, тя си даде сметка за грубата безчувственост на дребните, но жестоки детайли на неговото пренебрежение.

Изправи се, изчака да се стабилизира и тръгна към банята. Затвори вратата след себе си, наплиска се на мивката, а после използва тоалетната. Пусна топлата вода и се изтри с хавлия.

Когато се върна в спалнята, Кърн си завързваше обувките. Тя се приближи към стола, на който лежаха дрехите й, и започна да се облича. Кърн безмълвно я наблюдаваше от мястото си. Проговори едва когато и тя седна, за да обуе чорапогащника си.

— Защо стана това?

Въпросът прозвуча странно тривиално. Нямаше нищо общо нито с обикновеното любопитство, нито със загрижеността. Безразличието му беше нещо ново и това я объркваше.

— Заради теб — отвърна тя, поглеждайки го над изпънатия си крак.

Той не каза нищо. Явно нямаше намерение да се задълбава в темата. Но защо? Това не беше характерно за него. Никога досега не беше демонстрирал равнодушие. Никога. Какво означаваше това безразличие?

Тя довърши тоалета си, оставяйки мълчанието да се задълбочи. После пристъпи към огледалото и започна да реши гъстата си коса. Той остана на стола. Очите им се срещнаха.

До този момент беше все още замаяна от припадъка, усещайки сетивата си притъпени. Но очите му в огледалото изведнъж я накараха да потръпне. Като далечно ехо на истинската му същност. Прииска й се да се обърне. Изпита чувството, че прави нещо зад гърба й. Нещо, което не се вижда в огледалото. Овладя се с огромно усилие на волята и продължи да разресва косата си.

Приключи криво-ляво, обърна се и без да го гледа, тръгна към леглото. Седна и се зае с обувките на високи токове.

— Не проявяваш любопитство, а? — подхвърли тя, докато кръстосваше крака.

— Последния път ми каза да не бъркам в главата ти.

Едва сега тя го погледна. Отговорът му прозвуча садистично. Всичко, което се беше случило току-що, беше свързано с ровенето в съзнанието й. Стъклената птичка беше част от най-мрачните спомени, разяждали сърцето й със силата на киселина. Психическа киселина.

След месеци задълбочени изследвания и наблюдения той беше успял да проникне толкова дълбоко в съзнанието й, че тя започна да изпитва ужасното и ирационално подозрение, че умовете им са едно цяло. Той прекрасно знаеше какъв ще бъде ефектът на подаръка, скрит в малката бяла кутия. За него реакцията й не беше изненада, а потвърждение.

Спогледаха се. Смразяващата истина нахлу в душата й със силата на порой. Той беше проникнал в съзнанието й толкова дълбоко, че вече не се нуждаеше от предварително проучване. Беше в състояние да повлияе на психиката й, когато пожелае, да промени самата й същност. Демонстрираното в момента небрежно отношение съвсем не беше безразличие. Беше задоволство, примесено със смразяваща арогантност.

СРЯДА

17

Фейн отскочи с колата да закуси в кафенето „При Роуз“. В осем и половина отново беше в кабинета си. Файловете на Бюкър вече го чакаха на компютъра.

Успя да изгледа записите на скритите камери три пъти поред, преди да се позвъни на входната врата. Погледна към китайския шкаф, в който бяха скрити мониторите. Рома чакаше във вътрешния двор и той натисна бутона да я пропусне.

Тя влезе в кабинета с две картонени чаши кафе и плик със сладкиши, купени от близката пекарна. Насочи се към отоманката пред канапето с намерението да остави покупките си на подноса от абаносово дърво, но той се оказа отрупан с фотографска литература.

— Нови книги, а? Портрети?

— Да, няколко.

В очите й проблесна загрижено любопитство. Ръцете й сръчно преместиха книгите и направиха място за покупките. През високите прозорци с изглед към залива нахлуваше ярката утринна светлина.

— Вманиачаваш се с тези фотографии — отбеляза тя, докато сядаше на канапето и сваляше капачката на чашата си.

— Сигурно — сви рамене той.

През последните осемнайсет месеца двамата преживяха много. Познаваха се от години, но започнаха да работят заедно едва след като Рома се премести от Мексико Сити. В много отношения те все още изграждаха и утвърждаваха партньорството си. Иначе се чувстваха добре заедно. И това беше хубаво, защото новите отношения помежду им бяха започнали при трудни обстоятелства.

Дейна почина едва няколко месеца след началото на съвместната им работа. Той рухна психически, поставяйки Рома в невъзможна ситуация. Тя все още не беше преодоляла травмата от масовото убийство на собственото си семейство в Колумбия само девет месеца по-рано. Нямаше емоционални сили да му окаже подкрепа. В някой романтичен филм двамата биха започнали да се успокояват взаимно, проявявайки съчувствие и разбиране към болката на другия. Но не стана така.

Всъщност той не помнеше как преодоляха всичко това. Двамата преживяха загубата си поотделно, но по едно и също време и в присъствието на другия. В резултат се родиха отношения, които никой от тях все още не разбираше напълно.

Стана така, че Фейн трябваше да живее едновременно със и без Дейна. Това беше една налудничава игра на психиката, към която му липсваше какъвто и да било подход. Изобщо не можеше да обясни как беше успял да се справи. Беше борба за възстановяване на душевното равновесие, която постепенно му позволи да спи без кошмари и да се събужда без чувство на отчаяние.

В крайна сметка се получи. А Рома беше постоянно до него. Заедно се научиха да уважават мъката на другия и да поддържат дистанция, когато се нуждаеха от самота, за да се справят със загубата си. Научиха и нещо друго — когато самотата се превръщаше в прекалено тежко бреме, единствено гласът на другия беше в състояние да облекчи болката, която споделяха.

Но през последните няколко месеца в отношенията им настъпи промяна. Признаците за нея бяха почти неуловими — някое подмятане, засягащо интимния свят на другия, някоя забележка, подчертаваща дълбокото взаимно разбиране. Независимо доколко някой от тях обръщаше внимание на тези неща, те бяха неоспоримо доказателство за развитието и задълбочаването на отношенията им, за готовността, с която скъсяваха дистанцията помежду си.

Типичен пример за това беше забележката на Рома за страстта му към фотографията. Той осъзна, че тя разбира обсесията му, въпреки че никога не я беше обсъждал с нея. А уместната забележка го накара да я почувства още по-близка.

Спрял за миг очи върху лицето й, Фейн регистрира присъствието на това мимолетно чувство, а после се зае за работа.

Разказа й какво е научил от Вира за Елиз Кърин, описа бегло резултатите от сутрешния й сеанс с Лори Ча, а после й предаде собствения си разговор с нея от вчерашния следобед.

Както винаги той следеше с интерес как Рома възприема новата информация. Ценеше високо мнението й, защото беше изключително проницателна по отношение на човешката природа. Същевременно не обръщаше внимание единствено на думите й, тъй като лицето и тялото й говореха много — особено когато беше в компанията на човек, на когото вярва.

Когато не играеше роля — нещо, което умееше да прави със забележителна прецизност, — Рома демонстрираше онази хладна резервираност, която би спечелила на всяка друга жена прозвището „ледена кралица“. Но този етикет просто не се връзваше с мургавата и тъмноока рола — както колумбийците с обич наричаха жените от Богота. У нея нямаше нищо хладно. Тя беше като тлееща жарава, заплашваща всеки миг да се превърне в буен огън и да изпепели онзи, който дръзне да се приближи прекалено близо.

Препредавайки разказа на Вира за сеанса с Лори Ча, а също и собствените си впечатления от тази жена, Фейн се стремеше да цитира думите й максимално точно просто защото те представляваха много добро описание на нарастващата й паника.

Рома го изчака да свърши и замислено кимна. Реакцията й беше предпазлива.

— Няма съмнение, че каквото и още да открием за този мъж, той ще си остане класически мръсник — отбеляза тя. — Онова, което върши, всъщност е интелектуалният еквивалент на опипване на жени в претъпканото метро.

— Добър пример — кимна Фейн.

— Може и да действа в горния край на социалната стълбица, — добави тя — но опитите му да се промъкне в съзнанието на една жена, за да се намести между краката й, са нещо отвратително.

— Според Вира той не го прави заради евтини емоции.

— И с Елиз ли се държи по същия начин, или това е запазена марка само за Лори Ча?

— Имам чувството, че използва част от тази тактика и спрямо Елиз, но по съвършено различен начин.

Фейн се облегна назад и кръстоса ръце.

— Тя играе ролята на бушон — рязко смени темата той. — Имам предвид Силия Негри.

— Какво ти говори това? — подхвърли Рома, докато отхапваше от сладкиша си. Очите й бяха леко подпухнали от недоспиване.

— А на теб?

— Хммм. — Тя отпи малко кафе, за да преглътне хапката си. — Той е внимателен. Готов е да отдели достатъчно време за обучението на непрофесионалист, който да поема рисковете вместо него. Вероятно й плаща щедро, но и пред нея се представя с псевдоним.

— Допускам, че тя не е единственият му бушон — рече Фейн.

— Защото не желае да ги допусне прекалено близо до съдържанието на файловете?

— Именно. Научат ли прекалено много, те престават да играят ролята на допълнителна защита и се превръщат в част от риска.

Рома остави сладкиша и избърса дългите си пръсти.

— Това повдига един сериозен въпрос.

Фейн кимна.

— Колко бушона използва? Какво става с всеки един от тях?

— Едва ли ги пуска да си вървят, след като знаят толкова много.

— И аз мисля така. Това, на което сме свидетели, изисква внимателно планиране, време и пари. Вира е права да подозира, че виждаме само върха на айсберга.

Рома започна да събира трохите в чинията си на малка купчинка. Телефонът на Фейн иззвъня. Беше Боби Ноубъл.

— Добро утро, Боби. Включвам високоговорителя, тъй като и Рома е тук.

— Здрасти, скъпа. Ще бъда кратък: не открих нищо, което да свързва Ричард Ча с Джефри Кърин.

— Шегуваш се! — възкликна Фейн и хвърли кос поглед към Рома.

— Не открих нищо — повтори Ноубъл. — Тук трябва да добавя, че направих доста задълбочено проучване. Двамата просто са от различни планети. Нямат нищо общо помежду си. Нито кредитни институции, нито бизнес контакти, нито общи познати…

Фейн беше искрено изненадан. Въпреки твърденията на Вира Лист, че между двете жени няма никаква връзка, той беше сигурен, че между съпрузите им има нещо общо.

— Разбира се, това е първото ми впечатление — добави Ноубъл. — Готов съм да се заровя и по-дълбоко, стига да разполагаш с нещо конкретно.

— Значи нищо, а?

— Така е, Мартин. Ще ти изпратя кодирано копие на всичко, свързано с проучванията ми.

— Но Ча се занимава със софтуер, нали?

— Да, в изключително деликатната област на патентите. Специализирал се е в проблеми, свързани с лицензните, със злоупотреби с патенти, с кръстосаното лицензиране. Майстор в създаването на патентни портфейли, което по принцип е много тънка работа. Но изцяло в неговата компетентност, тъй като е завършил право и бизнес администрация в Станфорд.

— Ясно. А как стоят нещата при Кърин?

— Търсех отклонения. Необичайно високи печалби или неща, които поглъщат парите му и които биха привлекли внимание. Открих две такива. В категорията на високите печалби действа компанията „Кърин Интернешънъл Трейдинг“, чиято централа е тук. Глобалното транспортиране на стоки е изключително печелившо начинание. Фирмата има половин дузина филиали, разпръснати по света — Индонезия, Китай, Европейския съюз, Латинска Америка. Дейността им процъфтява.

В категорията губещи открих само една малка интернет компания в Менлоу Парк, която не осъществява почти никаква дейност и е пред закриване. Но тя бе твърде незначителна, за да бъде взета под внимание. С две думи никъде не светнаха червени лампички — заключи Ноубъл.

— Благодаря ти, Боби. Скоро ще ти се обадя.

Фейн изключи връзката.

— Каква изненада — язвително подхвърли Рома. — Сигурен ли си, че Елиз е споделила всичко с Вира?

— Не съм. Но и Вира не ми казва всичко.

Рома довърши сладкиша и замислено събра трохите. Фейн наблюдаваше леко сбърчените й вежди — признак за напрегнат размисъл. Харесваше ги почти толкова, колкото дългите й бедра.

— В тази връзка ми хрумват две неща — каза тя. — Първото е Силия Негри. Ако е само платена помощница, тя едва ли има личен интерес. Това означава, че го прави единствено за пари, от което следва, че имаме някакви шансове. Следователно колкото по-бързо установим контакт с нея, толкова по-добре. Второ, налага се Вира да сподели повече информация. Разбирам, че тя иска да запази конфиденциалността на информацията за пациентките си, но ние имаме нужда от отговори на въпросите си. И, трето…

Рома рядко разделяше възможностите на двойки. Умът й неизбежно бягаше по-надалеч, предпочитайки да разглежда нещата като механизъм от зъбчати колела. Това я превръщаше в изключително ценен анализатор, особено в сложния и изпълнен с потайности свят на Фейн.

— Не съм забравила какво беше в Богота. Всеки шпионираше всекиго — военните, специалните части, наркобароните, националната полиция, картелите, ударните отряди, политиците, контрабандистите… Там непрекъснато текат различни операции срещу някого. А ние разбирахме смразяващото състояние на нещата само когато се оказвахме замесени в някоя от тях.

Тя прикова поглед във Фейн и почука с нокът по масата.

— Така се чувствам и сега, Мартин. Сякаш сме попаднали в чужда операция.

— Съгласен съм — кимна Фейн. — Ако тази история е резултат на нещо, случващо се на друго равнище, значи…

Той се изправи, пъхна ръце в джобовете си и пристъпи към френските прозорци, зад които се разкриваше панорамна гледка към Ейнджъл Айланд. Слънцето се промъкваше през облаците и хвърляше ярки отблясъци върху белите платна, изпълнили залива.

Той излезе на терасата. Цъфналите пурпурни бугенвилии отразяваха слънчевата светлина. Чу стъпките на Рома, която го последва и застана до него.

— Ето какво ще направим — започна той. — Свързваш се с твоите хора и ги наемаш за двуседмично наблюдение. Оставяме камерите в офиса на Вира. Фактът, че Бюкър не откри никакви бръмбари там, означава само едно: онзи човек черпи цялата си информация от файловете й. И това е добре.

— Може би ще извадим късмет с наблюдението — кимна Рома. — Междувременно аз ще проверя Силия Негри.

Ръката й докосна неговата, докато се протягаше да откъсне пурпурно цветче от близката бугенвилия. Тя не направи опит да я отдръпне.

— На пръв поглед нещата изглеждат професионални — обади се той. — Но това не е задължително. Може би той използва професионални похвати за нещо лично. И в двата случая го прави доста отдавна, без повод да се съмнява в своята сигурност.

— Което е плюс за нас — отбеляза тя.

Останаха един до друг край перилата на терасата. Заливът блестеше в цялото си великолепие. Но мислите и на двамата клоняха към сенките — нещо, което ги правеше далеч по-близки, отколкото предполагаха.

18

Седеше сам на дългата стъклена маса за хранене в дома си, кацнал на скалите над Чайна Бийч. Лакомо ядеше раци, сякаш не се беше хранил дни наред. Докато дъвчеше, наблюдаваше оранжевата грамада на Голдън Гейт Бридж. Водата под моста се пенеше от товарен кораб, поел към открито море.

Къщата се намираше на Сий Клиф Авеню, а официалният й собственик живееше в Насо. Обзавеждането беше оскъдно. Беше се преместил тук преди осем месеца, но нямаше нито време, нито желание да промени нещо.

Все още дъвчейки, той се изправи и отиде към другия край на стъклената маса, бършейки пръстите си с ленена салфетка. Седна и вкара флашката в лаптопа и отвори служебните файлове на Вира Лист, като ги раздели в два отделни прозореца.

Разполагаше с пълните досиета на двете жени. Близо две години бележки за Елиз и около шест месеца за Лори. Плюс клиничната информация и записките на Вира, наречени „работни бележки“, които на практика представляваха лични мисли и наблюдения върху пациентките и самият процес на анализ.

Не всички психоаналитици си водеха работни бележки. Някои прибягваха до един вид стенография, или по-скоро до отметки, които по-късно използваха за официалните си заключения.

Вира обаче беше от малцината, които си водеха бележки, за да осмисли по-цялостно нещата. Записките й приличаха на къси разкази, отразяващи мислите й по време на сеанс, и бяха в пълен синхрон с общата насока на анализа. Нещо като хроника на мрачните мисли.

През цялата си кариера той беше опитвал да проникне във вътрешния свят на хората, за да манипулира мисленето им и да ги постави под контрол. Разпитът представляваше отегчителен цикъл от наблюдения, оценки и предварително подбрани стимули. Измамата във всичките й форми беше най-деликатният му работен инструмент. Дори и най-малките пукнатини в защитната система на обекта трябваше да бъдат използвани.

Но файловете на Вира бяха толкова завършени и подробни, че той имаше възможност да прескочи продължителните експерименти и да достигне директно до най-уязвимите страни в психиката на нейните пациентки. През последните девет месеца беше успял да събере цял куп невероятни прозрения в областта на психологическата манипулация. А междувременно беше правил изключителен секс.

Вече беше близо до постигането на онази цел, която по принуда си беше поставил в отношенията си с Брита Уестън. Тя беше първото му опитно свинче от файловете на Вира Лист, първоначалният му експеримент, с който да установи дали можеше да повтори и подобри предишните си успехи.

Но Брита за малко не му се изплъзна, тъй като той не прояви достатъчно предпазливост. Действаше прекалено бързо, вадеше разни неща от записките от сеансите й и ги използваше, за да я манипулира. Тя никога не разбра, че той чете досието й, но вместо да отстъпи пред настояванията му, загуби контрол. Бързо. За една вечер.

Наложи се да организира самоубийството й. В досието й имаше малко предпоставки за подобен акт, а и той беше толкова припрян, че полицията може би нямаше да се хване на въдицата и тогава ставаше лошо. Но случаят беше възложен на двама детективи, които със сигурност не бяха сред най-умните служители в отдел „Убийства“. Ползвала услугите на психоаналитик? По дяволите, сигурно е била откачена! Това беше достатъчно, за да квалифицират случая като самоубийство. А той беше извадил късмет.

И сега ситуацията беше изключително деликатна, макар че беше на крачка от целта. Вече беше достатъчно помъдрял, за да си дава сметка, че всяко прибързване може да доведе до изненадите, които му поднесе Уестън. Но ако не ги притиснеше достатъчно, със сигурност щеше да изгуби предимството на нарастващия стрес. И въпреки това беше близо. Нещата се получаваха. Дори смяташе, че ако разиграе картите си без грешка, Лори Ча ще е готова след един или най-много два сеанса.

Мобилният му телефон завибрира върху стъкления плот на масата. Известно време той само наблюдаваше движенията му по гладката повърхност, после го вдигна.

— Казвам се Джени Кокс — прозвуча колеблив женски глас. — Дали съм набрала правилния номер?

— Продължавайте — рече той.

— Имах една посетителка тук, в къщата в Мил Вали. Нова пауза в очакване на някакво потвърждение.

— Разбирам — каза той. — И?

— Търсеше човек на име Филип Крей.

Той трепна от изненада. Още от самото начало беше взел изключителни мерки за сигурност. Даваше си ясна сметка, че рискува много, като набелязва тези жени, предвид самоличността им. Това телефонно обаждане беше част от въпросните мерки и доказваше, че системата му работи безупречно.

Но обаждането означаваше и нещо друго. Някъде се беше подхлъзнал. Беше паднало парченце от мозайката на личната му сигурност.

Знаеше отговора още преди да зададе въпроса.

— Коя беше тази жена?

— Не се представи, но беше азиатка. Изключително привлекателна, някъде около трийсет.

Крол прекъсна връзката и впери поглед в текста на монитора. Но на практика не го виждаше. Дори да бе изписан с йероглифи, това нямаше да му направи впечатление. Умът му беше зает да анализира и проверява множество важни детайли. Нима отново беше преиграл по време на последните си контакти с Елиз и Лори? Дали не беше повторил грешките, които беше допуснал с Брита Уестън? Как се беше стигнало до тях?

Не вярваше, че това се е случило, но трябваше да стои здраво на земята и да обръща внимание единствено на фактите.

Първият от тях беше случилото се преди три нощи в „Кастро“, когато се събуди и хвана Лори да рови в портфейла му. Престори се, че не забелязва нищо. Тя изненадващо обяви, че трябва да си тръгне, споменавайки за съпруга си и някакви задължения.

Пълни глупости, разбира се. Той дори се изненада, че тя ги бе изрекла на глас. Но нямаше съмнения относно случилото се. Смущението й беше очевидно. Беше се издънила, но дали се чувстваше неудобно? Не, никога. Не и по този начин. Може би невротична, но не и нервна.

На второ място той постави снощната ситуация с Елиз. Беше я планирал с нужната емоционална прецизност, със съответните дози изненада, прозорливост и заплаха. Но реакцията й беше различна от онова, което беше очаквал, и това го ядоса. Нещата се развиха по напълно погрешен начин, дявол да го вземе.

И накрая, появата на Лори в Мил Вали. Подсказваща опасно любопитство. По дяволите! В този бизнес дори една-единствена демонстрация на странно поведение би струвала твърде скъпо, а той беше игнорирал цели три, и то в рамките на няколко дни. Това можеше да се окаже фатално.

Две неща бяха абсолютно ясни: имаше сериозен проблем, а времето течеше. Разполагаше само с един опит, за да докаже, че е в състояние да се справи. Втори шанс нямаше да има.

Зае се да планира следващите си стъпки. Вчера Лори беше имала сеанс при Вира Лист, а Елиз трябваше да е при нея днес следобед. Той беше убеден, че и двете ще споделят тревогите си от последните срещи с него. Със сигурност нямаше намерение да чака цяла седмица, за да научи какво точно са казали.

Продължаваше да зяпа в екрана, но умът му напрегнато обработваше серията от лоши предзнаменования. Нещата наистина бяха сериозни. Реши да се свърже със Силия Негри и отново да я изпрати в офиса на Лист. Утре вечер след сеанса на Елиз. По график това трябваше да стане чак след седмица, но тя щеше да приеме. Заради парите.

19

Малко преди единайсет Фейн набра мобилния телефон на Вира. Тя му се обади точно в единайсет и половина.

— Извинявай, но бях с клиент.

— Искам да видиш видеозаписите от снощи — каза той. — Сега удобно ли е?

— Не съм в офиса — отвърна тя. — Намирам се над яхтеното пристанище, близо до Юниън стрийт. Не можем ли да се срещнем някъде тук?

— Ти си само на пет минути от дома ми.

Посрещна я на входната врата. Беше облечена с права черна рокля без ръкави и без яка, с бяла платка отпред. Тъмната й коса беше стегната на тила, разкривайки изящни ониксови обеци в сребърен обков.

— Записите не са дълги — подхвърли той, докато крачеше пред нея в коридора. — Общо някъде около седемнайсет минути.

Предложи й стола пред бюрото и кликна на изпратения от Бюкър линк. Докато тя гледаше пантомимата, разиграла се в офиса й преди броени часове, той наблюдаваше изражението на лицето й. Беше съсредоточена, с изправен гръб. Не отделяше поглед от Силия Негри, която смучеше бонбоните й и спокойно преглеждаше съдържанието на чекмеджетата. Изчака края на записа и поклати глава.

— Какво се е случило там?

Може би е ядосана, помисли си Фейн. Много хора побесняват, когато някой рови из личните им вещи. Но жената насреща му правеше очевидни опити да вникне в току-що видяното.

— Казва се Силия Негри — отвърна той. — Това име говори ли ти нещо?

— Не.

Разказа й малкото, което бяха научили за Силия. Не пропусна да сподели и заключенията, до които бяха стигнали. Тя внимателно го изслуша, отлично прикривайки чувствата, които я вълнуваха.

Но видимо се напрегна, когато Фейн изрази мнение, че имат работа с професионалист, който взема всички възможни предпазни мерки — както чрез псевдонимите пред Лори и Елиз, така и като използва Силия Негри като предпазен бушон.

— Някой го е наел?

— Не знам — въздъхна Фейн. — Може би действа сам, но и в двата случая ситуацията изглежда далеч по-сериозна, отколкото си я представяхме в началото.

После той добави, че ако този човек действително е професионалист, те трябва да бъдат много по-внимателни и да действат бързо — главно поради деликатността на информацията, с която той разполагаше.

Фейн не се съмняваше, че Вира разбира какви последици можеха да имат разкритията му.

Той й разказа какво бяха говорили с Лори предишния ден и изрази предположението, че би могъл да й се довери, ако се наложи. Но преди да вземе окончателно решение, искаше да опита подобен разговор и с Елиз.

— След два часа имам сеанс с нея — каза Вира. — Ще видя какво мога да направя, за да ви свържа. Може би нещо подобно на онова, което се получи с Лори.

— Много добре — кимна той, замълча за момент, после добави: — Виж какво, разбирам, че не можеш да ми разкажеш всичко за двете жени. Но имай предвид, че като спестяваш част от информацията за тях, може би прикриваш нещо важно, което ще ми попречи дати помогна.

Нямаше как да й го каже по друг, по-лесен начин. Беше попаднала в изключително сложна ситуация. Колкото повече задържаше поверителната информация за своите пациентки, толкова по-бързо се отдалечаваше от разрешаването на собствената си дилема.

Очите й притеснено се плъзнаха по вещите, разпръснати върху плота. После се спряха на макета на стария „Хюрън“, огледаха стойката му и се преместиха към лицето му.

— Знам — прошепна тя. — Мислила съм за това. Но не открих решение.

— Няма как да ти помогна, без да знам самоличността на този човек. А само те двете държат ключа към нея.

Тя го гледаше спокойно, но съзнаваше, че й предстоят трудни минути. На Фейн му стана мъчно за нея. Въпреки предупрежденията и предпазливите наблюдения, изказани при първата им среща в хотел „Станфорд“, нямаше как да я подготви за неизбежния миг на компромиса с професионалната етика.

Устните й едва забележимо потрепнаха. Решението беше близо.

— Мили Боже!

Измести поглед, опитвайки се да спечели още няколко секунди за размисъл. Очите й отново се спряха на предметите върху бюрото. Той ясно си представяше посоката, в която се движеха мислите й. Колеблива до последния миг, не особено ясна.

— Баща ти ли е бил пилот? — подхвърли тя, кимайки към макета.

— Не — поклати глава той.

— Може би ти си бил пилот?

— Май ти е трудно да го повярваш, а?

— Всъщност не… Но не знам защо съм изненадана.

— В сравнение със стария бийчкрафт, на който съм летял, този модел изглежда във великолепна форма.

— В кой друг живот се е случило това?

— Бях на шестнайсет, седемнайсет… Може би на деветнайсет…

— О, я стига! — скептично се усмихна тя.

— Добре, ето ти кратката версия — кимна той. — Родителите ми загинаха при автомобилна катастрофа в Тексас, когато бях на седем. Живях при приемни семейства. Цял куп. На шестнайсет им обърнах гръб и започнах самостоятелен живот. Намерих си работа като помощник на един авиомеханик в околностите на Сан Анджело. Възрастен пилот от селскостопанската авиация ме научи да летя. Сдобих се с лиценз и една сутрин се събудих в Ел Пасо като пилот на частна компания, осъществяваща трансгранични полети в двете посоки. С определен „товар“, разбира се.

Бях млад и самоуверен. Много ме биваше в полетите на малка височина, под обхвата на радарите. Почти докосвах гребените на вълните в Мексиканския залив, Карибите или Тихия океан. Никога не разбрах точно каква стока пренасям. Бях убеден, че това не е част от „бизнеса“. Летях си и толкова. Може би вече разбираш колко глупав съм бил.

После се появи някакъв мърляч, който обяви, че е собственик на стар С-12Ф „Хюрън“. — Той кимна към макета. — Имал нужда от пилот. Предлагаше страхотно заплащане. Така започна всичко. Близо три години летях до различни дестинации в Латинска Америка и обратно. Почти не оставах на земята, защото бях влюбен в летенето. Превозвах хора и оборудване в двете посоки. Отново не задавах въпроси. Гордеех се, че съм толкова печен.

— А как стана така, че се озова от правилната страна на закона?

Фейн се усмихна.

— Мърлячът ми стана най-добрият приятел. Беше твърде млад, за да ми бъде баща. Приех го по-скоро като по-голям брат, но без да изпитвам съответния респект. Нямах представа с какво точно се занимава, но бях сигурен, че не е контрабанда на наркотици. Гледах си работата, но и внимавах. Този човек се беше забъркал в нещо далеч по-сложно и това адски ме привличаше.

Така изминаха две години. Един ден моят човек се появи на пистата в покрайнините на Сан Диего, където правехме основен ремонт на двигателя. Изглеждаше коренно променен, направо нов човек. Подстриган, избръснат, със скъп костюм и безупречни маниери.

Поиска да го закарам в Папа. Беше направил резервация в скъп хотел. На вечерята към нас се присъедини и някаква жена, която ми представи като своя съпруга. До този момент нямах представа, че е женен. „Добре дошъл в новия си живот — рече. — От сега нататък няма да летиш.“

— Трите дни в Напа промениха живота ми — продължи след кратка пауза Фейн. — Оказа се, че моят човек е агент на ЦРУ под прикритие, а полетите ми през тези две години са подкрепяли тайни операции на Управлението в редица латиноамерикански страни.

Приятелят ми работеше за регионалния офис в Сан Франциско, но след изтеглянето му от оперативна дейност беше изпратен във Вашингтон. Именно той ми уреди приравнителни изпити за завършване на гимназия, а после ми помогна да изкарам приемните изпити в Бъркли. Пак той плати таксата за първата година на следването ми, а после ми намери редовна работа като пилот, за да мога да се издържам, докато учех в университета.

През следващите две години ми се качи на главата в буквалния смисъл на думата. Търсеше ми сметка за всичко, учеше ме на самодисциплина. Двамата със съпругата му вложиха всичко от себе си, за да ме вкарат в правия път. Със сигурност похарчиха цяло състояние за самолетни билети. Когато започнах да си стъпвам на краката, той разреди посещенията си, но не престана да ме контролира. Това се отнасяше и за съпругата му.

Вира помълча известно време, после поклати глава.

— Това наистина е невероятна история. Все още ли летиш?

— Не. Напуснах веднага след като завърших магистратура в Бъркли. Открих нов и напълно различен живот от онзи, който бях водил дотогава. Имаше толкова много нови неща, които исках да опозная и овладея.

— Продължаваш ли да поддържаш връзка с този човек?

— Разбира се. Той все още е във Вашингтон.

— А как приемаш всичко, което е направил за теб, докато те е държал под крилото си?

— Без него със сигурност щях да вляза в затвора, а може би щеше да ми се случи и нещо по-лошо. На практика той ми спаси живота. Трудно ми е да говоря за това, но мога да кажа, че изпитвам огромна благодарност към него.

Вира продължаваше да го изучава, сякаш очакваше да види нещо различно от онова, което беше видяла досега.

— Ще си позволя един по-личен въпрос… Какви обстоятелства те принудиха да напуснеш Отдела за специални разследвания?

Фейн се усмихна. След всичко, което й разказа, този въпрос беше напълно уместен.

— Преди пет години водех разследване, свързано с нелегален трафик на хора, и попаднах на корупционна схема. Колега от службата на име Джак Бланда работеше под прикритие. В един момент започнах да го подозирам в двойна игра. Познавах го достатъчно добре и знаех, че е отрепка. Но нямаше как да го разоблича, защото имах връзка с жена му. Той знаеше за нея, а аз знаех, че знае. Беше страшна бъркотия. Никой от двама ни не прояви достатъчно зрялост, за да й сложи точка.

В крайна сметка написах секретен рапорт, в който изложих всичките си подозрения срещу Джак. Той не беше приет добре, защото по онова време всички вече знаеха за връзката ми с Дейна. Разбираемо, някои хора решиха, че играя с белязани карти.

Фейн замълча. Не му се говореше на тази тема, но по неизвестни причини изпита чувството, че Вира има право да научи всичко. Разкриването на лична информация изглеждаше оправдано, макар че това не му харесваше.

— Двата случая се смесиха и станаха изключително сложни — продължи той. — В крайна сметка се разкри, че са замесени някои доста известни хора. Много пътища водеха директно към Джак Бланда. После, по време на една нощна операция, се отвориха вратите на ада. Стигна се до престрелка в Тендърлойн. Аз стрелях, Бланда стреляше, същото правеха и двамата колеги, които работеха под прикритие. В престрелката се намесиха и лошите, повечето от които никога не бях виждал. Джак умря от куршум в главата.

— Ооо…

— При последвалото разследване бях освободен от отговорност. Както и всички останали. Но Джак беше мъртъв. Впоследствие се оказа, че контрабандистите действително са му плащали, за да ги прекарва покрай капаните, залагани от нас и ФБР. Част от съзаклятниците му се оказаха на високи постове. Именно те разпространиха слуха, че аз съм организирал убийството му.

Бях помолен да напусна полицията. Обясниха ми, че става въпрос за „вероятно неправомерно поведение“. Пет месеца по-късно се ожених за Дейна. След още четиринайсет тя почина от мозъчен аневризъм.

— Кога се случи това?

— Преди малко повече от година. — Замълча за момент, после добави: — Вчера стана една година.

Вира разбиращо кимна, после извърна глава към трите снимки.

— Последен въпрос — промълви тя. — Кои са тези жени?

— Майка ми Джорджия. Другата е Хелън, която срещнах в Бъркли. Именно тя ме въведе в новия, далеч по-пълноценен живот. А третата е Дейна.

Фейн гледаше как погледът й се спира последователно върху всяка една от снимките. После тя вдигна очи към него.

— Ще направя всичко възможно да убедя Елиз да се срещне с теб — промълви тя. — А самата аз… ще се опитам да бъда максимално откровена при нашите контакти…

20

Елиз припадна не само поради жестоките спомени, нахлули в съзнанието й, когато отвори неочаквания подарък. А и поради смайващото усещане, че този мъж беше успял да докосне нещо, погребано дълбоко в душата й.

Вира също беше смаяна от случилото се предишната нощ, въпреки че направи всичко възможно да прикрие чувствата си. Любовникът на Елиз беше избрал един изключително гаден спомен, за да докаже, че е успял да проникне дълбоко в подсъзнанието й.

В светлината на последните събития й беше изключително трудно да се придържа към взетото решение да държи Лори и Елиз в неведение за случващото се с тях. Независимо от причините да стигне до него, то й се струваше безсърдечно продължение на тормоза. Чувстваше се изключително зле от мълчаливото си съучастие в страданията им.

Но, както в случая с Лори, тя беше дълбоко убедена, че единственият начин Елиз да се отърве от този мъж беше Фейн да го спре още преди да е осъзнал, че е привлякъл нечие внимание. Но Фейн не можеше да го направи, ако тя не продължеше контактите си с него.

— Какво мислиш да правиш сега? — успя да попита тя. — Ще продължавате ли да се срещате с него?

Елиз пусна влажната салфетка в скута си и зарови пръсти в червеникаворусата си коса, покриваща слепоочията й. Задържа я там, обмисляйки въпроса на Вира. После я погледна и твърдо попита:

— Какво става тук?

Вира се стегна.

— В смисъл?…

Елиз свали ръцете си.

— Що за откачалка е този тип, за да знае подобни неща? Аз ли полудявам? Заяви, че си помислил за мен в мига, в който зърнал проклетия гълъб! Какво означава това? Как е възможно да се случи?

— Сигурна ли си, че никога не си споделяла с него този детски спомен?

— О, моля те!

Вира бързо се овладя.

— Как си го обясняваш тогава?

— Никак. И това ме плаши. Нямаш представа колко много ме плаши.

Вира въздъхна. Отново видя у жената срещу себе си сложната смесица между разбити нерви и храброст. Силно разбити нерви и невероятна храброст.

— Може би нещо ми се губи — добави Елиз. — Не съм сигурна. Няма как да съм сигурна.

— Какво искаш да кажеш?

— Нещо става — прошепна младата жена. — По някакъв начин той се променя, а аз… изобщо не се чувствам в безопасност…

— Защо мислиш, че това се случва — защото отношенията ви се променят? — попита Вира. — И защо мислиш, че се случва именно по този начин?

Елиз седеше с прибрани колене, мачкайки салфетката в скута си.

— Помолих го да се отдръпне, да ми даде малко пространство. Но снощи той направи точно обратното…

— Мислиш ли, че го е осъзнавал?

— О, да — кимна тя. Беше мрачна и объркана. — Интуицията му винаги е била безпогрешна. В много случаи проявяваше разбиране. Но сега… Сега просто не знам какво става.

Елиз вдигна глава и я завъртя няколко пъти наляво-надясно, сякаш за да раздвижи схванатите мускули на врата си. После спря, затвори очи и безсилно повдигна рамене.

— Нищо не разбирам — каза тя. — Но вече започвам да се питам какво съм пропуснала в ранната фаза на тази връзка.

— В смисъл?

— Не го познавам чак толкова отдавна. Само от пет месеца. Според мен способността му да прониква в съзнанието ми по някакъв начин ускори развитието на отношенията ни, които се задълбочиха много бързо.

Замълча и извърна глава към палмите зад прозореца, също като Лори.

— И?

— Мисля, че ме е манипулирал от самото начало, но аз не съм го осъзнавала.

Това беше поводът, който чакаше Вира, за да смени темата на разговора — само допреди миг мрачна и безнадеждно далеч от реалността.

— Всъщност ти наистина не знаеш много за него — подхвърли тя. — Не си ли изпитвала желание да научиш повече?

— Бяхме се разбрали да не говорим за личния си живот. Тези срещи бяха само за нас, а не за другите.

— Чакай малко, Елиз — вдигна ръка Вира. — От предишните ни разговори останах с впечатлението, че в тази връзка става въпрос за теб, а не за „нас“.

Едва изрекла тези думи, тя си напомни да бъде крайно внимателна.

— Разбрали сте се да споделяте всичко, което засяга само собствената ви същност, но, честно казано, моето впечатление беше, че само ти си го правила — добави тя.

Елиз я гледаше, без да мигне. Умът й очевидно препускаше обратно през изтеклите месеци.

— Какво всъщност знаеш за него? — продължи да я притиска Вира. — Разбрали сте се да не говорите за личния си живот извън връзката ви. Но когато започна да я анализираш, ти сама си даде сметка колко дълбоко е проникнал в личния ти живот.

Елиз отмести очи от лицето й, но не каза нищо.

— Ако те помоля да напишеш на лист хартия всичко, което знаеш за него, листът ще остане почти празен, нали?

Ново мълчание, този път многозначително.

— Например никога не си споменавала името му — добави с разтуптяно сърце Вира, давайки си ясна сметка, че навлиза в дълбоки води. — Аз предположих, че го правиш, за да запазиш анонимността му. Но сега започвам да се питам дали изобщо знаеш името му…

— Рей Кърн.

— Сигурна ли си, че това е истинското му име?

— Изобщо не ми е минавало през ума да си задам този въпрос — каза Елиз. — Дори не съм… — Замълча за момент, сбърчила вежди. — Какво съм направила, господи?

— Чакай, не бързай — спря я Вира. — Преди това трябва да прецениш ситуацията, в която си се озовала. Доскоро той е проявявал загриженост и разбиране. Бил е добър с теб. Ако го е правил, с цел да спечели доверието ти, не можеш да се обвиняваш, че си му повярвала. Обратното би било странно, особено по отношение на мъж, който ти желае доброто… Но сега ситуацията е коренно различна и ти трябва да си дадеш сметка, че нещо между вас е безнадеждно объркано — добави тя.

Наблюдаваше бавната промяна в изражението на Елиз.

Самата Вира беше изправена пред коренно различни проблеми. По време на първия й разговор с Фейн и двете жени бяха притеснени от леките и почти незабележими промени в интимните си отношения с този мъж. После той рязко бе покачил психическото напрежение и отношенията им се бяха изострили. Ситуацията бе станала много по-рискована. Не й беше трудно да допусне, че някоя от пациентките й можеше да се прости с живота си. Беше ужасно.

— Това нещо с Рей… — започна Елиз с променено изражение в очите. Сякаш изведнъж беше изтрезняла и си даваше ясна сметка за истинското състояние на нещата. — Ако не е това, което си мисля… Какво е тогава?

Беше имала фантастична връзка с Рей Кърн в продължение на месеци. Но сега нещо се беше пречупило и магията бе изместена от силно безпокойство.

— Какво мислиш да правиш сега? — повтори въпроса си Вира.

Елиз забави отговора си. В продължение на близо час Вира наблюдаваше бавната промяна в поведението й. От наранено към озадачено, а после и към решително, въпреки че озадачението остана.

— Трябва да разбера кой е той! — тръсна глава тя. — Искам да знам защо прави всичко това с мен и как го прави!

— А как възнамеряваш да разбереш? — попита Вира.

— Нямам представа, но… Не мога просто да си тръгна, сякаш нищо не се е случило.

— Ами ако те разиграва, Елиз? Ако има някакви планове? Рекет, изнудване?

— Ще бъда много изненадана.

— Не можеш да си позволиш да бъдеш изненадана. Трябва да бъдеш изключително внимателна с този човек.

Елиз кимна.

— Тази внезапна промяна у него те е хванала неподготвена. Същото може да се случи и с реакцията му към постъпките ти. А тя може да бъде много страшна.

Всъщност Вира все още не смееше да сподели най-големите си страхове.

— Разбирам това, но искам да разбера какво става. Как, по дяволите, да се откажа?

Вира можеше само да си представи какво става в душата й.

— Ще ти направя едно предложение — промълви тя. — Познавам жена, която малко или повече е в твоето положение. Тя обаче е успяла да намери човек, който да й помогне. Мисля да й се обадя.

Агресивността на Елиз спрямо Рей Кърн й донесе дълбоко облекчение. Фейн несъмнено щеше да се възползва от нея. Но едновременно с това беше изненадана. Елиз демонстрира твърдост, но това бе вътрешна твърдост, която изобщо не се връзваше с агресивното самочувствие, което се опитваше да покаже. Твърдост, с която Вира се сблъскваше за пръв път.

Реакцията на Лори също беше донякъде изненадваща. Макар да се представяше като енергична, открита и независима жена, тя очевидно беше дълбоко разтърсена от отношенията си с Филип Крей. Вместо да реагира войнствено на заплахите му, тя просто искаше да избяга от него.

Вира се почувства облекчена и едновременно с това отрезвена от начина, по който двете наранени жени си разменяха ролите, изправени срещу манипулациите на този мъж. Той недвусмислено сочеше за силния характер на Кърн/Крей и огромното му влияние върху тях. Това я плашеше. Що за човек можеше да влияе толкова силно върху две коренно различни жени? И защо го правеше?

21

Блекбърито на Фейн изжужа точно в два и половина. Обаждаше се Вира, доста разстроена от току-що приключилия сеанс с Елиз. Помоли го да се срещнат в дома й на няколко пресечки от офиса й в Ръшън Хил.

Строена през трийсетте, сградата имаше вход с широк портал в испански колониален стил и преддверие с решетки от ковано желязо. Апартаментът на Вира на последния етаж се оказа ултрамодерен — подове от абаносово дърво, бледокремави стени и мебели с тапицерия в шоколадов цвят. Имаше стъклени лавици за книги, елегантни абстрактни скулптури върху каменни пиедестали и панорамна гледка към Алкатраз.

Настроението на Вира беше в тон с мрачния ден навън. Двамата влязоха в модерната кухня с блестящите уреди от неръждаема стомана, която изглеждаше безупречно, сякаш никога не е била използвана.

Вира беше сложила вода за чай, но Фейн отказа да се възползва от поканата й и тя изключи електрическата кана. Твърде угрижена и развълнувана, за да мисли за нещо извън тези прости действия, тя се облегна на шкафовете и започна да разказва за сеанса си с Елиз Кърин, приключил само преди час.

Докато я слушаше, Фейн бавно започна да проумява, че този сеанс е променил правилата на играта за Вира. В гласа й се долавяха напрежение и тревога. Явно ситуацията беше претърпяла решителна промяна. Жената беше на крачка от паниката.

— Този човек върши нещо наистина ужасно — обърна се към него тя. — Може би сбърках, че не им разясних истинското състояние на нещата.

Ако това беше опит да привлече вниманието му към своята дилема, той нямаше как да й помогне. Но я остави да говори, за да се освободи поне частично от напрежението. Изброяването на възможностите, всички без изключение мрачни, може би щеше да я успокои.

— Не забравяй да редактираш записките си от днешния сеанс — напомни й той.

— Защо? Той ще се появи най-рано след седмица.

— Може би ще промени намеренията си. Какво ще стане, ако пожелае веднага да разбере как са реагирали двете жени на последните му действия? Затова записките ти трябва да изключат всичко, което може да отговори на този въпрос.

— Но нали трябва да разбере, че те са разстроени от последните му действия? Може би иска именно това — да ги извади от равновесие, да ги накара да изпитат страх…

— В момента не съм склонен да му позволя това — поклати глава Фейн. — Няма смисъл да ускоряваме нещата, по-скоро трябва да ги забавим.

— А какво ще стане, ако неспособността му да ги изкара от равновесие го накара да изгуби търпение?

— Нека не се задълбаваме прекалено в неговите реакции. Все още не знаем достатъчно за намеренията му.

— Имам чувството, че… нещата изведнъж започват да се развиват бързо.

— Което означава, че трябва да направим всичко възможно да ги поставим под контрол. Затова записките ти трябва да съдържат факти, които ще ни спечелят време. Опитай се да разгадаеш намеренията му и направи всичко възможно да го забавиш.

Тя кимна и отмести поглед.

— Спомена ли на Елиз, че някой ще я потърси?

— Да. В момента е толкова разстроена, че ще ти бъде доста по-лесно, отколкото с Лори. Разбира се, ако се придържаш към същия сценарий — в смисъл че аз изобщо не те познавам…

— Можеш да бъдеш спокойна — кимна Фейн и измъкна джиесема от джоба си. — Ще ми разрешиш ли да отида в съседната стая? Трябва да предам името на един човек.

Тя разсеяно кимна, а той отиде в дневната, в която имаше огромна камина с облицовка от черен мрамор.

Позвъни на Ноубъл да го предупреди за новия псевдоним, а после се свърза с Рома и й обясни къде се намира.

— Снощи Елиз е прекарала нощта с него и е преживяла същия стрес като Лори — добави Фейн. — Явно нашият човек набира скорост. Направи така, че Бюкър и твоите хора да бъдат на място всяка нощ оттук нататък. Ще ти звънна веднага след като приключа.

Върна се в кухнята и завари Вира с лице, скрито между дланите й. За миг си помисли, че плаче, но когато тя свали ръцете си, очите й бяха сухи, а главата й учудено се поклащаше.

Стана му неудобно, че я наблюдава, и леко се размърда, за да привлече вниманието й. В следващата секунда тя вече се беше обърнала с гръб и наливаше вода в електрическата кана.

— Може би чаша чай не е чак толкова лоша идея — подхвърли той.

Тя кимна и включи каната.

Оттеглиха се в кабинета й с чаши в ръце, въпреки че съвсем не им беше до чай. Никъде в апартамента не светеше. Сгъстяващият се мрак изсмукваше цветовете от стаята, превръщайки всичко в пепелива мъгла.

Фейн извика на помощ цялата си деликатност, а после решително повдигна темата за убийството на съпруга й. Предварително й се извини, но случаят бе необикновен и той искаше да знае.

Тя изобщо не се изненада нито от осведомеността му, нито от директния му въпрос. Само кимна, помълча известно време и започна:

— Когато научих за смъртта на Стивън, аз наистина не разбрах за какво става въпрос. Детективът, който ми съобщи новината, беше много млад. Единствената мисъл в главата ми беше, че е твърде млад за подобна задача. Известно време след това имах чувството, че съм се превърнала в център на вселената. Не ме интересуваше нищо, освен всепоглъщащата мъка. Беше наистина непоносима…

— Кога се случи това?

— Тази седмица се навършват девет месеца.

— Нямаше ли арести?

— Мисля, че изобщо не са стигали дотам. — Тя се поколеба за миг и добави: — Но за да бъда честна, трябва да кажа, че изобщо не ме интересуваше дали ще хванат убиеца на Стивън.

— В смисъл?

— В общата схема на нещата аз нямам никакво отношение към понятията „арест“, „правосъдие“, „отмъщение“ или всичко останало, което се приближава до тях. Спокойно мога да продължа живота си и без тях. Просто приех, че го е ударила мълния и толкова. Толкова случайно и безсмислено ми се струваше това убийство.

— Това означава ли, че не си се интересувала от полицейското разследване?

— Абсолютно. Психическата и морална тежест за убийството на Стивън лежи върху плещите на онзи, който е натиснал спусъка. Аз нямам нищо общо с нея. Скръбта ми не се влияе от онова, което ще се случи с убиеца му. Между тези неща няма връзка. Същевременно знам, че скръбта ми не е уникална. Тя е специална само за мен и аз се опитвам да я задържа в себе си.

Тя замълча, но очите й останаха вперени в неговите. Сякаш им забраняваше да се отместят встрани.

— Ще ти кажа и още нещо — промълви тя. — Убийството на Стивън беше тежък удар за мен, но истинският ми морален сблъсък с безсмислената смърт се случи няколко месеца по-късно. И той нямаше нищо общо със Стивън.

Поднесе чашата към устните си, но не отпи.

— Изстинал е…

Фейн улови двойствения смисъл в думите й. Беше му непоносимо трудно да е свидетел на сдържаното й отношение към смъртта на близък човек. Едновременно с това прекрасно я разбираше. Дейна беше починала само няколко месеца преди Стивън Лист, но дори и сега, в този миг, той предпочиташе да се преструва, че храбро се е справил с този факт и се е дистанцирал от него, вместо да признае пред другите (а и пред себе си) колко близо е все още до него и колко остра е болката, която изпитва.

Затова не беше изненадан, когато Вира рязко смени темата. Направи го толкова добре и толкова логично, че всеки друг на негово място не би забелязал нищо.

— Брита Уестън беше моя пациентка в продължение на четири години — каза тя. — Една вечер отишла на кино сама. Често го правеше, особено когато ставаше въпрос за чуждестранен филм. Съпругът й не понасял субтитрите. След филма се качила в колата си и подкарала към едно отдалечено място в Президио, където погълнала огромна доза демерол и я поляла с водка. В краткото, но язвително предсмъртно писмо обвиняваше мен, че съм разбила живота й и съм я докарала до самоубийство.

Фейн беше изненадан, но замълча.

— Полицейското разследване потвърди хипотезата за самоубийство — продължи Вира. — Но аз останах безкрайно озадачена от този акт просто защото в сеансите ни, продължили с години, нямаше абсолютно нищо, което да загатва за подобни намерения. Никакъв аналитичен контекст, никакво предхождащо поведение. Дойде като гръм от ясно небе, не се връзваше с нищо…

По-късно имах възможност многократно да обсъдя обвинението в предсмъртното й писмо с мъжа й. В крайна сметка останах с впечатлението, че и той не го прие. Не разбираше смисъла му, както и аз. И двамата бяхме озадачени. То беше някак… ужасно обезпокоително.

Вира остави чашата на ръба на малката масичка до себе си и извърна поглед към залива. Алкатраз беше изчезнал. Валеше дъжд.

— Чувството за вина беше огромно, повярвай ми — промълви тя. — Какво бях пропуснала? Как беше възможно да допусна такава грешка в преценката си за нея?

Тя стана и пристъпи към прозореца. Той си спомни за срещата им в хотел „Станфорд“ преди два дни, когато беше постъпила по същия начин. Същата стойка, същият озадачен поглед, зареян навън.

Фейн изчака известно време, преди да зададе следващия си въпрос.

— Бих искал отново да се върнем към Елиз — каза той. — Струва ми се, че когато говориш за нея, в гласа и дори в подбора на думите ти долавям нещо особено. Нещо, което повдига въпроса дали и с нея поддържаш клиничната дистанция, с която се отнасяш към останалите си пациенти…

Вира не реагира. Не помръдна, не отмести очи от гледката в мрачния следобед. Фейн не беше в състояние да разчете изражението й. Продължителното й мълчание беше доста неочаквано.

Тя най-сетне обърна гръб на прозореца, върна се на мястото си и го погледна.

— Не бих казала, че съм изненадана от това наблюдение. Ти си изключително проницателен, действително не успях да се „дистанцирам“ от Елиз, както от другите. А отлично знаеш, че това е сериозно нарушение на едно от най-строгите правила в психоанализата.

— От онова, което ти разказах за Елиз, можеш да си представиш колко объркан е животът й. Но на практика той е далеч по-ужасен. Разбираш, че като психиатър и психоаналитик, аз непрекъснато виждам хората по този начин. Непрекъснато. Тя не е уникална, но работата е там, че за мен е именно такава. Казано иначе, тя е единствената ми пациентка, с която не мога да бъда обективна. Не знам защо. Много се борих, повярвай ми. Отдавна би трябвало да я насоча към друг специалист, но не го направих. Нямам сили да се откъсна от нея.

— Ще бъда още по-откровена с теб: давам си ясна сметка, че работата ми с Елиз е абсолютно непрофесионална. Дори съм ходила в дома й, и то няколко пъти, когато е имала нужда от мен. — Замълча, на лицето й се появи замислено изражение. — Тя се бори страшно упорито, смела е, но едновременно с това е изключително крехка… Не мога да бъда обективна с нея. И не искам. Нека Бог да ми прости, но тя буквално ми къса сърцето…

Фейн не знаеше как да реагира на това признание. Беше дълбоко изненадан от изповедния тон, но въпреки това имаше чувството, че тази жена му се доверява по един крайно необичаен за нея начин. Вира обаче не му даде много време за размисъл.

— Нямам представа какви са намеренията на този мъж — продължи тя. — Дори ти да успееш да го спреш, преди да е наранил някого, за мен никак няма да е лесно да живея с мисълта, че съм предала Елиз и Лори по този начин — след като умишлено съм превърнала живота им в ад.

Вира Лист вече плащаше цената, но никак не харесваше готовността си да го направи. Истината беше, че още от самото начало Фейн знаеше, че Вира подценява цената, която трябва да плати за решението си. Така постъпваха всички, изпитващи отчаяно желание да се отърват от проблемите си — поставяха надеждите си над реалността. Това бе едно от най-тъжните и същевременно прекрасни качества на човешката природа.

22

Рома седеше в колата си пред покрития гараж на Карл стрийт. Не след дълго запали мотора и последва старото волво на Силия Негри, което изскочи от портала и пое на изток към „Стениън“. Няколко минути по-късно Силия зави в една пряка и спря пред малко магазинче за хранителни стоки.

Рома изчака. По тротоара сновяха твърде много хора. Същевременно обаче тя нямаше никакво желание да осъществи контакт със Силия в колата или в дома й. Имаше голяма вероятност и двете места да са обект на подслушване.

Силия излезе от магазина и подкара по тесните улички в района на Кайт Хил. Дневната светлина бързо гаснеше. Рома реши да рискува, опирайки се на предположението, че Силия едва ли ще намери място за паркиране точно пред дома си.

Тук сградите бяха плътно една до друга, повечето от тях триетажни, във викториански стил, сред които обаче имаше и нови, ултрамодерни постройки. Силия спря почти на една пресечка от блока, в който живееше. Рома я подмина и паркира пред пожарния кран малко по-нагоре. Излезе навън, заобиколи и отвори дясната врата, преструвайки се, че събира багажа си от седалката. Обърна се в мига, в който Силия се изравни с нея под сянката на близкото фикусово дърво.

— Силия! — възкликна тя, сякаш приятно изненадана да я види.

Жената се обърна с усмивка, която автоматично се стопи, когато си даде сметка, че не я познава.

С поглед Рома насочи вниманието на Силия към калъфчето с лична карта, което държеше в ръка. Големите букви „ФБР“ се виждаха ясно.

— Аз съм Линда — представи се Рома.

Силия направи физиономия, сякаш се готвеше да изругае. Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще побегне.

— Спокойно, отпусни се — хладно я предупреди Рома.

Недоумението в очите на другата жена остана.

Беше хубава, в жилите й очевидно течеше латиноамериканска и африканска кръв. Гъстата й къдрава коса беше прибрана на тила, на ушите й си поклащаха сребърни халки.

— Дръж се така, сякаш сме приятелки — добави Рома. — Не е нужно да привличаме вниманието.

— Какво става?

— Влизай в колата. Искам да ти задам няколко въпроса.

Силия надникна през отворената врата. Седалките бяха празни. Фактът, че тази жена бе сама, сякаш я поуспокои.

— Какви въпроси? — попита тя.

— Моля — покани я с жест Рома, но тя продължаваше да се колебае.

— Разполагаме с видеоматериал от снощното ти посещение в офиса на доктор Вира Лист — информира я с приветлива усмивка Рома.

Силия преглътна, прехвърли плика с покупки в другата си ръка и погледна надолу към тротоара.

— Мамка му — изруга тя и се качи в колата.

Поеха надолу по виещите се улички. Трафикът беше натоварен и колата бавно си пробиваше път към Майралома Парк в подножието на Форест Хил. Нахлуващата от Тихия океан мъгла ги погълна в началото на стръмната Таравал стрийт. Беше толкова гъста, че трудно се виждаше дори ярката неонова реклама на мотел „Сънсет“.

Рома паркира отпред и я поведе към рецепцията. Покупките останаха в колата. Нощният дежурен едва-едва ги погледна и отново насочи вниманието си към включения телевизор. Спуснаха се по външните стълби и се насочиха към подредените отзад бунгала.

Рома почука на номер 26, после отвори вратата и влезе.

— Здрасти — изправи се Фейн, приближи се към Силия и й показа личната си карта. — Аз съм Таунсенд.

Сакото му беше преметнато на облегалката на близкия стол.

Очите на Силия бегло се плъзнаха по картата и се взряха в лицето му.

— Там има кафе — каза той и посочи нощното шкафче.

Тя поклати глава и насочи вниманието си към лаптопа на леглото. Фейн се наведе, докосна един клавиш и на екрана се появиха записите от видеокамерите в офиса на Вира Лист. Пет минути по-късно натисна още един клавиш и лицето на Силия замръзна в кадър.

Силия не беше помръднала, откакто влезе. Фейн премести един стол и я накара да седне, после бутна лаптопа и се настани на ръба на леглото, на крачка от нея.

— Това нещо не ми направи особено впечатление — заяви той, кимайки към компютъра.

— Да, бе — скептично го изгледа тя.

— Казвам ти истината — въздъхна той, отпи глътка кафе и добави: — Защо не ми разкажеш за какво става въпрос?

Силия стрелна с очи Рома, която разбъркваше кафето си, без да сваля поглед от нея.

— Е, предполагам, че съм се забъркала в нещо гадно, след като ФБР е инсталирало камерите си в онзи офис — въздъхна Силия и сведе поглед към кувертюрата на леглото. Помълча известно време, после кимна към лаптопа и добави: — Това беше второто ми посещение там. Предполагам, че това ви е известно.

Фейн не си направи труда да отговори.

— Преди пет-шест седмици този човек ми се обади в службата — продължи тя. — Аз работя в компютърната зала на Медицинския център на Калифорнийския университет в Сан Франциско. „Неволно сме си разменили компютърните чанти“, каза той. Същата сутрин се бях отбила в претъпкана с хора пекарна, където сигурно бяхме объркали чантите.

Нямаше как да изляза от работа. Той предложи да се видим вечерта, да ме покани на вечеря и да поднесе извиненията си. Съгласих се. Срещнахме се в грил ресторанта „Сан Хуан“ в Нои Вали.

Представи се като Робърт Клайн. Готин тип, страшно забавен, някъде около четирийсетгодишен. Каза, че се занимава с недвижими имоти. Брокер на големи и скъпи резиденции, приемал само с предварително записване.

— Направи ли опит да включиш компютъра му по-рано през деня? — обади се Рома.

— О, да. От любопитство. Но се оказа блокиран. Както и да е. Оттогава насам се видяхме още няколко пъти. Нищо сериозно. Каза, че е разведен, и то два пъти. Без деца. Не търсеше нова връзка, аз — също. Всичко беше наред.

— Даде ли ти телефона си? — попита Фейн.

— Не. Обясни, че вторият му развод все още не е приключил, а жена му го дебнела. Затова не давал телефона си на никого. — Тя сви рамене. — Както и да е…

— Значи той те търсеше, така ли?

Тя кимна.

— Покани ли те в дома си?

— Не. Дори не знам къде живее. По същите причини. Предполагам, че се крие от адвокатите й.

— Значи се е появявал, когато пожелае, така ли? — попита Рома. — А ти нямаше нищо против?

— Естествено. Вече споменах, че той е интелигентен и много забавен, а никой от двама ни не търсеше нещо по-сериозно. Беше приятно, защото и от двете страни нямаше никакви очаквания. Освен това той плащаше.

— Всичко това не ти ли се стори малко странно?

Силия спря очи върху лицето на Рома.

— Защо, трябваше ли? — Малка пауза, после: — Всъщност какво се е случило?

— Ти очевидно си се задоволила с оскъдната информация за живота на този мъж.

— Виж какво, този град е пълен с мъже без биографии. Ако не се задоволявах с онова, което ми предлагат, вероятно щях да живея като монахиня.

Рома само кимна.

Силия премести очи към Фейн.

— И тъй, след като сте от ФБР, значи не работите за бившата му съпруга… — Пауза. — Което означава, че се е забъркал в нещо сериозно.

— Всъщност интересува ни какво си търсила в онзи офис — сухо поясни Фейн.

— Май нямате нищо друго, освен кафе, а?

— Имаме вода.

— Наоколо трябва да има автомат за безалкохолни.

— Искам да чуя деловото му предложение.

Силия се замисли. Очевидно търсеше начин да се измъкне от тази история. Тя отпусна рамене и поклати глава.

— Робърт открил, че жена му ходи на психоаналитик — неохотно започна тя. — Искал да разбере какво споделя с него и наел частен детектив, за да проникне в офиса и да копира досието на съпругата му. Но онзи не успял да се справи с паролата и Робърт ме помоли аз да свърша тази работа.

— А защо не я е свършил сам? — попита Рома.

— Той също няма понятие от компютри.

— За разлика от теб, така ли?

— В службата се занимавам именно с това — слагам пароли на медицинските досиета. Разбира се, имам и известни хакерски познания, просто за всеки случай.

— И ти прие просто ей така? — вдигна вежди Рома.

— Не. Бях доста шокирана. Казах му, че е луд. Но той продължаваше да настоява. Обеща да ми обясни къде точно да търся. Трябвало само да вляза, да копирам информацията и да се измъкна обратно. Накрая добави, че ще ми плаща за всяко проникване.

— Това ли промени нещата?

— И още как. Възнаграждението беше колкото седмичната ми заплата.

— Наистина ли?

— Реагираш точно както реагирах и аз — намръщи се Силия. — Казах му, че ще си помисля, но той вече знаеше, че ще приема. Просто нямаше как да откажа толкова пари.

— Колко често трябва да го правиш?

— Веднъж седмично.

— Значи имаш почти цяла седмица до следващия път — отбеляза Фейн. — Срещаш ли се с него след това?

— Не. Оставям флашката в предварително уточнено скривалище — като в шпионските филми. Всеки път на различно място.

Фейн помълча известно време, без да сваля очи от лицето на Силия. После се изправи и тръгна към вратата.

— Трябва да проведа един разговор по телефона.

Излезе на осветената от мъждива крушка веранда. Този тип явно си го биваше. От Силия нямаше да научат много. Тя се беше запознала с Робърт Клайн, но за съжаление такъв човек просто не съществуваше.

Спря пред автомата за безалкохолни в началото на стълбището, набра Боби Ноубъл и го помоли да провери името Робърт Клайн.

— Тоя хич не си губи времето, да го вземат мътните — промърмори Боби. — Май умишлено използва инициалите Р и К.

— Може би. Работата е спешна, Боби.

— Добре, ясно. Засега нямам никакъв късмет с другите имена. Попаднах на един Франк Крей от Интерпол в Буенос Айрес, но той си е там, на място. Същото е положението и с някакъв Брайън Клайн, агент на ФБР от Детройт.

— Сам спомена за инициалите Р и К, но малките имена, които току-що ми съобщи, започват с Ф и Б. Май ще се наложи да търсиш само инициалите Р и К, в този ред…

— Добре. Започвам веднага.

Фейн купи бутилка пепси от автомата и се върна в бунгалото. Силия крачеше напред-назад с угрижено изражение. Той й подаде бутилката.

— Силия ще ни помогне — съобщи му Рома.

— Хей, не мога да го направя! — почти се задави с пепсито младата жена.

— Не е чак толкова сложно — успокоително подхвърли Фейн.

— Не мога да повярвам на ушите си! — заяви Силия със задавен от вълнение глас. — Това е лудост! Нормалните хора не могат… Не могат да се хвърлят надолу с главата, просто ей така!

— Няма да вършиш нищо по-различно от онова, което си вършила досега — поясни Фейн. — И ще задържиш парите му.

Силия остави пепсито на нощното шкафче и стисна главата си с две ръце. Фейн знаеше, че тя прехвърля наум възможните варианти, но всички до един се сблъскваха със записа на видеокамерите. Тоест съзнаваше, че е прецакана.

Най-сетне Силия вдигна глава и попита:

— Колко дълго ще трябва да го правя?

— Не знам.

Това не беше отговорът, който тя очакваше.

— Виж какво — реши да й помогне Фейн. — Наистина си попаднала в капан, но има и една добра новина — ще получиш възможност сама да се измъкнеш от него.

23

Елиз Кърин живееше в луксозна триетажна къща в неокласически стил, разположена под самия връх на Пасифик Хайтс. Това беше само една от трите къщи на Джефри Кърин в града.

Както в случая с Лори, Фейн се представи като Таунсенд, с когото се беше свързал някакъв негов приятел от името на трета страна.

Елиз не пожела да се срещнат в дома й. Помоли го да мине да я вземе, а после просто да кара безцелно по улиците.

Докато Фейн си пробиваше път към „Гиъри“ и оттам към океана, тя се зае да описва ситуацията, в която беше попаднала. Правеше го добре, с малко думи и без излишни отклонения. Подходът й беше по-мек в сравнение с този на Лори, но за сметка на това беше по-наситен с информация. Описа положението си за по-кратко време и имаше по-ясна представа какво може да направи за нея Фейн. Това явно се дължеше на факта, че Вира имаше по-близка емоционална връзка с нея и беше свършила по-добра работа, насочвайки я към идеята да се консултира с него.

Освен това Елиз притежаваше по-голям опит в четенето между редовете. Животът я беше изправял пред циничен текст, а тя беше оцеляла, научавайки се да разчита и интерпретира загадъчния език на намеците.

Фейн получи впечатление за жената до себе си благодарение на кратките погледи, които й хвърляше на светлината на насрещните фарове и уличните реклами. От нея долиташе лек аромат на парфюм, говореше с тих, но мелодичен глас.

Вира беше описала красотата й съвсем точно. Косата й бе червеникава и се спускаше на вълни от двете страни на лицето й. Кожата й беше порцеланово бяла и почти прозрачна. Според Фейн нямаше мъж, който да я погледне в лицето и да не се запита какво предлага останалата част от тялото й.

Но това недодялано предположение бързо изчезна, заличено от изключителното й излъчване. Тя просто беше добър човек, с когото при други обстоятелства би разговарял с истинско удоволствие.

Фейн вече я чувстваше близка. Детството й беше преминало толкова бурно, колкото и неговото, а той знаеше от собствен опит, че тези години създават онази странна психическа нагласа, която позволява на човек да повярва всичко за себе си. Опитите да се разбере начинът, по който преживяванията в детството се отразяват на живота на по-късен етап, приличаха на преследването на неуловим мираж.

Елиз спомена, че има нужда от помощта му, едва когато наближиха Сътроу Хайтс Парк. Поеха на юг към Оушън Бийч. Галактическата пропаст на океана тъмнееше на някакви си петдесетина метра вдясно от колата.

— Най-много ми пречи фактът, че на практика не знаете нищо за този човек — подхвърли той. — Името му почти сигурно не е Рей Кърн и аз няма за какво да се заловя.

— Невероятно, нали? — отвърна, без да го гледа тя. Пътят пред тях чезнеше в мъглата над пясъчните дюни. — Това е много смущаващо.

— Може би трябва да си напомняте, че сте жертвата, а не съзаклятник срещу самата себе си — отбеляза той.

— Знаете ли кое е най-смущаващото? — попита тя. — Докато ви описвах тази… връзка, имах чувството, че тя е нещо много странно. Но съвсем не изглеждаше такава, когато я преживявах — ден след ден, седмица след седмица. Понякога ми се струваше малко необичайна, но нищо повече.

Това подмятане съвпадаше със заключението на Вира, според което Елиз бе нетипична в желанието си да се изправи срещу „цялата бъркотия“ в живота си. Вира твърдеше, че Елиз притежава изключителна смелост, и Фейн реши да се възползва от нея.

— Ще бъда откровен с вас — каза той. — Имам чувството, че този човек ви подготвя за нещо.

— Да — рече тя, отново без да го поглежда.

— Какво иска според вас?

Веднага усети как тялото й се сковава.

— Извън секса ли имате предвид? — пожела да уточни тя.

— Нищо нямам предвид. Мислите ли, че е само заради секса, или има и други причини?

Елиз не отговори веднага. От мрака изскочиха две ръце с каишка, на която голям лабрадор се теглеше към пясъчните дюни. Куче и собственик присвиха очи на светлината на фаровете.

— Винаги са ме използвали за секс — промълви тя.

Тъжна констатация, която не прозвуча тъжно.

— Не съм изненадана от онова, на което мъжете са готови за него, но сексът не е единственото нещо, което ги тласка към крайности. Странно, но в началото аз дори не си помислих, че ще се стигне дотам. Запознахме се абсолютно случайно…

— Как се случи?

— Срещнахме се в една обществена пералня. Имаше някакво объркване с дрехите, които беше оставил на химическо. Заговорихме се, докато чакахме. Той прояви чувство за хумор. Бързо открихме, че мислим еднакво за много неща. Обядвахме заедно. Няколко дни по-късно се срещнахме за по едно питие. Той ме покани на вечеря. И нещата тръгнаха.

— Още от самото начало той знаеше, че съм омъжена. Аз знаех, че той знае, но и двамата избягвахме темата. След известно време стана ясно, че всичко опира до секса, макар че в началото не изглеждаше така.

— Когато той започна да става маниакален по отношение на сигурността?

— Да. След като му казах кой е съпругът ми. Това едва не сложи край на всичко.

— Но все пак сте продължили.

— Вече бяхме сериозно увлечени. Рей предложи стриктни правила за сигурност. Някъде по същото време осъзнах, че той проявява необичайна прозорливост по отношение на мен. Сякаш четеше мислите ми. Беше много странно. Няколко месеца по-късно напрежението стана непоносимо. А после и жестоко, както вече ви споменах.

Изброяването на отделните фази не беше лесно за нея. Разказът й беше накъсан, с дълги паузи, изобилстващ с психологически оценки за „прозорливостта“ на Кърн. Доволен от посоката на размишленията й, Фейн я остави да говори.

— Вижте — каза накрая тя и притеснено се прокашля. — Емоционалната ми връзка с Рей Кърн продължи пет месеца, като през четири от тях беше много сериозна. Допреди последните няколко срещи не съм го подозирала в каквото и да било.

Замълча. Когато проговори отново, гласът й беше напрегнат.

— Този… болезнен развой на нещата ме съсипва. Нямам никакви предчувствия за него. Всичко, което изпитвам, е дезориентация и страх. Искам да сложа край.

Фейн направи обратен завой на Слоут Булевард и потегли обратно. Видимостта намаля до няколко метра.

— Мислите ли, че притесненията на Кърн са основателни? — попита той. — Имам предвид опасенията му, че съпругът ви е пуснал частни детективи по следите ви.

— Ще ви призная нещо — каза тя. Поколеба се за миг, после продължи: — Неговата параноя ме накара да се запитам дали наистина има нещо вярно в това. Без да му казвам нищо, наех частен детектив. Той и хората му работиха в продължение на цял месец. Не откриха нищо. Нито бръмбари, нито скрито проследяване. Телефонът ми не се подслушваше, в колата ми нямаше джипиес…

— Не се ли изненадахте, когато не откриха нищо?

— Не бях изневерявала на Джефри, преди да се появи Рей — каза тя. — Унизително е да го призная, но на Джефри не му пука дали съм му вярна или не. В сексуално отношение страда от синдрома на дефицит на вниманието, така да се каже. Самият той не си прави труда да прикрива изневерите си.

— Но вие не казахте на Кърн какво сте направили…

— Не му казах, преди да го направя, но после да.

— И как реагира той?

— Много странно. Аз очаквах облекчение, но Рей… Той беше буквално потресен. Не знам защо се почувства така.

Фейн отби в един от паркингите на Балбоа Авеню, близо до кея. С крайчеца на окото си забеляза, че Елиз отново го наблюдава мълчаливо.

Паркира колата с предницата към океана. През мъглата се виждаха светлините на ресторант „Клиф Хаус“, а още по-нататък мигаха самотните улични лампи по високите хълмове. Морските вълни се пенеха на няколко метра от тях и излъчваха флуоресцентно сияние.

Фейн изключи двигателя. Всичките му действия дотук бяха умишлени, с цел Елиз добре да запомни тази част от разговора им. Обърна се към нея. Уличната лампа зад гърба му обливаше купето с призрачна светлина.

— Никога не съм имал нищо общо с частните детективски агенции — започна той. — Никога не съм търсил контакти с такива хора. Искам добре да разберете това.

Елиз го гледаше, опряла гръб на вратата.

— Анонимността е много важна. Без нея не мога да направя нищо. Ако искате да ви помогна, не бива да споменавате за мен пред никого. Каквото и да направя за вас, то трябва да си остане в свой отделен свят.

Гледаха се и мълчаха. Дори докато се опитваше да й внуши нещо изключително важно, Фейн продължаваше да се възхищава на невероятната й красота. Но съзнаваше, че тази красота прикрива истинската й същност.

— Разбирате това, нали? — попита властно той.

— Да — кимна тя.

Фейн разбра, че тонът му не я смути. Ако не друго, животът с Джефри Кърин я беше научил да осъзнае силата и действието на властта. За нея това не беше нищо повече от информация за правилата на играта.

— Ще ви обясня какъв подход ще използваме и защо — каза той. — Ако не сте съгласна с него, ще трябва да си потърсите друг човек.

— Искам да ви задам един въпрос, преди да продължите — спря го тя. — Какво мислите за онова, което ви разказах за Рей Кърн?

— Вече ви казах, че според мен той ви подготвя за нещо. Поведението му се променя, напрежението нараства… — Миг колебание, после: — Всичко това не ми звучи добре.

Елиз кимна. Очите й бяха замислени и някак тъжни. Фейн беше изненадан, че в миг като този меланхолията взема превес над тревогата. Явно връзката с Кърн й причиняваше страдание.

— Какво искате да направя? — попита тя.

24

След като закара Елиз до дома й, Фейн пое към „Филмор“ и намери място за паркиране близо до Уилмот Али. Извървя пеша стотина метра и влезе във „Флорио“. Извади късмет и получи маса само след десет минути чакане на бара. Седна с гръб към стената и си поръча стек с пържени картофи и гарафа „Зинфандел“.

Час и половина по-късно спря мерцедеса на алеята пред дома си. Телефонът му иззвъня в мига, в който изключи двигателя. Беше Ноубъл.

— Имам нещо за теб, Мартин — обяви той. — Не знам дали е добро или лошо, но със сигурност е адски интересно. Проучих твоята буквена комбинация „РК“ и получих пет резултата:

Рандал Кърш

Ричард Кийс

Рубън Копър

Райън Крол

Ралф Кох

Направих си труда да проуча по-подробно тези имена. Един мъртъв, двама в Европа, един в Дубай и един тук в Сан Франциско. Райън Крол. Последният му договор е сключен с „Ви Ес“.

— Мамка му! — изруга Фейн.

„Вектор Стратеджис“ беше една от най-големите частни разузнавателни компании в света с годишен оборот от 10 милиарда долара и седалище в Сан Франциско.

В годините след Студената война ЦРУ и останалите разузнавателни агенции на САЩ бяха направили големи съкращения на персонала си. Стотици шпиони бяха останали без работа.

Много от тези мъже и жени с уникална подготовка и образование бяха принудени да се прехвърлят в частния сектор, където предлагаха услугите си от двете страни на закона практически навсякъде по света.

След 11 септември 2001 г. разузнавателната общност изведнъж се оказа зле финансирана, с драматично редуциран състав и напълно неподготвена за новите заплахи. Затова бе принудена да се обърне към същите хора, които бяха освободени няколко години по-рано. Буквално за една нощ изникнаха десетки частни разузнавателни фирми, създадени от бивши оперативни агенти и администратори.

Резултатът бе бум на договорите за разузнавателни услуги. Правителството наемаше частни шпиони, за да вършат неговата работа. Но в частния сектор шпионите печелеха пет пъти повече в сравнение с възнаграждението им на държавни служители.

Така се роди ерата на частното шпиониране, или „Разузнавателно промишления комплекс“, както някои го наричаха. Над 70 процента от бюджета на американското разузнаване вече се изразходваха за частни договори.

Много хора от разузнавателната общност смятаха за огромна грешка отнемането на толкова много секретни операции и власт от Конгреса като представител на народа и предоставянето им в ръцете на корпоративни бордове и директори на компании. Но такава бе насоката през последните дванайсет години. Глобалните корпорации вече познаваха вкуса на държавните поръчки за милиарди долари, владееха и безброй начини за достъп до тайните на чужди държави, за да печелят още милиарди, което ги караше да правят всичко възможно, за да запазят статуквото. На практика това бе съмнителна подмяна на властта, за която обикновените граждани дори не подозираха.

— Работил съм на договор с тези хора и затова не мога да припаря там — добави Ноубъл. — Те разполагат с цялата информация за моите компютри и няма как да проникна в техните, без да оставя следа.

— Знам, Боби. Свършил си чудесна работа както винаги. Благодаря ти много.

Фейн прекъсна връзката и набра друг номер.

— Шен, обажда се Мартин. Трябва да говоря с теб.

Книгите по фотография бяха разпръснати на канапето около него. Празната чаша от уиски лежеше на отоманката. Беше подбрал няколко албума с два вида портрети: хора, които нямат понятие, че са снимани (подборката на Уокър Еванс със снимки в метрото); и други, които отлично съзнават това (Даян Арбъс, Аведон). После прелисти портретите на Клод Серна — испански фотограф, който караше моделите да си мислят за нещо определено (щастие, ужас, смърт, прошка, насилие), докато ги снимаше.

Отдели около половин час на албумите, преди да започне да наблюдава дъжда зад прозорците. Накрая успя да се съсредоточи достатъчно, за да обмисли хода на събитията през последните четирийсет и осем часа, началото на които постави срещата му с Вира Лист в хотел „Станфорд“. Тази жена беше успяла да предизвика истинска буря.

Райън Крол се беше промъкнал в света на изтерзаните души на Вира с лекотата, с която човек навлиза в тъмни, но познати води. Фейн не знаеше с какво се занимава той, но по всичко личеше, че става въпрос за тъмен и опасен бизнес, извършван с плашеща прецизност. Дълбоко в себе си Фейн усещаше, че няма достатъчно време, за да разкрие намеренията му. При тази мисъл стомахът му се сви на топка.

Спомни си как Вира Лист беше разглеждала трите снимки на бюрото му. Изведнъж му се прииска да разполага и с още една — на самата Вира, докато замислено изучава образите на трите жени. Дали тя би му помогнала да научи нещо повече за нея?

Но в крайна сметка една снимка не можеше да предложи нещо повече от мигновен триумф над загадката, която представляваше отделният индивид. Понякога тя пробуждаше въображението или придаваше по-голяма тежест на спомените, но това не бе достатъчно. В сенките й винаги се криеха много повече тайни, отколкото в уловените от светлината черти.

25

Крол никога преди не беше постъпвал така. Но сега щеше да се върне, защото погрешната му стъпка (ако беше погрешна) неминуемо щеше да доведе до провал. Така че едно връщане за кратка проверка не беше кой знае какво усилие, ако в крайна сметка му спестеше гафа.

В два и половина през нощта уличката „Ламбет Корт“ изглеждаше още по-гадна в сравнение с душното пладне. Дъждовните капки превръщаха паважа в коварна пързалка, по която обувките му шляпаха на всяка крачка. Това беше мигът, в който той си позволи последната самокритика. Как бе възможно да се съмнява в себе си? Та нали беше използвал шибания стетоскоп?

Но… това вече му се беше случвало. Дори два пъти. В Кабул, а после и в Пешавар. Всички бяха сигурни, че жертвата е мъртва. Стояха и пушеха близо до трупа, без да му обръщат внимание, но изведнъж проклетият мъртвец се изкашля! И трябваше да го доубиват.

Да, беше присъствал на такива неща. И то неведнъж.

Тясната уличка беше тъмна и задушна. Измъкна малко фенерче от джоба си, стисна го в шепа и насочи синкавия лъч към вратата. После проникна в коридора и пое нагоре по стълбите, излъчващи мъртвата миризма на дългогодишни разочарования.

Почти нямаше шанс да срещне когото и да било, но дори това да се случеше, хората в тази сграда предпочитаха да извръщат очи към стената при случайни срещи в коридора.

Той спря пред вратата, нахлузи чифт тънки латексови ръкавици и пъхна ключа в ключалката. Миг колебание, после влезе в стаята и затвори вратата след себе си.

Посрещна го непрогледен мрак. Фенерчето отново влезе в действие. Освети жената, която беше опряла чело в коленете си. Дългата черна коса покриваше голите й крака, сякаш за да я предпази от студа.

Добре. Той отлично знаеше, че е мъртва, но в главата му се появи един неизбежен въпрос: тогава защо, по дяволите, беше започнал да си мисли, че все още е жива? Беше търсил отговора дълго и безуспешно. И накрая стигна до заключението, че трябва да дойде и да провери. По дяволите! Неусетно се беше заразил от суеверността на Лори Ча, която беше проникнала в съзнанието му като опасен вирус.

А би трябвало да бъде обратното. Той беше проникнал в нейното съзнание, той й беше внушавал мислите, които в крайна сметка тя бе възприела като свои. Тя, а не той! Какви бяха тия глупави суеверия, които го бяха довели тук, за да види тази мъртва маймуна?

Той седна до масичката и погледна Трейси Ли.

В съзнанието му изплуваха далечни спомени. Първият път, в Пешавар…

В коридора прозвучаха стъпки и той извърна глава към вратата. Стъпките продължиха нататък и се стопиха в безкрайната тишина.

Разпитваше някакъв пакистански агент на „Интер Сървисис“, който беше прекарал доста време в Ню Йорк и говореше отличен английски. По време на разпита се изясни, че по някакви неясни причини човекът е посещавал и психоаналитик. Крол се свърза с колегите си в Ню Йорк и ги помоли да проникнат в кабинета на психоаналитика, да копират данните за пакистанеца и да му ги изпратят в Пешавар.

Пакистанецът се оказа двоен, а може би троен агент или просто бе превъртял. Беше толкова луд, че взеха решение да го застрелят. Но Крол се намеси и ги убеди да му го предадат. Разбира се, с обещанието, че в крайна сметка съдбата му ще бъде същата. Искаше да му отдели малко време. Останалите се съгласиха, тъй като им беше все едно.

През следващите няколко месеца Крол работеше с пакистанеца. От досието му при психоаналитика беше научил всичките му психически проблеми. Страховете му, ужаса. Човекът беше преследван от гадостите, които беше вършил. Срамуваше се от кръвосмешението в семейството си, терзаеше се заради нещастното си детство, заради фантазиите и отчаянието си. Изобщо заради всички мръсни тайни, които се преструваме, че не ние, а другите имат.

Крол изготви ужасяваща смесица от анализите и заключенията на психоаналитика. След два месеца съзнателно захранване на жертвата със собствените й кошмари той стигна до заключението, че е успял да изкриви и отрови съзнанието на пакистанеца дотолкова, че той би направил точно онова, което му кажеше Крол.

В един горещ летен следобед Крол го изведе от килията и го побутна към малкото вътрешно дворче, оградено от висок кирпичен зид. Седнаха на дървените столове в сянката на черницата. Босите крака на пакистанеца опираха в нагорещената пръст. Беше толкова смазан и отпаднал духом, че дори не обърна внимание на чистия въздух, който дишаше за пръв път от месеци насам.

Крол му подаде цигара, запали я, а после запали една и за себе си. Седяха и пушеха. Когато пакистанецът изпуши цигарата си, Крол извади беретата от джоба си и му я подаде. Мъжът би могъл да я насочи към него и да го застреля. Но вместо това той опря дулото в окото си и натисна спусъка.

Крол седеше неподвижно. Светлината на фенерчето беше насочена към тавана. Тялото на Трейси Ли почти не се виждаше, едва-едва очертано от студената разсеяна светлина.

Крол не помнеше колко време беше останал в душната пешаварска градина, забил поглед в мъртвия пакистанец, проснат върху горещата пръст. Беше като омагьосан. Даваше си ясна сметка за смайващото откритие, което бе направил. Човек можеше да бъде унищожен от собствените си мисли и чувства, стига някой да проникнеше в тях. Внезапно усети невероятната смъртоносна сила на вътрешния мрак в душата на всеки човек.

През следващите две години Крол повтори същия експеримент с още един затворник. После с трети, четвърти… Постепенно все по-ефективно използваше мрачните сенки в душите им и по-лесно ги убеждаваше да сложат край на живота си. Но всичко това се беше случило в екстремни условия, някъде в дълбоката пустош на Афганистан, Пакистан и други подобни места. В царството на кошмарите…

Дали беше възможно да го повтори и в „нормалния“ свят? — запита се той. Всички ние сме хора и нищо човешко не ни е чуждо, нали? Достатъчно е да сме честни със себе си. Мракът е тук, във всички нас. Достатъчно е да разчоплим коричката, позволявайки му да се процежда…

Крол насочи поглед към сгърченото тяло на Трейси Ли, застинало в гротескната поза на унизителна смърт.

Даваше си ясна сметка, че е на прага на революционно постижение. Преди общоприетото мнение бе, че само хората могат да бъдат живи бомби и хладнокръвни убийци. Сега всички знаеха, че това са глупости. Психиатрията и психоанализата навремето се възприемаха единствено като средства за лечение. Но един ден щеше да стане ясно, че и това е дълбока заблуда. Когато той най-накрая успееше да докаже, че е способен да манипулира съзнанието към самоунищожение, че е в състояние да обърне вътрешния непрогледен мрак на съзнанието срещу самото него, тогава щеше да владее напълно могъщата сила на психиката.

Очите му се спряха върху подутите глезени на Трейси Ли, после се плъзнаха нагоре, към закръглените и подпухнали от телесните газове рамене.

Да, той щеше да им докаже, че може да го направи. И тогава щеше да ги смае. Както неверниците, така и онези, които бяха склонни да повярват… Лори нямаше да му създаде трудности, но при Елиз нещата не стояха точно така. Разбира се, ако вече не се беше прецакал поради грешките, които бе допуснал при последните две срещи с тях. Но скоро щеше да разбере дали е така.

Дългата черна коса на Трейси Ли покриваше бледите й крака като изпълзяла от главата й сянка.

ЧЕТВЪРТЪК

26

Седяха на любимата масичка на Фейн до прозореца вдясно от вратата на кафенето „При Роуз“. Тя се намираше в малка ниша и му осигуряваше максималното уединение, което може да предложи едно популярно кафене.

Навън валеше като из ведро. Уютното заведение беше полупразно. Лошото време беше попречило на редовните сутрешни посетители.

— На този етап не бива да се тревожим от онова, което е намислил Крол — отбеляза Фейн и отмести настрана последната си чаша кафе. — Нямаме време за това.

— Може би трябва да информираме ФБР — каза Рома. — „Вектор Стратеджис“? Не искам да си имаме работа с тези типове. По-добре да прехвърлим нещата в чужди ръце.

— Чакай да видим какво ще каже Шен. Ако излезе, че Крол се занимава частно с всичко това, значи си имаме работа с него, а не с „Вектор“. А аз не съм склонен да се откажа.

Фейн се взря в уморените очи на Рома и тихо добави:

— Искам да обърна нещата срещу тоя негодник… След като се чуем с Шен, ще помоля Вира да запознае двете жени със състоянието на нещата. Трябва да ги привлечем на своя страна и заедно да решим как да прецакаме Крол.

— Вира няма да се съгласи.

— Ще се наложи, ако иска да спаси пациентките си.

Рома направи скептична гримаса, а той забеляза двете дъждовни капчици, които блестяха в черния кичур над дясното й слепоочие. Типично за нея, тя не им обръщаше внимание, сигурна, че това не може да навреди на хубостта й.

— Мислиш, че ще го направи, така ли? — попита тя.

— Да, защото ситуацията я тормози ужасно.

Рома поклати глава и подръпна презрамката на сутиена през блузата си.

— Много откачена история — заяви тя. — Имам чувството, че Крол се отнася към Елиз доста по-жестоко, отколкото към Лори. Но въпреки това Лори е тази, която изпитва по-голям ужас от него.

— Предполагам, че това се дължи на фантазиите й — въздъхна Фейн. — Крол трайно се е настанил там и може да я накара да се чувства в опасност дори когато такава няма. Вероятно това му доставя удоволствие.

— Мислиш, че тя не е в опасност, така ли?

— Не съм казал това. Но тя е по-напрегната от Елиз и се поддава повече на фантазиите си. Освен това не бива да забравяме за файловете на Вира. Крол разполага с тонове поверителна информация. Достатъчно е да чукне някой клавиш и всичко да излезе наяве. Това може да засегне живота на много хора.

Блекбърито му изписука и той го включи. Беше Морети.

Приятелят му не пожела да разговарят по телефона и предложи да се срещнат в дома му, който се намираше по средата на пътя между къщата му в Президио Хайтс и кафенето „При Роуз“.

Фейн и Рома изгаряха от нетърпение да чуят новините, които им носеше Морети. Той се беше обадил на връзката си във „Вектор Стратеджис“ още предишната вечер и двамата се бяха срещнали в заведението „Лъки Пени“ на Гиъри стрийт.

— Моят човек — да го наречем Паркър, познава Крол — започна той още докато хвърляше мокрия си шлифер върху глинената делва до вратата. — Не го харесва, както и всички останали. Но признава качествата му. Напуснал е „Ви Ес“ преди шест месеца.

— Шест месеца?

— Да, по собствено желание. Може да се каже, че просто изчезнал. Един ден не се явил на работа и толкова. Но по-важно е миналото му. Какво е общото между някаква тухларна в покрайнините на Кабул, йорданския затвор в Ал Джафр, мароканската столица Рабат, Пешавар и Кохат в Пакистан, Румъния, „Гълфстрийм — пет“…

— Май се шегуваш — прекъсна го Рома. — Говориш за така наречените „черни обекти“, нали?

— Добро попадение — изненадано се усмихна Морети. — Крол е бил психолог в ЦРУ, висококвалифициран инструктор по ОИСБ…

— Чакай малко — прекъсна го Фейн. — Обясни по-подробно.

— ОИСБ означава „оцеляване, изплъзване, съпротива и бягство“. Военна програма, разработена за специалните части. Основавала се на психологически методи и учела хората да издържат на изтезанията, ако попаднат в плен.

След единайсети септември техниката на ОИСБ била преработена. За целта ЦРУ наело бивши военни психолози, които използвали т.нар. „разширена техника на разпит“ в специализираните места за задържане на предполагаеми терористи, наречени „черни обекти“. Използваната от Крол техника носела наименованието „Програмата“.

Този човек обикалял всички „черни обекти“, които споменах преди малко. Плюс Гуантанамо. Официално задачата му била да съветва хората, които провеждали разпитите.

През две хиляди и осма напуснал Управлението. Причините за това остават неясни. Споменават се начините, по които провеждал някои разпити, но Паркър отказа да навлезе в подробности.

По-късно, подобно на стотици бивши разузнавачи, Крол подал молба за работа във „Вектор“, която вече била най-голямата частна фирма в света и наемала бивши държавни агенти. Рано или късно всички опирали до услугите й. Крол разполагал с отлични препоръки, плюс много мръсни подробности за експерименталните техники на разпит, по които лично работел. „Вектор“ светкавично го назначили и веднага му възложили конкретни задачи.

Морета замълча и поклати глава.

— После по неизяснени причини му възложили да работи по Джефри Кърин. Той разполагал с неограничен достъп до секретна информация. Когато напускат ЦРУ, хората като него си запазват достъпа. Той имал достъп и до най-секретните досиета на „Вектор“.

— Колко време се е занимавал с Кърин?

— Не много. Четири месеца по-късно изчезнал.

— Случило ли се е нещо?

— Паркър се кълне, че не знае. Най-вероятно „Вектор“ са организирали мащабно издирване… Той знаел твърде много, за да се измъкне просто ей така. В момента издирването му е прекратено, може би заради убеждението им, че беглецът отдавна се намира на другия край на света. Но заповедта за наблюдение остава в действие.

— Защо са го насочили към Кърин?

— Това ще ти хареса — усмихна се Морета. — Той не е бил нает да бъде в услуга на Кърин, а да го разследва.

— Тоест да шпионира Кърин в полза на „Вектор“? — скептично вдигна вежди Рома. — Разработвали са собствения си клиент?

— Крол е проникнал много дълбоко в бизнеса на „Вектор“ — отвърна Морета. — Практически е знаел всичко за него.

— Нищо чудно, че са хукнали да го издирват — кимна Фейн. — Предполагам, че не разполагаме с негова снимка, нали?

Морета поклати глава.

— Бил красив като кинозвезда и вероятно си е давал сметка за това.

— Някакви биографични данни? — попита Рома.

— Оскъдни. Магистърска степен по психология от „Джонс Хопкинс“. Служил е в американското военно разузнаване в Източна Европа. Едновременно с това работел и за Министерството на отбраната, и за ЦРУ. Назначили го в командването на Силите за специални операции на САЩ в отдел „Оперативна психология“. Бил е инструктор по ОИСБ във Форт Браг, служил е и в Близкия изток.

— Това ли е всичко?

— Когато „Вектор“ постави някой от хората си в „черна“ ситуация по отношение на клиент на фирмата, той автоматично става член на елитния корпус. Тоест компанията изтегля „сините си досиета“ и ги заменя с „черни“. Това означава, че информацията в първите изчезва, а на нейно място се появява горе-долу онова, което вече ви казах. От този момент нататък това е единственото лично досие на съответния агент.

Рома и Фейн се спогледаха.

— Това е, общо взето, всичко, което мога да ти кажа, Мартин — добави Морета. — Ако действително е операция на „Вектор“, бих те посъветвал да се обърнеш към ФБР и да забравиш за нея. Но по всичко личи, че нещата не стоят точно така — този Крол явно работи за себе си.

Морета се поколеба, после повтори:

— Точно така: иди във ФБР и остави нещата в техни ръце. Колкото по-скоро го направиш, толкова по-добре.

— Сложно е — въздъхна Фейн.

От изражението на Морета личеше, че много иска да му изнесе лекция, но ще се въздържи. Точно това качество го правеше отличен служител на Отдела за специални разследвания. Той рядко подценяваше качествата на другите, но още по-рядко опростяваше нещата. Уважаваше сложността на задачите, но никога не допускаше, че трябва да я обяснява на мъжете и жените, които работеха за него.

— И двамата знаете как действа системата — добави Морета и пъхна ръце в джобовете на панталона си. — „Вектор“ са готови да ме разкъсат на парчета, за да разберат откъде съм научил за Крол и защо искам да науча повече. Без съмнение ще стигнат и до хората, с които съм работил в разследването. Крол е важен за тях, Мартин. А това означава, че не разполагаш с много време.

— Благодаря ти, Шен — кимна Фейн. — Съжалявам, че те поставям в неудобно положение.

Морети сви рамене, постоя още малко, после грабна шлифера си и се обърна към Рома.

— С него съм работил много дълго време — обяви той така, сякаш Фейн не присъстваше в стаята. — Не е нито инат, нито безразсъден. А дори когато се проявява като такъв, човек е склонен да го приеме. Защото вижда логиката в действията му и си казва: „Е, поне разбирам защо го прави.“ Става въпрос за лична преценка, това е истината. Но въпреки това той проявява инат и безразсъдство…

Морети й се усмихна и добави:

— Бъдете много внимателни, и двамата. Иначе рискувате да се опарите, и то жестоко.

Излезе от кабинета на Фейн и стъпките му заглъхнаха по каменната настилка в коридора. Те все още се гледаха, когато тежката врата от стъкло и ковано желязо се захлопна след него.

— Хайде, казвай какво мислиш — подкани я Фейн.

— „Вектор“ е глобална компания в областта на разузнаването, която работи с най-големите корпорации в света — включително и с онези, които се занимават с разузнаване. Просто са плашещо добри…

Фейн кимна, предчувствайки какво ще последва.

— Но как тогава не могат да открият един от собствените си агенти, който е решил да изчезне? Трябва ли да преглътнем това?

— Виждали сме го и преди — отвърна Фейн. — Не можеш да бъдеш толкова голям и толкова добър, че да бъдеш застрахован срещу предателството. Ахилесовата пета на този бизнес е самата човешка природа.

— Това е прекалено удобно — възрази Рома. — Спъваме се в нещо, а то ни отвежда при „Вектор“. И каква изненада! Те също търсели Крол! И са ужасно изненадани, че през цялото време той е бил тук, буквално под носа им.

— Не е така, Рома — въздъхна Фейн и прокара пръсти през косите си. — Вътрешната информация е огромно предимство. Тя е причината шпионските скандали да не стихват в продължение на години.

— Готов ли си да се обзаложиш, че точно това се случва в момента?

— А каква алтернатива имаме? Възможностите са безкрайни, но нито една от тях не сочи в друга посока. Трябва да продължим, независимо колко неудобно се чувстваме. Длъжни сме да го хванем, защото времето ни изтича.

27

В един и двайсет и две по обед Фейн позвъни на Вира Лист и я информира, че е идентифицирал мъжа с многото псевдоними. После добави, че трябва веднага да говори с нея, и я помоли да отмени следобедните си сеанси.

Необичайната му молба я стресна.

— За какво става въпрос?

— Погрижи се за срещите, а аз ще бъда при теб след двайсет минути.

Когато се появи в офиса, тя го посрещна с типичната си сдържаност, но напрежението й личеше по скованата поза, загрижения поглед и обмислените жестове.

Тя седна на канапето срещу остъклената стена с изглед към мрачния вътрешен двор, а Фейн се настани в едно от креслата и накратко й разказа за срещата със Силия Негри, при която двамата с Рома за пръв път чуха третия псевдоним на обекта. (Робърт Клайн не й говореше нищо.) После й предаде дългия си разговор с Елиз и обаждането на следователя, който беше открил истинското име на Клайн/Кърн/Крей, а накрая добави всичко, което беше успял да научи за Райън Крол.

Дълбоко смаяна, Вира отвори уста и бавно си пое въздух.

— Не може да бъде! — прошепна тя, помълча известно време, после добави: — Но защо ме накара да отменя срещите си?

— Ситуацията го налага — отвърна той. — Все още не знаем какво върши Крол, а още по-малко — защо. Нямаме представа къде са досиетата на твоите пациентки. Активността му се повишава, но ние не знаем на какво се дължи това. Обаче, имайки предвид миналото му, няма как да не стигнем до заключението, че Елиз и Лори са в опасност.

Вира мълчеше и чакаше. Лицето й беше безизразно.

— Ако допуснем грешка при следващите си действия, Крол може да заподозре нещо и да изчезне. Заедно с досиетата.

Вира затвори очи.

— Имам всички основания да вдигна телефона и да се свържа с ФБР — добави в заключение Фейн. — Още сега, без да губя нито минута.

Очите й останаха затворени.

— Какво искаш?

— Да разкажеш всичко на Елиз и Лори. Вече няма как да ги държиш на тъмно. Това би било безотговорно след всичко, което научихме.

— Знам — въздъхна тя и отвори очи.

— Искам да опитаме и нещо друго — продължи той. — Ще ги извикаме тук и ще им разкажем всичко. А после с общи усилия ще вкараме в записките ти нещо, което ще принуди Крол да излезе на открито. Трябва да научим къде живее. С малко късмет може да се окаже, че държи твоите файлове в дома си.

За пръв път, откакто познаваше тази жена, в очите й проблесна влага. Вече беше виждал в тях други емоции: страх, напрежение и дори паника. Но никога сълзи.

— Ти каза… — дрезгаво започна тя. — Ти каза, че…

Изречението й остана недовършено. Може би се страхуваше да говори за онова, което й беше казал: че в един момент се наложи да плати много висока цена за неведението, в което е държала клиентките си.

— Добре, още сега ще им се обадя — добави с поукрепнал глас тя.

По стечение на обстоятелствата двете жени се появиха едновременно. Влязоха в чакалнята буквално една след друга, като първа беше Лори.

В мига, в който зърнаха Фейн, и двете се заковаха на място, само на крачка от вратата.

Лори го стрелна с блеснали очи, а Елиз пребледня.

— Вира е в кабинета си — кратко поясни той. — И двете сте нейни пациентки. — Ръката му направи къс жест за представяне. — Елиз, Лори. Познавате ме като Таунсенд.

Двете жени се спогледаха недоумяващо, опитвайки се да запазят самообладание.

— Знам, че сте объркани, но ако проявите малко търпение, всичко ще ви стане ясно — добави Фейн и посочи затворената врата на кабинета. — Да влезем там.

— По дяволите! — изруга Лори.

Фейн отвори и ги пропусна пред себе си. Изправена пред прозореца, Вира се обърна да ги посрещне.

— Страхувам се, че имаме сериозен проблем — започна с напрегнат глас тя. — Трябва да обсъдим много неща, затова ви моля да проявите търпение…

Фейн ги покани да седнат. Изтече цяла минута, преди двете жени, които се движеха предпазливо като котки, да се ориентират в обстановката и да изберат къде да седнат.

Елиз се настани в ъгъла на канапето, а Лори се поколеба, после тръсна глава и избра едното кресло. Бяха нервни, но покорни, сякаш осъзнали, че трябва да се подчинят на обстоятелствата.

Елиз се справяше с напрежението по-добре от Лори, но не отлепяше поглед от Фейн. Сякаш се опитваше да си спомни нещо.

Фейн предпочете да остане прав.

— Така, добре… — започна той. — Докато не ви запозная с основните факти, нещата без съмнение ще ви изглеждат странни.

Лори стрелна с очи Елиз, която продължаваше да следи Фейн.

— Имената, с които ви представих, ще бъдат всичко, което ще знаете една за друга. Съветвам ви да не го забравяте, докато трае разговорът ни.

— С Вира се запознах преди три дни. Тя се свърза с мен по препоръката на доверен приятел. Три дни преди нашата среща — значи преди общо шест — тя стигнала до смайващото и тревожно заключение, че вие двете поддържате връзка с един и същ мъж.

Драма нямаше, но и двете изглеждаха шокирани. Лори бавно заобиколи креслото и седна. Елиз затвори очи и отметна глава назад.

А на Фейн му стана мъчно за тях.

— На Вира са й били необходими няколко седмици, за да разбере какво става — продължи той. — Всяка от вас го познава под различно име. Той няколкократно е прониквал в този офис, за да получи достъп до досиетата ви. Знае всичко, което сте споделяли с Вира, и го е използвал, за да изгради отношенията си с всяка от вас поотделно.

Елиз рязко вдигна глава, а Лори ахна.

Нямаше нужда от подробности. И двете проумяха ужасната истина в рамките на един кратък миг просто защото знаеха как го е направил Крол. И в момента се чувстваха много унизени. Мълчанието прикриваше бурята от емоции в тях, но смайването им бе осезаемо.

— Вира била потресена — продължи Фейн. — Необходими са й били три дни, за да стигне до някакво решение. Първото нещо, което тя подчерта по време на нашата среща, беше желанието й да защити конфиденциалността на разговорите си с вас, независимо от развитието на събитията.

За негова изненада първа реагира Елиз. Тя гледаше Вира, но въпросът й — конкретен и язвителен, беше предназначен за него. Зададен с дълбока болка.

— Но защо… Защо тя не се обърна към нас? Как е възможно да… не ни предупреди?

Фейн се извърна към Вира, която гледаше Елиз право в очите. Явно беше решила да се изправи пред този кошмар с цялото достойнство, на което беше способна.

— Намирала се е в безизходна ситуация, също както в този момент — отвърна Фейн. — Този човек е имал достъп до досиетата на всички нейни пациенти. Тя трябва да мисли не само за вас, но и за останалите, защото няма представа още кой може да е замесен. Единствената причина, поради която е открила какво става, са приликите във вашите случаи, един и същ стил и поведение…

— Но това е ужасно! — простена Лори. Тя изглеждаше вцепенена и дълбоко засрамена.

— Не е трудно да си представите, че човек като него вероятно злоупотребява и с други пациенти по други начини, които не приличат на вашите случаи. Вира няма как да знае. Трябвало е да мисли и за тях.

Той извърна глава да погледне Вира, която с мъка преглъщаше, но не сваляше поглед от смаяните жени.

— Неговото име е Райън Крол — най-сетне обяви той. — А биографията му прави нещата още по-сложни.

После им разказа историята на Крол, като пропускаше конкретни имена и си позволяваше само най-общи термини като например „международното разузнаване“. Подробно се спря на „черните обекти“ и използваните в тях психологически похвати, насилието над личността. Искаше да видят нещата в по-широк контекст. Виждаше, че са зашеметени, но не спря, преди да им разкаже всичко.

Когато най-после млъкна, в стаята се възцари дълбока тишина.

Вира направи крачка напред и каза:

— Готови сме да отговорим на всичките ви въпроси. Разбира се, доколкото можем — обяви тя. — Много съжалявам. Давам си сметка колко потресаващо е за вас всичко това.

През следващите деветдесет минути въпросите се сипеха като порой. Преодоляла първоначалния шок, Лори премина през всички възможни състояния: гняв, страх, възбуда, плач, войнственост, паника.

Но Фейн беше по-загрижен за Елиз, чиято връзка с Крол беше претърпяла огромна и жестока промяна. Никак не й беше лесно да осъзнае, че дори щедростта и нежността, демонстрирани в началото на връзката им, не са били нищо друго, освен лъжи и отвратителен цинизъм.

В крайна сметка въпросите се разредиха и най-после свършиха. Двете жени потънаха в мълчание.

— Имайте предвид, че Райън Крол разполага с всичко, което сте споделили с Вира — предупреди ги Фейн. — Все още не знаем какво възнамерява да прави с файловете, но докато са у него, той ви държи в ръцете си.

Лори просъска някаква ругатня.

— Сега главната ни задача е да ги приберем обратно — натърти Фейн. — А после ще мислим как да се оправяме с Крол.

— Какъв ужас — простена Лори, която очевидно все още не можеше да приеме фактите.

Елиз продължаваше да мълчи.

— Ще ви обясня какво имам предвид, а после ще го обсъдим — добави Фейн.

28

Рано сутринта Паркър позвъни на човека, с когото трябваше да говори. Той се оказа на борда на фирмен самолет на „Вектор“ на път от Лондон. Паркър използва кодовата дума за „спешно“, която означаваше, че двамата ще се срещнат веднага след като гълфстриймът се приземеше на международното летище в Сан Франциско.

Телефонът на Паркър иззвъня в пет и четвърт. Неговият човек му определи среща след един час в подножието на Вулкан Степс.

Стълбите са неизменна част от всеки град, разположен на хълмове. В Сан Франциско те са стотици, всички със собствен облик — величествени или скромни, излъскани или мръсни, обществени или частни.

Вулкан Степс се намираха в квартала Корона Хайтс, на хълмовете над „Кастро“ и „Ашбъри“. Започваха от Левант стрийт, а многобройните им стъпала чезнеха надолу през гъстата растителност. Къщите от двете страни бяха обрасли с бръшлян и почти не се виждаха. Свидетелство за присъствието им бяха разкошните цветни лехи покрай стъпалата.

Паркър чакаше под сянката на дърветата в горния край. Слухът му долови спирането на кола в уличката на десетина метра над него. Затръшна се врата, двигателят бавно заглъхна. Разнесоха се стъпки. Мъжът се появи на върха на стълбите, кимна и запали цигара от пакета, който извади от джоба си. Издуха дима и заслиза надолу.

— Имах ужасно дълъг полет — подхвърли с приятен баритон той. — Какво се е случило?

Паркър премина направо на въпроса.

— Късно снощи ми се обади Шен Морета, бивш служител на Отдела за специални разследвания.

— Помня го.

— Оказа се, че има много въпроси, свързани с Райън Крол.

Цигарата на мъжа спря на няколко сантиметра от устните му.

— Някой му поръчал да го проучи. Става въпрос за хора, които не само го издирват, но и са го открили.

— Открили са го?!

— Е, почти. Знаят, че е тук в града.

— Мамка му!

— Техни представители имат личен контакт с него, но той вероятно не подозира за интереса им. Операцията е много деликатна и се изпълнява със завидна настойчивост. Открили са, че някога е работил за „Вектор“, и се надяват на допълнителна информация от нас.

— За друга разузнавателна компания ли става въпрос? — попита мъжът и бавно започна да слиза по стълбите.

— Според Морета не — отвърна Паркър и изравни крачка с него. Стъпалата бяха достатъчно широки, за да крачат един до друг. — Той е на мнение и че не са представители на закона. Твърди, че им прави приятелска услуга, и вероятно наистина е така. Аз останах с впечатлението, че са малка, но елитна оперативна група, към която Морети изпитва уважение.

— Какъв е интересът им към Крол?

— Нямам представа, но очевидно напредват бързо.

— В смисъл?

— В смисъл че се занимават с него по-малко от седмица.

— Глупости! — спря се мъжът и закова очи в лицето му.

— Не са глупости. Според Морети направо летят. Благодарение на това съм включен в играта. Свързали са се с Морети, който от своя страна потърси мен. Настояват за бързи действия.

Мъжът пушеше и го наблюдаваше.

— В какво се е забъркал Крол, да го вземат мътните? Сигурно пак се е прецакал. Трябва да е направил нещо, за да привлече вниманието върху себе си. Морети знае ли защо е напуснал „Вектор“?

— Не. Аз го запознах, но без да навлизам в подробности.

Темата за изчезването на Крол (и за неспособността на „Вектор“ да го открие) бавно беше потънала в забвение — най-вече от ръководството на отдела за разследвания на компанията. Никой не я споменаваше открито. Беше се превърнала в анатема, а самият Крол — в призрак, който смущаваше сънищата им. Единствената утеха за тях се криеше във факта, че не бяха открили никакви доказателства за злоупотреби от негова страна. Той очевидно не беше продал на никого поверителната информация за „Вектор“, с която разполагаше.

Но противниците на тази теза твърдяха, че добрите шпиони работят именно по този начин. „Вектор“ едва ли щеше да пропадне заради онова, което знаеше Крол. Но шефовете на фирмата никога нямаше да бъдат сигурни относно причините за провала на някои операции. Нямаше как да знаят дали това се дължи просто на лош късмет, недостатъчна компетентност или превъзходство на противника… Или на информацията, която Крол бе продал на онзи, който е платил най-високата цена.

Мъжът дръпна от цигарата си и отново пое надолу. В околните къщи започваха да палят лампите, сенките се сгъстяваха. Зеленината бързо се превръщаше в тъмни силуети.

— Бързат, казваш — промърмори той. — Значи имат проблем с времето.

— Със сигурност е така.

— Имаш ли представа кой е направил поръчката? И има ли изобщо такава? Може би става въпрос за нещо друго.

— Морето не беше склонен да ми даде подобна информация, но аз останах с впечатлението, че едва ли става въпрос за тяхна частна операция.

— Докъде стигна с него?

— Дадох му само онова, до което бездруго щеше да стигне и сам. Така му спестих малко време и го накарах да се почувства задължен. В смисъл да ми върне услугата, ако се наложи.

— Ясно, добре — кимна мъжът и продължи да се спуска по стълбите.

Паркър беше малко изненадан от реакцията му на смайващите новини. Беше очаквал изблик на гняв, но макар и разтърсен от неочакваната информация, мъжът беше по-скоро замислен, отколкото ядосан. А имаше за какво да бъде ядосан. Не само защото неизвестната група хора беше на път да стисне Крол за гърлото, а и поради факта че всичко това се случваше тук, в Сан Франциско, а не в Банкок или Бахрейн, както можеше да се очаква. Един доста унизителен факт.

Мъжът обаче прие шокиращите разкрития като малък ход в една много по-голяма игра. Като част от собствените му планове, а не като сериозна заплаха, изискваща силен и решителен отпор. Именно това изненада Паркър.

Спускаха се бавно надолу. В един момент мъжът хвърли фаса на стълбите и замислено го размаза с крак. После пъхна ръце в джобовете си и продължи да слиза. Когато проговори, гласът му беше тих, почти шепнещ.

— Ако Шен Морети не е подозирал за ситуацията около Крол, това означава, че след вашия разговор вече е разбрал за какво става въпрос. А именно че неговите хора са попаднали на нещо важно за „Вектор“ и разговаряйки с теб, самият той е изплюл камъчето… Няма как да не е очаквал, че ти ще докладваш нагоре по веригата. А това означава и друго очакване: да се хванем на въдицата и да направим всичко възможно, за да хванем Крол…

Прав е, помисли си Паркър. Той също беше на мнение, че докладът му ще задейства мащабна и спешна операция, но… Нещата май нямаше да се развият така.

— По всичко личи, че тези хора са на път да приключат нещата — отбеляза мъжът. — Наясно са, че времето им е малко, и очакват точно определени действия от наша страна. Което означава, че ще вземат съответните предпазни мерки и ще се задействат още по-бързо. Според мен нямаме реални шансове да ги спрем. Всеки опит в тази насока ще доведе до нежелано привличане на внимание. Истината е, че още от самото начало ние сплескахме тая работа с Крол. Но сега трябва да извлечем максимална полза от нея.

Мъжът млъкна. Фигурата му бавно се превръщаше в неясен силует. Изглеждаше спокоен, но колебанието му издаваше напрегнат размисъл. Беше абсолютно прав по отношение на „Вектор“ и Крол. Ситуацията все още не беше безнадеждна, но имаше вероятност да стане. Нямаха голям избор.

— Искам отново да се свържеш с Шен Морета — прозвуча в здрача мекият му баритон.

Паркър напрегна слух.

Три минути бяха достатъчни.

Наближаваха долния край на стъпалата на Орд стрийт, където чакаше лимузината с включени габарити.

Паркър спря, а мъжът продължи надолу. Затръшна се врата. Стоп светлините примигваха и лимузината потегли.

Паркър поклати глава. Изчака още малко, после се обърна и пое обратно нагоре. Стъпалата почти не се виждаха в сгъстяващия се мрак.

29

Лори изрита сандалите и кръстоса дългите си крака. Черните й очи не се откъсваха от лицето на Фейн, а глезенът й нервно потрепваше.

Елиз продължаваше да седи на канапето. Беше приведена напред, с лакти на коленете, подпряла с юмруци брадичката си. Дълго време не беше проронила нито дума.

— Нещата са ясни — нетърпеливо се обади Лори. — Трябва да дадем шанс на вашите хора да го засекат и да го проследят.

— Точно така. Не можем да направим нищо, ако не влезем във физически контакт с него. Нито да разберем къде живее, нито къде държи файловете…

— Но вие сте убеден, че ги държи в дома си — прекъсна го Лори. — Защо тогава не му се обадя да поискам да се срещнем някъде?

— И двете потвърдихте, че много рядко вие инициирате срещите с него. Как би реагирал на внезапното ви обаждане?

— Зависи от онова, което ще му кажа.

— А какво ще му кажете?

— Каквото пожелаете.

— Мисля, че има причина Крол да инициира срещите си с вас — въздъхна Фейн. — Той е обучен така. Целият му живот се гради на убеждението, че единствените действия, на които може да се довери, са неговите. Съмнява се във всичко, което предлагат другите. Постановка? Капан? Защо тя ми предлага това? Защо там? Защо точно тогава? Чувството му за сигурност зависи единствено от въпроса кой контролира ситуацията. Ако е той, всичко е наред. Ако е друг, започват съмненията.

— Много го бива да организира нещата този мръсник! — изсъска Лори, после скочи на крака и придърпа роклята си, която се беше вдигнала нагоре. — Знаете ли, доскоро не исках да го виждам повече, но сега с нетърпение чакам да се добера до него! — След тези думи тя грабна чантата си и се насочи към чакалнята. — Отивам до тоалетната!

Изтощена от емоциите през последните два часа, Вира се отпусна на един от столовете пред бюрото.

Елиз наблюдаваше Фейн, все още опряла лакти на коленете си.

— Нека ви попитам нещо — тихо промълви тя. — Снощи споменахте, че Рей, тоест Райън… ме подготвя за нещо…

Той кимна.

— Питам се дали днес имате по-ясна представа за какво става въпрос.

— Може би не съм бил прав — отвърна след кратък размисъл той.

Елиз се намръщи.

— От снощи насам научих много нови неща за него — поясни Фейн, имайки предвид, че го слуша и Вира. Даваше си сметка, че няма право да говори за тези неща. Но Елиз веднага долови колебанието му.

— Вече нито болката, нито липсата й имат някакво значение — добави тя. — Просто се питам дали този човек е получил онова, което иска.

Фейн се трогна от тъжното любопитство в тези думи, пропити от спомена за последните остатъци от една безвъзвратно унищожена от жестокостта на Крол интимност.

— Страхувам се, че нямам отговор на този въпрос — промълви той.

— Но?

— Но продължавам да си мисля, че целите му са били по-различни.

Елиз чакаше продължението, леко наклонила глава.

— Не разбирам — прошепна тя.

Той не можеше да забрави историята на Елиз, предизвикала спомени за собственото му отчаяно детство. В детската самота се криеше някакво унижение на духа.

— Това убеждение се появи у мен, когато разбрах, че вървя по погрешната следа — добави той. — Просто не съм тълкувал правилно случващото се.

Тя му отвърна с мълчание. Очевидно беше усетила лъжата. Какво ли си мислеше за него в този момент? После Лори се върна в кабинета.

— Добре де, какво ще правим сега? — нервно попита Лори. — Имаме ли някакъв план?

Косата й беше току-що сресана, бе възвърнала самочувствието си. Изглеждаше твърдо решена да изобличи Райън Крол, каквото и да й струва това.

Фейн погледна Вира, която беше запазила мълчание, докато той разговаряше с Елиз. Остана с впечатлението, че очаква следващите му думи и се опитва да намери някакъв отговор.

— Сега ще обсъдим този въпрос — отвърна той.

Вира стана и отиде да седне на канапето до Елиз. Лори се върна в креслото и отново кръстоса дългите си крака.

— Трябва да вкараме фалшиви данни в бележките, които Вира си води за сеансите с вас. Но те трябва да привлекат Крол, а не да го отблъснат. Не забравяйте, че ако се усъмни в онова, което му поднасяме, моментално губим всичко.

Трите жени го гледаха, без да мигнат.

— Елиз, Лори… Последните ви срещи с него са били доста… стресиращи. Не забравяйте, че е имало причина за всичко, което е вършил с вас. Може би ви е провокирал към определени реакции. Може би е искал да ви причини болка. Никой не знае какво е желаел да постигне. Но ако някой изобщо има някаква представа за намеренията му, то това сте именно вие двете.

Замълча, за да им даде време да осъзнаят чутото.

— Колкото и подробно да сте разговаряли с Вира, едва ли сте засегнали всичко за тези срещи. Но сега, когато знаете за Крол много повече, отколкото тогава, може би гледате с други очи на връзката си с него.

Елиз наведе глава. Вероятно от притеснение, объркване или срам. Глезенът на Лори отново започна да се поклаща.

— Трябва да обедините онова, което знаете за него, с подозренията, дори с интуицията си. Трябва да изградите онази специална смесица между истина и лъжа, която е манна небесна за онзи негодник. Само така ще пробудите желанието му да се срещне с вас, и то скоро.

— Момент! — обади се Вира, приведе се напред и го изгледа предупредително.

Но Елиз я изпревари.

— Той е прав, Вира — каза тя, без да сваля очи от лицето на Фейн. — Крол ще изчезне при първия признак, че нещо не е наред. Позволим ли му го, никога няма да се освободим от влиянието му. Аз съм готова да го направя.

Фейн извърна глава към Лори, за да види реакцията й, и с изненада установи, че тя плаче. Гледаше го като подгонено животно и това го изненада. Не можеше да определи дали е гневна или уплашена, но вълнението й беше осезаемо. Предизвикателното й поведение беше изчезнало. Жената пред него беше крехка и беззащитна, готова да рухне всеки момент.

Неспособна да произнесе нито дума, Лори само кимна.

30

Силия Негри напусна Медицинския център. Времето беше мрачно и облачно, над града бързо се спускаше мрак. Първите лампи бяха запалени още докато тя завиваше по „Парнасъс“ и поемаше нагоре към Ашбъри Хайтс.

Когато наближи Коул стрийт, тя започна да се оглежда за свободно място. Пред пекарната „Ла Буланже“ примигнаха стоп светлините на фолксваген. Тя натисна газта и се стрелна през кръстовището, за да заеме освободеното от фолксвагена място.

Заключи волвото, прекоси „Парнасъс“ и тръгна към Алфа Маркет на ъгъла. Избра три портокала и две глави лук от кошниците на тротоара и влезе вътре да ги плати.

От намиращата се в съседство железария „Коул“ купи тубичка лепило, за да залепи металната лайстна на вратата на фурната си. Когато излезе на тротоара, отново се върна към мислите, които я тревожеха цял ден: за Робърт Клайн, за офиса на доктор Вира Лист и за двамата агенти на ФБР, разследващи Клайн.

Отново прекоси „Парнасъс“ и се насочи към пекарната с намерението да си купи нещо за закуска на следващия ден. После изведнъж свърна към паркираната кола. Отключи я и хвърли торбичката на седалката.

— Можех да се обзаложа, че щеше да отидеш в пекарната — обади се глас зад гърба й.

Силия трепна и се обърна. Главата й се блъсна в отворената врата.

— По дяволите! — изруга тя, усещайки как стомахът й се сви на топка. — Това беше нарочно, нали?

— Уплаших ли те? — попита с усмивка Клайн.

— Понякога се държиш като истински гадняр!

Клайн сбърчи вежди и скептично поклати глава.

— Хайде, заключи колата и ела да се поразходим — предложи той.

„Парнасъс“ леко се разширяваше към Ъпър Хейт, откъдето започваше един богат и добре поддържан квартал. Старите триетажни къщи бяха спретнати и чисти, също като паркираните от двете страни на улицата коли, почти скрити под короните на дърветата.

Мълчанието на Клайн продължи почти половин пряка, а топката в стомаха на Силия бързо увеличаваше размерите си. Не можеше да повярва на случващото се. Как е възможно, по дяволите?

— Изникна нещо непредвидено — започна най-сетне той. — Налага се да направиш още едно посещение в офиса на онази психоаналитична.

— О, така ли? — каза със свито сърце Силия.

Как ли му прозвуча това, запита се тя. Естествено или може би нервно?

— Да.

— Кога?

— Тази вечер.

— Тази вечер? Мамка му! Но защо… какво се е…

Тя рязко млъкна.

— Какво има? — внимателно я изгледа той.

— Какво ли?

— Не можеш ли да го направиш довечера?

— Мога, разбира се — сопна се Силия, влагайки в интонацията си максимален сарказъм, вероятно за да скрие обземащия я страх.

— Малко си нервна — отбеляза той.

По дяволите! Нима беше преиграла?

— Нервна съм, защото преди малко ужасно ме изплаши! — все така сопнато рече тя.

Той я поведе надясно към „Белведере“ — тиха зелена уличка със спретнати дървени къщи с широки веранди. И тук беше задръстено с коли, без нито едно свободно място за паркиране.

— По всичко личи, че има нещо ново — добави Клайн.

— Така ли?

— Имаш ли… някакви притеснения?

— За какво?

— За промяната в графика?

— Не.

— Изглеждаш ми неспокойна.

— Не съм неспокойна. Мога да го направя и със затворени очи.

— Това не звучи ли прекалено самоуверено?

— Защо? Ще се откажеш ли, ако ти звучи обратното?

— Не, разбира се… Но малко предпазливост няма да бъде излишна.

— Не искам да ме спипат — тръсна глава тя. — Това достатъчно предпазливо ли ти звучи? Освен това парите ми трябват.

От някакъв заден двор ги залая куче. Или ги беше подушило, или просто се беше доверило на шестото си чувство. Тук-там прозорците синееха от включените телевизори. Мракът се сгъстяваше. Уличката беше все така безлюдна.

Подминаха следващите две къщи в пълно мълчание.

— Струваш ми се напрегната — продължи в същия тон той.

Сърцето й се сви, не й достигаше въздух.

— Аз пък си мислех, че те тревожи прекалената ми самоувереност.

— Нагла и въпреки това напрегната — поклати глава Клайн.

По дяволите! Нима бе надушил нещо? Силия реши да измести разговора към него.

— Какво става? — изгледа го тя. — Звучиш ми доста двусмислено. Може би ти имаш някакви притеснения?

Той не отговори. А Силия физически усети как претегля думите й. Мръсникът беше надушил нещо. Тялото й потръпна от напрежение.

Тя беше наперена както винаги. Качество, което я правеше страхотна в леглото. И което със сигурност щеше да я накара да приеме извънредната поръчка. Плюс парите, разбира се. Парите наистина й бяха нужни.

Но въпреки това той усещаше, че с нея става нещо. Може би обикновена нервност, която отказваше да признае. Това чувство му беше познато. Неволна кашлица за прочистване на гърлото, несигурност пред новата ситуация. Всеки го беше изпитвал.

— Сигурен съм, че трябва да го направиш тази вечер — най-сетне обяви той.

— Нали вече го каза?

— Да.

От къщата наблизо се разнасяше приятен аромат. Готвеха нещо хубаво, с много подправки, но той не успя да определи какво е то.

— Не те разбирам. Ще го правим ли или не?

— Не знам. Може би.

Той изпитваше противоречиви чувства. Искаше му се малко да я притисне, за да разбере какво се крие зад странното й поведение. Да го усети. Но, от друга страна, нямаше желание да я разстройва преди онова, което предстоеше да свърши.

Силия спря и се обърна към него. Светлината от близката веранда беше достатъчно силна, за да види изражението на лицето й.

— Хей, какво ти става? Ако искаш да ми кажеш нещо — давай. Няма смисъл от намеци, които не разбирам. И нямам представа какво си намислил.

Това дойде малко неочаквано, но му хареса. Беше казано на място.

— Ти си уплашена от нещо, а това плаши и мен.

Тя се втренчи в него. Мълчанието й продължи само миг повече от очакваното. Дори на слабата светлина можеше да отгатне, че е смутена.

— Добре де, така е — внезапно се предаде тя. — Аз… Всичко това малко ме изнервя. Не знам защо. Давам си сметка, че няма да бъде по-различно отпреди, но… Изскачаш изневиделица, плашиш ме до смърт, а после ми възлагаш спешна задача. Питам се какво ще бъде различно. Може би други хора около сградата, друг начин на действие… Това ми се отразява, разбираш ли? Защото е неочаквано, защото ме хващаш неподготвена. Не исках да го забележиш, но явно не успях да го скрия…

Тя млъкна. Овладя се бързо. Или по-скоро успя бързо да го демонстрира. Но вече беше късно. Беше смъкнала маската си, макар и за частица от секундата. Фатална грешка.

— Разбирам, всичко е наред — кимна той. — Да си вървим.

Той обърна гръб на светлината и пое обратно към „Парнасъс“. Умът му превключи на двойно действие. Престори се, че поддържа разговор, с цел да успокои опънатите й нерви и да я убеди, че не се е усъмнил в театъра, който тя разигра преди малко. Свързаните с това фрази идваха от онзи мозъчен център, който поддържаше рутинните действия. Те не се нуждаеха от преценка и обмисляне просто защото бяха машинално запаметен рецитал.

Но другата част от съзнанието му използва същите фрази по коренно различен начин — като маховик, обработващ мислите му със светкавична бързина, който се плъзга над белия шум на собствения му глас и се фокусира с лазерна точност върху предателството й.

Защо лъжеше тази жена? Какви бяха най-логичните и очевидни причини да го прави?

Първо: може би онова, което току-що беше казала, действително се дължеше на нервност и страх. Беше се сблъсквал с подобно поведение и преди, включително и при професионалисти. Което означаваше, че лесно би могло да се случи и с нея. Но ако казаното от нея беше истина, значи лъжата се отнасяше за нещо друго.

Второ: може би бе започнала да мисли как да използва файловете в своя полза. Може би бе решила да направи копия и за себе си. Дали не бе измислила някоя малка схема за рекет? Дали не й бе хрумнало да продаде информацията, съдържаща се във файловете? Тя беше алчна за пари — може би по-алчна, отколкото той си беше представял.

Трето: може би я бяха спипали при последното проникване и сега някой я използваше за свои цели. Но това му се струваше малко вероятно. Преди всичко беше далеч по-спокойна при срещата им след изпълнението на задачата, отколкото в момента. Онова, което я тревожеше, несъмнено се беше случило по-късно.

Имаше и други логични обяснения извън очевидните възможности. Но нещо му се губеше и именно то беше причина за алармените сигнали, които звучаха в главата му.

— Виж какво ще ти кажа — започна той, когато бяха на няколко крачки от колата на Силия. — Нека направя още една проверка, преди да реша дали изобщо има смисъл да те пращам там. Ще ти звънна веднага след това.

Тя го изгледа внимателно, опитвайки се да разгадае изражението му на светлините от пекарната. После слезе на платното и тръгна да заобиколя колата си. Отключи я и за последен път го погледна над покрива.

— Ще ти се обадя — увери я той.

Силия отвори вратата и седна зад волана. Миг преди да потегли, той видя как тя натиска бутона за заключване на купето.

31

Докато Вира съчиняваше бележките за фалшивите сеанси с Елиз и Лори, Фейн излезе да се поразходи в сгъстяващия се мрак на Хайд стрийт. Не след дълго стигна до Хейстингс Терас и свърна в задънената уличка. Микробусът на Джон Бюкър беше паркиран близо до едно антикварно магазинче.

Фейн почука на прозореца и Рома плъзна вратата настрани. Той се качи при тях.

— Мисля, че сме в добра форма — бодро докладва Рома, докато слагаше капачката на пластмасовата си чаша с кафе. — Екипът на Либи вече е в района и заема позиция. Основната им грижа е да останат незабелязани.

— Описа ли им общата картина?

— Да.

— Нещо ново от Силия?

— Не се е обаждала. Според плана и аз не бива да я търся. Разбрахме се да не контактуваме често в името на сигурността. Но тя знае, че може да ми се обади винаги когато нещо я притесни. Така ще бъде по-концентрирана върху основната си задача.

— Има ли готовност Ерик?

Въпросът му беше отправен към Бюкър, който кимна.

— Ще му звънна в мига, в който сме сигурни, че шоуто започва. Ще пристигне за десет минути.

Ерик Као беше асистент по обработка на компютърни данни в Бъркли. Бюкър редовно го използваше при подобни задачи. Когато откриеха компютрите на Крол, той щеше да реши на място дали да копират файловете, или просто да отнесат всичко със себе си. Ако второто се окажеше невъзможно, щеше да се наложи да копира цялата информация, а после да я изтрие от компютрите на Крол. Не биваше да остане нищо, свързано с Вира и нейните пациентки.

— Обработихте ли колите?

— В момента го правим — отвърна Бюкър и кимна към мониторите.

Всичките шест автомобила на участниците в операцията (Фейн, Рома, Марк, Либи, Рийд и Бюкър) трябваше да бъдат оборудвани с проследяващи устройства, появяващи се на екрана под формата на различно оцветени точки. В тях щяха да бъдат монтирани и монитори с оглед всеки да знае къде се намират колегите му.

Фейн реши да лепне датчици и на колите на Елиз и Лори, но без да ги информира за това. В момента Рийд ги издирваше. Либи и нейният екип бяха специалисти по дистанционно наблюдение, което им позволяваше да „покриват“ обекта от разстояние една пряка или повече.

В мига, в който Крол се появеше на среща с една от любовниците си, те щяха да поставят маркер и на неговата кола — разбира се, ако успееха да я локализират.

Фейн и Рома слязоха от микробуса и застанаха под навеса на антикварното магазинче, от който се стичаха дъждовни капки.

— Как мина срещата при Вира?

— Напрегнато беше. И двете ще ни сътрудничат, но нямаха достатъчно време да осъзнаят какво всъщност им се случва.

— Имаш ли представа какво ще кажат?

— Не. Самите те няма да знаят, докато не се изправят лице в лице с Крол. Това ми е съвсем ясно. Подробно им обясних от какво се нуждаем и как трябва да се държат, за да не го подплашат. Повторих им го няколко пъти, обсъдихме нещата стъпка по стъпка.

— А дали ще се справят? — попита тя.

Фейн сви рамене. Както винаги, Рома стигаше до най-същественото.

— Налага се да рискуваме — каза той.

И двамата разбираха, че емоционалната обвързаност на двете жени с Крол е най-слабата точка в плана на операцията. Може би щяха да запазят хладнокръвие, може би не.

— А как се държи Вира?

— Не знае на кой свят се намира. Както и другите. Най-много ги плаши неизвестността, това, че не разбират защо Крол върши всичко това. Предполагам, че в момента Елиз и Лори си припомнят всяка дума, изречена пред него — нещо, което със сигурност засилва объркването им.

— А той не е потърсил никоя от тях след последните им срещи, така ли?

— Не е. Предполагам, че това е нормално. Обикновено им се обажда около седмица след последната среща. — Погледна часовника си и добави: — Май е време да се връщам там.

В девет без четвърт Вира най-сетне приключи с вкарването на фалшивите бележки за сеансите с Елиз и Лори. Процесът се оказа доста странен. Жените се редуваха пред компютъра в дъното на кабинета, за да обсъдят подробностите заедно с нея. По този начин нито Фейн, нито онази, която чакаше реда си, имаха възможност да чуят какво си говорят. Ако последиците от ситуацията не бяха толкова плашещи, приглушените разговори със сигурност щяха да им се сторят абсурдни и смешни. Но предвид високия залог на никой от присъстващите не му беше до смях.

Онази от двете жени, която чакаше реда си, предпочиташе да мълчи. Или крачеше напред-назад, или просто стоеше пред прозореца и гледаше към сгъстяващия се мрак.

Приключила поредния сеанс, Лори отстъпи мястото си на Елиз, погледна Фейн и отиде до прозореца. Той застана до нея. Известно време мълчаха и се взираха навън.

— Какво ще стане, когато… когато получиш от него онова, което ти трябва? — прошепна след дългата пауза тя.

Той не беше склонен да обсъжда тази тема.

— Няма как да знам предварително.

— Не съм толкова глупава! — каза тя. — Знам, че си мислил по този въпрос. В твоя бизнес — какъвто и по дяволите да е той — това е задължително. Какво ще правиш с него?

— Вариантите са толкова много, че точната прогноза е невъзможна.

— Тогава нека не бъде точна. Дай ми няколко от възможните сценарии. — Гласът й прозвуча уверено. Очевидно нямаше да му позволи да я залъгва. — Не можеш да го предадеш на полицията, нали? Той знае… Всъщност един Господ е наясно какво знае… Но със сигурност ще изпее куп интересни неща пред всеки, който прояви желание да го слуша. А това противоречи на намеренията ти да държиш нещата под похлупак. Всичко ще излезе наяве.

— Не мога да обсъждам това с теб — заяви Фейн.

— О, така ли? — повиши тон тя и неволно се озърна към Вира и Елиз в другия край на стаята. — Може би искаш да кажеш, че не съм в положение да изисквам каквото и да било? Права ли съм?

Втренчи се в него. Въпросът й беше риторичен, но това не й попречи да го зададе настойчиво.

— Едва ли имаш представа как се чувства човек, попаднал в такава ситуация — добави тя. — Знаеш ли какво най-много ми се иска в момента? Разбира се, освен желанието да се отърва от този кошмар. Искам да знам със сигурност какво ще стане с него! — Пристъпи по-близо, сниши глас и кимна към Вира. — След два часа унижения това е най-важният въпрос, който ме вълнува… Най-важният, разбираш ли?

Беше толкова близо, че той усети дъха й върху лицето си.

— Приключихме — обади се от другия край на стаята Вира.

Лори дори не мигна. Очите й останаха заковани в лицето на Фейн, но той не разбираше сигналите, които тя му изпращаше.

— Това беше всичко — добави Вира и стана от мястото си.

Елиз се отдалечи от компютъра, без да гледа никого. Вира беше изтощена, с изопнато лице, сякаш беше преживяла нещо невероятно жестоко. Тя погледна към Фейн, понечи да каже нещо, после се въздържа.

Той отново погледна часовника си.

— Да изчезваме от тук. Колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Каква е следващата стъпка? — обади се Елиз. — Имам предвид в момента?

— Отиваме си по домовете — отвърна той, оглеждайки лицата на двете жени. — Ако той направи опит да се свърже с вас, преди да сте се чули с мен, не говорете с него, а веднага ми се обадете. Иначе щом разберем, че е взел файловете, един от нас ще ви предупреди къде ще бъде следващата ни среща, на която ще решим какво да правим.

— Не може ли да го решим още сега? — попита Лори.

— Не, защото не знаем на коя от вас ще се обади. Има вариант да звънне на едната просто ей така, да си побъбри, а да си уреди среща с другата. Наистина няма начин да отгатнем как ще реагира на новите записки. — Погледна към Вира и добави: — Може би там има нещо, което ще го накара да се свърже с тях?

— Именно — кимна Вира.

Гласът й прозвуча тревожно.

— Добре — въздъхна Фейн. — В такъв случай ще чакаме.

32

В десет без четвърт Крол спря в уличката срещу апартамента на Силия и изключи двигателя. Цяла вечер беше мислил за странното поведение на тази жена. Заключението му беше, че тя планира някаква измама.

Това не го изненада. Силия беше много по-схватлива и изобретателна от Трейси Ли. Очевидно беше оценила потенциала на файловете още при първото си проникване в офиса на Вира Лист. Това беше основният недостатък в системата му: ако някой бе достатъчно умен да преодолее компютърните защити, той със сигурност щеше да може да оцени и стойността на откраднатото.

Най-вероятно беше потърсила помощта на някого, на когото може да вярва, безскрупулен като нея. Нищо не й струваше да копира информацията на повече флашки. Един час в интернет бе достатъчен, за да идентифицира всички жени. Силия беше умна, но повърхностна. Едва ли й бе хрумнало нещо друго, освен изнудване.

Беше бесен, защото не можеше да й вярва повече, а нямаше друг, който да я замести. На всичкото отгоре все още не беше довършил обработката на Лори и Елиз.

Имаше доста работа, въпреки че беше прочел бележките на психоаналитичката за последната им среща. Но Силил се беше превърнала в заплаха. По дяволите!

Анализирайки ситуацията със Силия на фона на трудните последни контакти с Лори и Елиз, той нямаше как да не забележи отрезвяващата тенденция към нестабилност. Първо трябваше да отстрани най-слабата брънка, за да се успокоят нещата. А после щеше да мисли как да възстанови достъпа си до файловете на Вира Лист.

Крол слезе от колата и се насочи към кръстовището с „Помройт“. Силия живееше на последния етаж на стара двуетажна къща, разположена в началото на стръмната улица. Пое по тясното външно стълбище и почука на вратата.

Броячът в главата му се включи.

— Кой е? — прозвуча отвътре напрегнатият глас на Силия.

— Аз съм, Робърт.

— Клайн?

— Да. Имам инструкции за теб.

Тишина. Дали звънеше на някого? Вратата се открехна и Силия надникна през процепа.

— Хей, нося ти информация — подхвърли с небрежна усмивка той.

— Господи! Защо идваш тук?

— Да ти направя едно много изгодно предложение.

— Но защо просто не ми се обади? — продължаваше да се колебае тя.

— Какво ти става? Нима искаш да сляза обратно по стълбите и да ти звънна от улицата?

Тя извъртя очи и отвори.

Озоваха се в малка дневна с врати, които водеха към кухнята и спалнята. Обзавеждането беше ретро, втора употреба. Силия беше облечена със стари дънки и прилепнало черно поло. Стоеше на разстояние от него със скръстени пред гърдите ръце и тревожно изражение.

— Предложение, значи — повтори тя.

— Съпругата ми е наела частен детектив, който проверява финансите ми — започна Клайн. — В момента е във Вегас, където е част от бизнеса ми. Аз също наех частен детектив, който да провери какво става. Приготвил ми е флашка, но някой трябва да я донесе. Не искам да ми я праща по пощата. Предлагам да вземеш нощния полет до там и да се върнеш утре сутринта.

— Тази вечер? — попита Силия и сбърчи вежди. — Ами онази работа с Лист?

— Първо ще свършим нея, а после ще те закарам на летището.

Тя го загледа изпитателно и подхвърли:

— Спомена за много изгодно предложение.

Тази жена никога не забравяше за парите.

— Поемам всичко — билети, хотел, храна. Плюс три бона чисто.

Силия мълчеше и го гледаше. Той я остави да пресмята плюсовете и минусите на офертата на фона на онова, което бе намислила. Но минуси едва ли щеше да открие.

— Трите хилядарки ги получаваш веднага. Плюс уговорения хонорар за сваляне на файловете от компютъра на Лист.

Той бръкна в джоба на палтото си, извади плик и й го подаде.

Тя го отвори и преброи парите.

— Трябва ли да стане точно тази нощ?

— Човекът ми във Вегас чака.

— Но утре трябва да съм на работа.

— Виж какво, за толкова пари спокойно можеш да се престориш на болна. Утре е петък. Пусни един имейл на шефа си. Кажи му, че имаш температура и повръщаш. Ще отидеш на работа в понеделник.

Беше готов да се обзаложи, че жената срещу него няма да му върне плика.

Той не й изглеждаше особено притеснен или напрегнат. Просто искаше някой да му свърши работата. Тя задържа плика по-дълго, отколкото трябва, продължавайки да пресмята резултатите от онова, което предстоеше да извърши.

Линда вече беше организирала наблюдението в офиса на Лист и щеше да я заснеме как прониква с взлом. Можеше да я информира за офертата направо от там.

Но как щяха да реагират Линда и Таунсенд на внезапното й заминаване за Вегас? Независимо от намеренията им спрямо Клайн тя беше готова да заложи половината от съдържанието на плика в ръцете си, че няма да имат нищо против малката й екскурзия до Града на греха. Просто щяха да й дадат зелена светлина — разбира се, при условие че ги държи в течение за всичко.

Не виждаше никакви рискове. Нали в крайна сметка искаха да им бъде информатор? Нали казаха, че може да задържи парите, които й плаща Клайн, по дяволите?

— Добре, ще го направя — изрече на глас тя.

Първата й работа беше да се свърже с гласовата поща на шефа си в Медицинския център на университета и да го предупреди, че е болна. После нахвърля малко дрехи в един сак, а Крол й продиктува джиесема на своя човек във Вегас, след което и името на хотела, в който щеше да отседне. Електронният билет за полета бил в колата му.

Докато наблюдаваше как подрежда бельото си в сака, му мина през ума да я замъкне в леглото. Тя би го направила — ако не за друго, то поне за да не рискува трите хилядарки, които току-що беше получила. Въздържа се, разбира се. Броячът вече беше включен.

— Хей, я виж това! — внезапно се обади Бюкър.

Рома вдигна поглед от някакъв миналогодишен брой на списание „Уайърд“, който беше открила под близкия монитор в микробуса на Бюкър. На екрана се появи фигурата на Силия Негри.

— Какво става? — попита тя и погледна часовника си. — Защо не се обади, по дяволите?

Бюкър протегна ръка и нервно завъртя копчето за усилване на звука.

Силия прекоси с бърза крачка чакалнята и влезе в кабинета на Вира. После, без да губи нито секунда, включи компютъра и вкара флашката, която висеше на кожена каишка на врата й. Пръстите й пробягаха по клавиатурата. Изчака прехвърлянето на данните да започне, вдигна глава и се озърна.

— Не знам къде са камерите, но се надявам да ме чувате — бързо започна тя. — Не успях да ви се обадя, защото той през цялото време беше с мен. След като приключа тук, ще ме закара на летището. Иска да му свърша една работа във Вегас.

Разказа с няколко думи за изненадващото посещение на Крол в дома й преди около час, за предложението му, заплащането и бързото връщане обратно.

— Ако имате нещо против, веднага ми се обадете. Но аз вече взех парите, те са у мен… Мисля, че ще се усъмни, ако изведнъж се откажа.

Рома не можеше да повярва на ушите си.

— Нима иска да каже, че той лично я е закарал? — смаяно прошепна тя.

— Така изглежда — отвърна Бюкър и докосна копчето за звука.

В главата на Рома се появиха безброй догадки.

Силия седеше на стола и сякаш се вслушваше в нощните шумове на празната сграда. Все още не знаеше къде да гледа, за да бъде с лице към камерите.

— Ще й се обадиш ли? — попита Бюкър.

— Ами…

Силия почука два пъти по клавиатурата.

— Ще се обадиш ли на Либи? — попита Бюкър.

Рома откъсна поглед от Силия. Умът й бясно препускаше.

— Почти свърших тук — подхвърли Силия. — Набирането на телефонен номер едва ли отнема толкова дълго време. Предполагам, че нямате нищо против онова, което ви казах, след като не ми звъните.

Компютърът издаде тихо писукане и тя измъкна флашката.

Рома не можеше да отдели поглед от нея.

— Не, няма да й се обадя — отвърна тя на въпроса на Бюкър. — Силия ще бъде навън само след пет минути, а това е крайно недостатъчно, за да променим плановете си и да я последваме в мъглата. Освен това проследяването му до летището е много рисковано. При друг обект може би щях да опитам, също и ако бяхме поставили проследяващо устройство в колата му. Но сега е изключено. Не можем да тръгнем по следите на човек като него. Имаме по-добър план и ще се придържаме към него.

Силия вече изключваше компютъра.

— Тя взе каквото трябваше — добави Рома. — Дотук добре…

Останаха да наблюдават как Силия изключи осветлението, прекоси чакалнята и излезе през входната врата.

— Той може да е само на една пряка от нас, по дяволите! — не се сдържа Рома, измъкна блекбърито си и набра Фейн.

33

Крол беше паркирал две пресечки по-надолу, на „Таркин“ и „Ломбард“. Стоеше на отсрещния тротоар. Погледна часовника си в мига, в който Силия се качи в колата. Мъглата беше толкова гъста, че по-скоро я чу, отколкото видя.

Изчака пет минути. Точно толкова, колкото трябваше. После прекоси платното и отвори вратата. Осветлението в купето не се включи. Силия не се впечатли, защото бе свикнала с този трик.

— Всичко е точно — докладва тя и свали флашката от шията си.

Докато ръцете й още бяха във въздуха, той светкавично се пресегна и сграбчи здравата кожена каишка. Стегна я силно, използвайки цялата си тежест. Тялото й се изви като дъга и се повдигна от седалката. Част от гъстата й коса попадна под примката и забави ефекта на задушаването. Смъртта не настъпи веднага. Тя се бореше мъжки. Зарита по таблото с такава сила, че го спука. За наказание той стегна още повече примката и разкъса кожата й.

Когато остана неподвижна, той изчака няколко секунди и разхлаби хватката си. Пръстите му се плъзнаха надолу, докоснаха едрата й топла гръд, а после се преместиха върху сънната артерия. Пулс нямаше.

Крол пъхна флашката в джоба на палтото си. Извади телефона и ключовете от чантата й и прибра близо четирите хиляди долара, които й беше дал. После я бутна на пода.

Следващите петнайсет минути щяха да са критични. Тялото на Силия можеше да бъде забелязано от всеки, който надникнеше в колата. Но той искаше да бъде до него и нямаше намерение да го прехвърля в багажника. Освен това ставаше въпрос за много кратко разстояние.

Включи двигателя, прекоси „Неонът“ и започна да се спуска по стръмната Ларкин стрийт. Четири преки по-долу се намираше Гирардели Скуеър, където обръщаше трамваят. Непосредствено преди него „Ларкин“ завиваше наляво и заобикаляше хълма. Крайната му цел беше продъненият покрив на изоставен воден резервоар в Ръшън Хил.

Той спря до тротоара и извади очила за нощно виждане от черния сак до себе си. Бързо огледа пространството между резервоара и близките къщи. То беше оградено от гъсти храсти и телена мрежа, покрай които се виждаше пешеходна пътека с парапети.

Пусна колата по инерция и зави зад ъгъла, после се спусна към Франциско стрийт. Наближавайки колелото на трамвая, той протегна ръка и отключи дясната врата, без да я отваря. Продължи още малко надолу, изгаси фаровете и спря близо до храстите.

Изскочи бързо навън, измъкна тялото на Силия и го просна на земята. Натика го в храстите близо до пътеката, после се върна зад волана и премести колата половин пряка по-надолу, близо до „Полк“.

Пое по обратния път. След минута-две стигна до мястото, сложи си очилата за нощно виждане и потъна в храстите. Единственото живо същество наоколо, уловено от прибора, беше котка, която се приближаваше по пътеката.

Тялото на Силия се оказа на една ръка разстояние. През очилата изглеждаше черно, което означаваше, че все още излъчва топлина. Той я завлече по-навътре в храстите и я съблече. После промуши голото й тяло под телената мрежа. Приборът регистрира в черно дупката в покрива на резервоара.

На север от резервоара се разкриваше гледка към бреговата линия. Два високи жилищни блока стърчаха на хълма южно от него. Апартаментите в тях със сигурност бяха скъпи заради страхотната панорама. За съжаление те гледаха и към резервоара, което означаваше, че той щеше да бъде на открито най-малко две минути, докато влачеше тялото на Силия към дупката в покрива. Но тъмнината и мъглата бяха на негова страна. Излезе на открито и повлече трупа към покрива на резервоара. Това се оказа по-лесно, отколкото очакваше, въпреки че бедрата й се закачаха в пироните и назъбените краища на дъските.

Покривната конструкция беше паянтова. Като внимаваше да не падне в дупката заедно със Силия, той я избута до ръба, спря за миг и я тласна леко. Подчинявайки се на земното притегляне, тялото й изчезна в дупката.

Секунда по-късно се чу глух удар. Трупът беше паднал на дъното на празния резервоар.

След пет минути Крол лежеше в храстите и правеше опит да успокои дишането си. Засега резервоарът беше по-добро място за трупа, отколкото водите в залива или океана, които можеха да го изхвърлят още преди да се е разложил. Не се знаеше кога щяха да открият тялото на Силия в изоставения резервоар. С малко късмет плъховете и влагата щяха да се погрижат за нея.

Събра дрехите й и се върна при колата. Няколко минути по-късно ги изхвърли в голям контейнер за смет, след още двайсет вече изкачваше стълбите към дома й на „Помройт“. Първата му работа, след като стигна до последния етаж, беше да развърти крушката на площадката, като използва латексови ръкавици. После отключи и влезе. Измъкна два големи куфара изпод леглото й в спалнята. Събра в тях всичките дрехи от гардероба и от чекмеджетата на скрина. Обувките и ботушите сложи в другия куфар, след което отиде в банята. Опразни съдържанието на шкафчето за лекарства в една калъфка от възглавница, там сложи и шампоаните и салфетките, които намери под умивалника. Целта му беше всичко да изглежда така, сякаш Силия е заминала някъде за дълго.

Натоварен с куфарите, Крол излезе на улицата и пое надолу по склона. Стигна до колата й. Пъхна куфарите и калъфката в багажника. Остави ключовете на таблото и пое обратно към мястото, където беше паркирал своята кола.

По пътя измъкна мобилния си телефон и набра един номер.

— Паблито, обажда се Боб Мей. Имам работа за теб.

Продиктува адреса и регистрационния номер на колата и добави:

— Колата е отключена, ключовете са на таблото. Направи така, че да изчезне.

След двайсет и четири часа колата на Силия щеше да се озове в Мексико. Пет-шест дни по-късно някой щеше да прояви интерес към отсъствието на Силия и щеше да открие, че апартаментът й е празен. В град, в който млади жени като нея постоянно изчезваха безследно, тя трябваше да има изключително енергични роднини, които да убедят полицията, че действително е изчезнала, а не се е запиляла някъде.

Но ако нямаше такива роднини и ако никой друг не се загрижеше за нея, Силия Негри просто щеше да престане да съществува.

34

Когато Рома се обади с новината, че Силия Негри е свалила фалшивите файлове, Фейн и Вира седяха на кухненската маса и ядяха храната, която си бяха взели от тайландския ресторант близо до пристанището. И двамата се изненадаха, защото бяха напуснали офиса на Вира само преди два часа.

Фейн смяташе, че тя го кани у дома си, за да му разкаже подробности или просто да му зададе някои въпроси относно случилото се в офиса й по-рано. Но когато седнаха на масата, Вира остана вглъбена в себе си и след първите няколко хапки загуби апетит. Сега остави вилицата и отпи глътка зелен чай.

— Май допуснахме грешка — промълви тя и за пръв път от доста време го погледна в очите.

— Каква грешка?

— С цялата тази работа.

— Защо?

— Само като си помисля какво може да се случи… Има безброй варианти с пагубни последици… — Отмести поглед от лицето му и извърна глава към слабо осветената дневна. — Не мисля, че розовите надежди, с които се обърнах към теб преди четири дни, ще оцелеят при всички тези мрачни възможности.

— Не виждаш нищо оптимистично, така ли?

— Недостатъчно.

— Недостатъчно за какво?

— За да се оправдаят рисковете, които се увеличават с всяка минута.

— Не съм убеден, че Елиз и Лори ще се съгласят с това мнение.

Но Фейн не се чувстваше способен, пък и не беше негова работа да я успокоява. Ситуацията беше лоша за всички.

— Какво включихте в изфабрикуваните бележки? — попита той.

Тя стана и се зае с чиниите просто за да върши нещо с ръцете си, докато мисли. Той взе картонените кутии, а тя му посочи кошчето за боклук, изплакна чиниите и ги сложи в миялната. После избърса ръцете си и седна на мястото си.

— Исках да поговорим за това… Помниш ли Брита Уестън — моята пациентка, която безпричинно сложи край на живота си?

Фейн кимна.

— Нямаше да се изненадам, ако на нейно място бяха Елиз или Лори — продължи тя. — И двете са правили подобни опити, и то напълно съзнателно. Спасили са се по една случайност, като Лори е била открита почти мъртва.

Това им се е случило малко преди да се обърнат към мен. Наложи се дълго да работя върху емоционалните травми, допринесли за отчаянието, което ги бе довело до опитите за самоубийство.

Нова глътка чай, нова пауза.

— Не би трябвало да ти казвам това и нямаше да ти го кажа… — Очите й най-сетне срещнаха неговите. — Но днес следобед, докато обсъждахме какво да му подхвърлим, и двете предложиха сценарии, които имаха пряко отношение към опитите им за самоубийство. От Елиз не бях чак толкова изненадана, защото инцидентът с Крол предишната вечер имаше връзка с нейния опит. И беше все още пресен в съзнанието й.

Но бях направо шокирана, когато и Лори предложи същото. Съвпадението беше твърде голямо. Разбира се, отчитам и подготовката на Крол, опитът му с разпитите. Психоаналитиците са изследвали тези техники, а също така и теориите зад тях. Чела съм много статии на тази тема… — Погледът й стана напрегнат. — Много от онези затворници са посегнали на живота си…

— Мислиш, че е тласкал Лори и Елиз към самоубийство? — вдигна вежди Фейн.

— Да. И именно затова те му подхвърлят подобни уловки. Никоя от тях не знаеше за какво сме разговаряли с другата, но въпреки това предложиха почти идентични сценарии.

— И поискаха точно тях да включиш в бележките си? — попита Фейн, смаян не по-малко от нея. — Че действително мислят за самоубийство?

— Лори дори подметна, че си представя сценарий, в който той й казва, че би желал да присъства, докато тя го прави. Разбира се, контекстите са различни, но примамката неизменно беше самоубийството.

— Но… Има нещо, което ми е трудно да приема — възрази Фейн. — Защо, по дяволите, ще ги манипулира в тази посока?

— Наистина изглежда безумно — каза Вира. — Но може би не и на него!

Фейн напусна жилището на Вира десет минути преди полунощ. Докато крачеше към колата си сред влажната тишина, той отново се замисли за вариантите, които можеха да използват спрямо Крол, след като му отнемеха файловете на Вира.

Едно от неговите основни правила и тези на Рома гласеше, че независимо от причините, поради които ги наемаха, те винаги трябваше да се стремят към заличаване на всички следи, водещи към евентуални проблеми. Невидимост. Анонимност. Мълчание. Никакви улики.

Но най-големите трудности, свързани с Крол, бяха други. Фейн усещаше, че този човек не признава безизходицата. Нито патовата ситуация, нито заплахите. Беше сигурен, че и Вира разбира това. Самото му съществуване означаваше, че рано или късно ще трябва да се изправят срещу него и да го отстранят завинаги.

Седна в колата и набра номера на Рома.

— Още пет минути и щях да те потърся — обяви тя.

— Къде си?

— У дома, тъкмо се събличам.

— Какво е станало?

— След като се чухме, позвъних на моя позната, която работи на международното летище на Сан Франциско. Помолих я да прегледа списъка на пътниците за всички полети до Вегас, но в него не фигурирало името Силия Негри.

— Може би използва друго име?

— Нищо подобно. След като се разделих с Бюкър, отскочих до дома й на „Помройт“.

— Що за глупост! — възкликна той, после бързо се овладя: — По дяволите, Рома!

— Тя ми беше дала ключ. Жилището й е празно, Мартин. Излизано. Няма дрехи, няма нищо. Липсват дори лекарствата в банята й. Изчезнала е.

— Може би се страхува повече, отколкото предполагахме.

— Крушката на входната площадка беше развинтена. Преди две вечери си беше наред. А вътре буквално ме побиха тръпки.

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, че не е избягала. Това е работа на Крол.

Изрече го с равен, но мрачен глас.

— Ако си права, значи самият той се е отказал от файловете на Вира — замислено промълви Фейн. — Или е решил, че не му трябват повече, или нещо го е подплашило и прекратява операцията.

Рома остави това без коментар. Той й разказа подробностите около изфабрикуването на фалшивите бележки, а после добави и странно съвпадащите идеи на двете жени по отношение на самоубийството.

— Не мога да повярвам! — изуми се Рома. — Господи, този човек наистина е болен!

— Колкото повече мисля върху това, толкова повече се засилва убеждението ми, че в случая има нещо много по-важно от личната психопатология на Крол — въздъхна Фейн.

Почти чуваше колко напрегнато работи мозъкът на Рома.

— Според Морети този човек е напуснал ЦРУ при неизяснени обстоятелства, но аз мисля, че става въпрос именно за техниките на разпит, които е използвал в рамките на „Програмата“ — добави той. — Ако прибавим към това поведението му към двете жени и току-що чутото от Вира, лесно ще разберем, че сме изправени пред доста опасни възможности.

— Например?

— Ами ако се окаже, че експериментите на Крол са били свързани с манипулации, тласкащи затворниците към самоубийство? Ако е използвал слабите страни в психиката им, за да ги доведе до пълно отчаяние и оттам до самоубийство? Това би означавало, че този човек притежава смъртоносни умения, които могат лесно да се пласират на пазара!

Само се замисли. Крол напуска ЦРУ и започва да работи за „Вектор“. Възлагат му наблюдение на Кърин и оттам научава, че съпругата му ходи на психоаналитик. Това за него е била отлична възможност да изпробва резултатите от предишните си експерименти. До този момент го е правил само в килиите за изтезание и „черните обекти“, но сега получава шанс да ги пробва и в „нормалния“ живот.

— Самоубийството като средство за ликвидиране? — замислено промълви Рома. — Но колко са потенциалните му мишени с нестабилна психика за подобен подход? Как би могъл да се добере до медицинските им картони? Не, струва ми се, че не може да има никаква практическа полза от всичко това.

— През последните десетина години се наблюдава бум в делегираното шпиониране — въздъхна Фейн. — Може би трябва да преосмислим старата шпионска идея за „мишените“. Ако притежаваш компания за шпиони под наем и разполагаш с изобилие от бивши разузнавачи, автоматично получаваш достъп до интересите на глобални корпорации, а и на цели държави. Лесно е да видиш как се размиват границите между тези два типа клиенти. А когато залогът е стотици милиарди долари, разликата между „конкурент“ и „враг“ просто изчезва.

Рома помълча известно време.

— Трудно ми е да мисля в подобни мащаби — призна тя. — Нима искаш да кажеш, че Крол предлага на пазара абсолютно невидим и перфектен начин за убийство, който автоматично би се превърнал в привлекателна опция за големите играчи от глобалните корпорации?

— Искам да кажа, че ако той може да докаже способностите си в тази посока, много хора ще му предложат работа — мрачно отвърна Фейн.

Рома отново замълча. Той разбираше, че прокарва хипотезата му през собствените си филтри.

— Нищо чудно, че Елиз и Лори са толкова потресени — обади се най-сетне тя. — Имали са мрачни предчувствия далеч преди Крол да стане лош с тях.

— Мисля, че ни чакат големи неприятности — въздъхна Фейн.

35

Лори Ча плуваше в басейна, гола и сама. Наоколо имаше палми, а отвъд зелената морава надничаше стара изоставена къща във викториански стил. Лори се гмурна към дъното, оттласна се с крака и се стрелна нагоре, към все по-оскъдната светлина на отиващия си ден.

Стигна до повърхността и изведнъж се блъсна в нещо меко и прозрачно. Над водата се разстилаше плътно, непробиваемо покривало. Объркана, тя заплува към края на басейна, но прозрачната материя стигаше и до него. Паниката й нарасна.

После над ръба на басейна се появи размазаната физиономия на мъж и тя извика за помощ. Мъжът се отпусна на четири крака и бавно запълзя по покривалото. Гол, пълзящ към нея по корем като гущер. Беше Крол. Но вместо да й предложи помощ, той просто се просна над нея, разкривил лице в грозна гримаса.

Лори изведнъж усети, че започва да се дави… дави…

Рязко отвори очи и жадно си пое въздух. Светът беше обърнат наопаки. Светлините на Бей Бридж мигаха под нея, а някъде над главата й светлееше сиянието на Оукланд.

Вратът я болеше. Тя избърса устните си, претърколи се странично и се покатери обратно в леглото. Колко време беше висяла с главата надолу?

Остана неподвижна, очаквайки чувството за равновесие да се завърне. Отметна сплъстената коса от очите си и надникна през чаршафите надолу към моста. Низът от светлини бавно дойде на фокус. Някой ден неизбежно щеше да прекали с дозата на проклетите приспивателни, щеше да ги преглътне с малко повече алкохол и щеше да се убие — ей така, от глупост, като най-обикновена плиткоумна азиатка, каквото всъщност си беше…

Обърна глава и погледна стенния часовник, който показваше малко след полунощ. После си спомни, че Ричард е в Чикаго. Разбира се, това нямаше значение. Тя винаги беше сама. Сред прекрасните, предлагащи смайваща гледка стаи. И смразяваща самота.

В съзнанието й изплува Елиз. Снощи, след като напуснаха кабинета на Вира Лист, двете излязоха заедно във входното фоайе. Там Лори импулсивно й даде телефонния си номер. Елиз се изненада, но очевидно изпита чувство на благодарност. На свой ред и тя й продиктува номера си — сякаш и двете имаха рядка кръвна група и искаха да поддържат връзка помежду си. Изключително важна връзка на фона на всичко останало.

Тя се надигна до седнало положение, кръстоса крака като йога и придърпа чаршафа в скута си. Там, високо горе, на двайсет и осмия етаж над Бей Бридж. Замисли се за странния следобед, който беше прекарала в офиса на Вира Лист. За още по-странния начин, по който двете с Елиз се редуваха пред компютъра на психоаналитичката, предлагайки шепнешком различни варианти за противопоставяне на гадняра Крол.

И за Таунсенд, който беше не по-малко хубав и загадъчен от Крол, но без сатанинското му излъчване. За нея той беше непознат, но Вира очевидно му вярваше, а тя вярваше на Вира. Въпреки това приемаше Таунсенд с известни резерви.

Как ли го възприемаше Елиз? Дали бе споделила с него толкова много неща за връзката си с Крол, колкото самата тя му беше разказала? Дали тази връзка бе по-различна от нейната? Таунсенд твърдеше, че Крол е използвал файловете на Вира, за да изгради отношенията си с тях. Какво, по дяволите, правеше този човек?

Мамка му! Нещата бяха страшно объркани!

Тя посегна към джиесема, който лежеше на нощното шкафче до леглото.

— Ало? — прозвуча дрезгавият глас на Елиз.

Задрямала ли беше? Или леко пийнала?

— Обажда се Лори…

Насреща се възцари колебливо мълчание, после:

— О, да, разбира се.

— Мисля, че трябва да поговорим.

Срещнаха се в един от малкото грил ресторанти в района, който затваряше късно и се намираше на приблизително равно разстояние от дома на Лори в Ринкън Хил и този на Елиз в Пасифик Хайтс.

Седнаха на маса близо до прозореца, далеч от останалите посетители. В този късен час нямаше много хора — само няколко двойки и обичайните самотници на бара. До затварянето оставаше само един час.

Поръчаха си кафе и подеха разговор. Въпреки ограниченото време, с което разполагаха, започнаха с обобщения, а после преминаха към по-конкретните неща, за да се опознаят. Не след дълго вече не криеха нищо една от друга и сякаш нямаха търпение да споделят облекчението си от факта, че никоя от тях не е сама в кошмара, наречен Крол. Бяха единствените членове на специално подбрана група оцеляващи, тайно сестринство, състоящо се само от тях двете.

Но не се чувстваха по един и същ начин. Елиз си даваше сметка за това по-добре от Лори. За нея болката от измамата на Крол беше много по-дълбока, отколкото Лори можеше да разбере. Тя стигаше чак до сърцето и никаква обективност не беше в състояние да я премахне.

— Все пак една от нас ще трябва да осъществи поредния близък контакт с този мръсник — въздъхна Лори.

Елиз само кимна. До този момент не си беше позволявала да мисли за това.

— А и Таунсенд — добави Лори. — Не е лесно да го опознае човек. Макар че сигурно знае какво върши. Ти вярваш ли му?

— О, да.

— И аз — кимна Лори и се огледа. — Но… Всъщност той не каза как ще ни отърве от Крол, нали? А това беше единственият смисъл да разговарям с него… Всъщност знаеш ли истинското му име?

Елиз поклати глава.

— Пак ти казвам, аз разговарях с него само защото се надявам да ме отърве от онзи мръсник. Но как ще го направи? Усещам, че прибързвам, но все пак искам да знам какво ще последва…

— Според мен трябва да караме поред — каза Елиз. — Първо ще трябва да си върнем файловете. Лично аз ще се чувствам много по-спокойна, ако знам, че няма да ме изнудва с тях.

Лори кимна в знак на съгласие и погледна встрани. Тялото й беше леко извърнато, за да може да кръстоса краката си. Глезенът й отново започна да се поклаща. Елиз беше забелязала как го прави още в офиса на Вира Лист, особено когато е нетърпелива или ядосана.

— А ти какво мислиш? — попита тя.

— Предполагам, че Таунсенд има някакъв план — отвърна Лори, но тонът й не беше убедителен.

— Казваш го, сякаш не е така.

— Миналото на Крол не ми излиза от ума — погледна я Лори. — Все пак не знаех нищичко за него, когато помолих Таунсенд да го прогони от живота ми. Мислех си, че… че просто е някакъв откачалник, който ще се уплаши и ще изчезне. Но онзи Крол, който описа Таунсенд, съвсем не прилича на човек, който се плаши толкова лесно… И това ме побърква!

Очите й се извърнаха към мократа от дъжда улица.

— Подозирам, че преценката на Таунсенд е правилна — отбеляза Елиз.

— Тогава защо не ни каза? — сопнато попита Лори. — Все пак ние сме обект на тази лудост! Ние сме потърпевшите, нали? Защо не ни казват какво възнамеряват да правят с тоя маниак?

— Таунсенд разиграва козовете си изключително предпазливо — успокои я Елиз. — Ще ни каже, когато му дойде времето.

— Това не ме задоволява! Нали се обърнахме към човек, който да защищава интересите ни? Но излиза така, сякаш той работи за Вира!

— Нейните интереси са и наши.

— Само донякъде.

— Какво искаш да кажеш?

— Не тя се е чукала с Райън Крол, нали?

Лицето на Елиз пламна. Жената срещу нея не си въобразяваше, че връзката й с Крол е по-различна от нейната. Не й се сърдеше, но това само усили горчивината в душата й. Не беше лесно да си признае, че Крол я беше третирал по начина, по който се беше отнасял и с Лори.

— Не тя се е съобразявала месеци наред с тъпите му мерки за сигурност! — разпалено добави Лори. — Не тя е понасяла внезапните му изблици на жестокост и унизително отношение, които бяха далеч повече от… — Поклати глава и остави изречението недовършено.

Елиз я погледна и сърцето й се сви, спомнила си за същите унижения. Изпитваше дълбок срам, защото в тях нямаше дори помен от някаква уникалност. Мисълта, че Лори, а може би и други жени са били подложени на същите унижения, превръщаше връзката й с Крол в още по-гадна и лишена от смисъл.

Господи! Нима наистина си беше въобразявала, че в отношенията им има нещо уникално?! Всяка дума на Лори беше доказателство за дълбоката й заблуда. На практика ролята й в отношенията с Крол се свеждаше до покорна партньорка на сериен изнасилван.

Почувства се глупаво, обзе я заслепяващ гняв. Изведнъж изпита чувството, че всеки момент ще избухне.

— Трябва да се махна от тук! — скочи на крака тя. — Трябва да си вървя!

— Чакай! — изправи се и Лори. — Къде ще отидеш?

— У дома.

— Но… — Лори заекна и сграбчи ръката й. — А какво ще стане с мен?

Елиз се закова на място, изненадана от шокираното изражение на обикновено невъзмутимата Лори. Изведнъж й стана ясно, че тази жена изпитва ужас при мисълта, че ще остане сама. А нямаше къде да отиде.

— Ела — хвана ръката й тя. — Ще дойдеш с мен.

36

Крол се съблече в гаража и изхвърли дрехите си на боклука. Всичко, включително обувките. Гол, единствено с флашката на шията си, той се качи в спалнята, хвърли я на леглото и влезе под душа.

Половин час по-късно пое по друго стълбище, което водеше към основния етаж на къщата. Загърнат в хавлията, той влезе в кабинета с изглед към Чайна Бийч. Помещението беше празно, с изключение на един ергономичен стол пред маса със стъклен плот и хромирани крачета. Върху нея имаше три лаптопа. Седна пред единия от тях, включи флашката и отвори последния документ.

248/ДЖЕЙН 8

Днешната сесия с Джейн 8 беше силно обезпокоителна. Отношенията й с Р. К. продължават да се влошават. По всичко личи, че протича процес на радикална еволюция. (Тя все още отказва да сподели с мен каквото и да било; нещо, което би ми помогнало да разбера — а дори и само да си представя — какво може да се крие зад тези драматични промени.)

Но въпреки това усещам, че невероятната му способност да прониква до дъното на болката търпи някаква промяна, става все по-наситена и целенасочена. За съжаление не успях да определя истинската същност на тази промяна и това ми попречи да предвидя всичко, което носи тя. В резултат бях изненадана от рязкото влошаване на отношенията помежду им. Уплашена съм, въпреки че не го признах през Джейн 8.

По време на последните няколко сеанса непрекъснато я разпитвах за случващото се. Тя не отрече, че става нещо, но отказа да навлезе в подробности. До днес, когато усетих, че се е случило нещо ужасно.

Днес Джейн 8 ми разказа за Р. К. и стъклената птица (вж. бележките от сеанса). Беше дълбоко травмирана. Постъпката му е невъобразимо отвратителна, но дори и нещо повече — влудяваща. Откъде, по дяволите, би могъл да знае за дълбоката й чувствителност към този символ?! Тя се закле, че никога не е споменавала нищо пред него, но по очите й личеше, че започва да се съмнява в себе си: дали пък не беше забравила? Но как би могла да забрави подобно нещо?

Днес тя спомена дори неговите „специални умения“ — фраза, която говори, че вече започва да търси ирационални обяснения за способностите му. Това е опасно, защото я тласка към откъсване от реалността.

Растящата емоционална нестабилност представлява истинска имплозия — колкото внезапна, толкова и дълбока. За пръв път, откакто работя с тази жена, изпитвам чувството, че се приближава към онова самоубийствено състояние на духа, което е предхождало опита й да отнеме живота си преди две години и половина.

Шокирана съм от драматичната промяна. Никога не съм се сблъсквала с подобно нещо. Вече няколко пъти се консултирах с д-р С. Дж. Двамата стигнахме до заключението, че трябва да предупредя Джейн 8 незабавно да прекрати връзката си с Р. К., защото тя става опасно деструктивна.

Последна бележка: днес Джейн 8 ми разказа какво е сънувала снощи — само една нощ след инцидента с Р. К. и стъклената птица. (Сънят е толкова стряскащо реалистичен, че не се нуждае от коментар.)

Двамата с Р. К. пътуват през нощта по някакъв черен и изпълнен със завои път сред гъста гора. След поредния остър завой забелязват нещо на пътя, което е извън обсега на фаровете. Р. К. намалява скоростта и внимателно го наближава. Оказва се черен дървен стол с висока облегалка. Фаровете бавно го осветяват.

По неизвестни причини Джейн 8 изпитва ужас от този стол. Р. К. е абсолютно спокоен, сякаш разбира всичко. Джейн 8 няма представа за предназначението на стола, освен че по някакъв начин представлява заплаха за нея. Той й заповядва да остане в колата, слиза и тръгва към стола под светлината на фаровете. В един момент се обръща и й прави знак да внимава в онова, което ще последва.

После сяда на стола с лице към нея. Стойката му е изправена, коленете — прибрани. Вади нещо от джоба на сакото си и го лапва. От другия му джоб се появява пистолет. Заковал очи в нея, той опира пистолета в слепоочието си и натиска спусъка. На светлината на фаровете изригва облаче розова мъгла, което бавно се разпръсва в мрака.

Джейн 8 не е ужасена нито от този акт, нито от факта, че Р. К. става от стола с почти откъсната глава, която се поклаща над рамото му. Той се приближава към колата, отваря вратата и й прави знак да излезе в студената и влажна нощ. Хванала го за ръка, тя се приближава към стола. Сяда с изправен гръб и прибрани колене, ослепена от светлината на фаровете. Р. К. й подава предмета, който държи в устата си — гладък, студен, с позната форма. Тя го лапва, а той й подава пистолета и отстъпва в мрака.

Тя внезапно осъзнава, че държи в устата си зелената стъклена птица. Започва да плаче истерично, опира пистолета в главата си и натиска спусъка.

Събужда се рязко, потънала в сълзи.

Когато я попитах какво си е помислила след този сън, тя отговори: „Изпитах облекчение. Най-накрая всичко свърши.“

Крол гледаше втренчено екрана. Беше получил повече, отколкото се беше надявал. Душевното състояние на Елиз беше готово за финалния акт. Беше се приближила до ръба на тъмната идея и вече я беше прегърнала. При това със самия него в ролята на ментор. По дяволите! Не би могла да възприеме посланието по-ясно, дори да й го беше записал на лист хартия. Елиз беше в ръцете му.

Имаше късмет и по отношение предстоящия съвет на Вира Лист за прекратяване на отношенията им. От календара на терапевтката личеше, че е отменила всичките ангажименти за следващия ден, когато би трябвало да проведе сеанс с Лори предобед и с Елиз следобед. Пишеше, че ще се срещне с тях в понеделник, когото вече нямаше да има значение.

Кликна с мишката върху файла за Лори Ча.

62/ДЖЕЙН 12

На днешния сеанс Джейн 12 се появи абсолютно зашеметена. Причина за това е поредният епизод от театъра с „Робърт“, поел в изключително опасна посока. (Вж. бележките.)

Джейн 12 открива, че шофьорската книжка на „Робърт“ е с друго име. Изпада в дълбоко недоумение и си задава въпроса с кого всъщност има връзка през последните четири месеца. В душата й цари пълно объркване. На всичко отгоре „Робърт“ споменава някои неща, за които тя е готова да се закълне, че е споделяла единствено с мен и с никой друг. Става въпрос за интимните фантазии, които разкрива пред мен по време на сеансите.

Това ми звучи обезпокоително, но аз все още не съм убедена дали си спомня с кого точно е споделила въпросните фантазии. Защото в един момент открих, че е забравила дори онова, което ми беше разказала. Останах шокирана, когато се случи за пръв път, но за съжаление се повтори. И когато ми разказа как „Робърт“ се е промъкнал в съзнанието й и знае съкровените неща, които никога не е споделяла с него, вече не бях толкова изненадана.

Но нямам никакви съмнения, че тя изпитва страх. След случката преди пет дни не може да спи добре, нервна е и често плаче. Най-лошото е, че непрекъснато разиграва най-фантастични сцени на самоубийство, в които „Робърт“ играе важна роля. (Вж. бележките.) С това минало на дълбока депресия и вече реализиран опит да сложи край на живота си, имам сериозни опасения, че нестабилното й състояние може да се влоши — толкова бързо, че да не мога да реагирам.

Забележителното тук е, че въпреки сълзливите й пристъпи по отношение на лъжите и грубостите на „Робърт“ тя продължава да изпитва силно влечение към него. Твърди, че когато й се обади за среща, тя ще отиде, макар и с цената на още по-мъчителни разкрития. И дори признава, че това е доброволен стремеж към саморазрушително поведение.

Аз разбирам, че съдбата й е такава. Ще продължава да води своята трудна битка. Същевременно съм доволна от напредъка, който постигнахме с цената на немалко усилия. Но след тези нови разкрития вече не знам какво да мисля.

Имам среща с д-р С. Дж., на която ще обсъдим внезапно влошеното състояние както на Джейн 12, така и на Джейн 8.

Крол изпита облекчение. До този момент се тревожеше, че при последните си срещи с Елиз и Лори беше прекалил, притискайки ги прекалено силно. В един момент дори си помисли, че бяха започнали да подозират за достъпа му до файловете на Лист. Но явно страховете му са били напразни. По всичко личеше, че преценките му са се оказали изключително точни. Беше ги притискал точно колкото трябва, тласкайки ги към точката на пречупване.

От друга страна, Вира Лист съвсем не беше глупачка. Може би именно с нея беше допуснал грешка. След още един-два сеанса като нищо щеше да бъде в състояние да навърже нещата. Вече беше съвсем близо. Което означаваше, че той трябва да действа с максимална бързина.

Фейн се събуди от писукането на джиесема. Беше заспал облечен на канапето в кабинета си. Часът беше 2:15 сутринта.

— Случва се нещо интересно — съобщи със сънлив глас Рома. — Току-що се обади Бюкър. Някъде около един през нощта Елиз и Лори са се срещнали в грил ресторанта „При Блейн“ на ъгъла на „Ларкин“ и „Сътън“. Преди малко са си тръгнали и са отишли в дома на Елиз.

— По дяволите! — моментално се разсъни Фейн. — Това е лошо, особено ако Крол ги наблюдава!

— Либи докладва, че пред къщата няма никакви коли — успокои го Рома. — Предполагам, че Елиз е проявила достатъчно здрав разум, за да паркират някъде другаде. Ти още ли си на мнение, че двете не са се познавали, преди да започне тая история?

— Да, продължавам да мисля така. Предполагам, че днешната сесия в офиса на Вира е повдигнала куп въпроси. В крайна сметка не са издържали и са стигнали до решението да поговорят, а може би и да сравнят показанията си.

— Коя според теб е проявила инициативата?

— Предполагам, че Лори.

— А защо се оказват в дома на Елиз?

— Не знам — призна Фейн.

— Колкото по-дълго са заедно, толкова по-рисковано става положението — въздъхна Рома. — Моментът никак не е подходящ.

Фейн беше на същото мнение.

— Продължавам да си мисля за тази склонност към самоубийство — добави след кратка пауза Рома. — Шантава работа, Мартин, но ти май ще излезеш прав… Един Господ знае какво ще предприеме тоя тип, в случай че ситуацията стане неблагоприятна за него.

Фейн понечи да се съгласи, но Рома вече беше прекъснала връзката. На практика той имаше желание да си побъбрят още малко просто за да придобие впечатление за начина, по който тя възприема изчезването на Силия Негри. Имаше неприятното предчувствие, че то я е разтърсило много повече, отколкото е склонна да признае.

Той седна на ръба на канапето и прокара пръсти през косата си. Помъчи се да измисли някакъв претекст, за да й звънне, но после се отказа. Тази жена надушваше претекста от километри. Всъщност защо да не го направи…

В крайна сметка не предприе нищо. Зарея поглед към далечните светлини на залива, полускрити в мъглата. С всяка фибра на тялото си усещаше празнотата на голямата къща.

Все още седеше на канапето, когато блекбърито в ръката му отново иззвъня.

— Шен съм. Току-що ми се обади Паркър. Имам нещо за теб.

ПЕТЪК

37

На разсъмване градът се оказа в плен на силния атмосферен фронт, който настъпваше от Тихия океан. Времето щеше да бъде лошо поне няколко дни наред. Всичко изглеждаше сиво и мрачно под гъстите, ниско надвиснали облаци. Ръмеше ситен дъжд. Фейн насочи колата си надолу по Стайнър стрийт.

Посетителите в кафенето „При Роуз“ бяха малко. Той си поръча закуска и звънна на Рома. Тя вече се беше свързала с хората си, които, изтощени от дългото дежурство, спяха на смени.

После се обади на Вира и й разказа за среднощната среща между Елиз и Лори.

— Рано или късно това трябваше да се случи — въздъхна тя. — Разбирам ги напълно. Но защо през нощта? — Помълча за миг, после рязко смени тона: — Това проблем ли е?

— Зависи от гледната точка.

— От моята не е… А ти какво мислиш?

— Всъщност не знам. След малко ще се свържа с тях и ще се опитам да разбера. Но не искам да разберат, че сме ги поставили под наблюдение. Любопитно ми е дали ще си признаят…

— А ако не го направят?

— Ще бъда доста обезпокоен.

— Защо?

— Планът може да бъде само един — отвърна Фейн.

— О, боже! — възкликнати. — Нима допускаш, че… Да им се обадя ли?

— Не, остави на мен. Ще те държа в течение.

Изчака да се прибере у дома и едва тогава позвъни на Елиз. Информира я, че снощи Крол е получил новите файлове, точно според очакванията. После й напомни да се придържа точно към уговорките им, в случай че Крол се обади. Тя се държеше спокойно, въпреки че в гласа й се долавяха тревожни нотки. Изобщо не спомена, че Лори е при нея.

После се обади и на Лори. Същата работа. С малката разлика, че поведението й беше необичайно плахо. И тя не спомена къде се намира, но Фейн не я попита нищо.

Обядва в кухнята. Испанско сирене, чабата, маслини и чаша „Мурведр“. Беше разтревожен от факта, че никоя от двете жени не спомена, че са заедно. Дали не пропускаше нещо?

Премести се в кабинета, пусна си „Три гносиени“ на Ерик Сати и разтвори фотографските си книги под сивата светлина на деня. Мечтателната музика на пианото звуча през целия дълъг следобед, прекъсвана единствено от кратките дъждовни бури и още по-кратките телефонни разговори, с чиято помощ следеше разположението на играчите. От време на време поглеждаше цветните точки по мониторите в дъното на стаята. Движение почти липсваше.

Надвечер смени музиката. Пусна си албума „Алис“ на Том Уейтс. После посегна към купчината албуми с портрети пред канапето. Но умът му продължаваше да блуждае далеч от книгите и музиката. И той като Вира не беше в състояние да спре да анализира подробностите. Те бяха интелектуално изкусителни като неясни сънища, очакващи своето тълкуване.

— Обажда се Рей.

Елиз стрелна с очи Лори.

— Рей?

Лори се вцепени насред стаята като подплашена котка. Намираха се в дневната кабинет до спалнята на Елиз. Току-що си бяха налели първите питиета за вечерта.

— Как си? — попита Крол.

Елиз не очакваше такъв въпрос. Това не беше в стила на Рей.

— Май се шегуваш! — жлъчно отвърна тя, изненадана от язвителността в гласа си.

Лори й правеше енергични знаци да включи високоговорителя.

— Какво? — сепна се Крол.

— Питаш ме как съм, така ли?

Настъпи кратка пауза, сякаш и той се беше оказал неподготвен. Представи си го как коригира мисленето си, използвайки съответните инструменти.

— Включила ли си високоговорителя? — подозрително попита той.

— Да — спокойно отвърна Елиз. — В момента подсмърчам, защото… защото съм разстроена…

— Плачеш ли?

В гласа му прозвуча по-скоро любопитство, отколкото загриженост.

Тя не отговори.

— Какво има? — попита той.

— О, за бога! — не се сдържа тя.

— Виж какво, ако все още си разстроена от…

— Все още?! Какво искаш да кажеш с това, Рей? Може би, че вече трябва да съм го „преодоляла“? Това ли искаш да кажеш?

Мълчание. После:

— Слушай… Какво става? Ти си просто… Какво се е случило? Не знам какво да мисля.

Елиз не отговори. Какво правеше, по дяволите?! Нямаше как да му обясни какво изпитва. Беше длъжна да се придържа към предварителния сценарий, който бяха изготвили в съответствие с изфабрикуваните бележки за фалшивия сеанс в кабинета на Вира. Трябваше да се коригира. Трябваше да демонстрира мрачно, самоубийствено настроение, а не гняв или враждебност.

В съзнанието й изплува атмосферата в кабинета на Вира, инструкциите на Таунсенд. Накарай го да се срещнете някъде, за да бъде засечен от хората на Таунсенд.

Но изведнъж, още като чу гласа на този мъж, Елиз изпита дълбока увереност, че той вече знае какво мисли и как се чувства тя. Даваше си сметка, че продължава да я манипулира, но същевременно изпитваше онова странно привличане. Беше бясна и същевременно парализирана от ужас.

— Рей… Аз не… Не мога да говоря за това… Просто е…

Замълча, изненадана и объркана от факта, че реагира по този начин. Беше й трудно да го нарича Рей, след като вече знаеше, че се казва Райън. Още по-трудно й беше да се придържа към измислените реплики, когато знаеше, че действителността е съвсем друга. Да се прави на отчаяна, когато беше бясна, наранена, озадачена и вцепенена от страх. Дяволите да го вземат! Защо не се бе обадил на Лори?! Тя можеше да изиграе подобна роля, тя беше в състояние да му определи среща! Защо, Господи?

Хвърли отчаян поглед към Лори, която беше зяпнала от изненада. Какво става? — питаха очите й.

— Не мога да го направя — промълви Елиз, колкото към Лори, толкова и към мъжа насреща.

Очите на Лори се разшириха от отчаяние и тя поклати глава. Трябва, Елиз! — крещеше цялото й изражение.

— Добре, няма проблем — успокоително рече Крол. — Но ние все пак трябва да поговорим. Аз трябва да разбера какво става. Дължиш ми това, нали? Ще ми помогнеш да го разбера…

Елиз замръзна. Никога досега не й беше говорил така — топло, искрено, прочувствено… Силна тръпка разтърси тялото й. Това беше емоционалната измама, чрез която я беше манипулирал през цялото време, още от самото начало на връзката им. Бе унизителна, жестока и шокираща.

— Елиз?

В гласа му прозвуча загриженост от озадачаващото й мълчание. И може би нещо като страх, че ще я загуби.

— Ние не можем да…

Лори се втурна към бюрото, грабна лист хартия и потърси нещо за писане.

— … да оставим нещата така… — довърши Крол. — Трябва да поговорим, да открием какво те разстройва толкова силно…

Лори рязко се завъртя и вдигна листа пред очите й с надрасканите набързо думи: ПОИСКАЙ СРЕЩА НА ПУБЛИЧНО МЯСТО!!! ФОАЙЕТО НА НЯКОЙ ХОТЕЛ!?!?!

— Елиз?

— Тук съм — преглътна тя.

— Хайде да се срещнем и да поговорим.

Дълга пауза.

— Къде?

— Имам предвид една къща. Тиха, на затънтено място…

— Не!

Пауза.

— Добре.

В гласа му се долови предпазливост.

— Къде предпочиташ да…

— На оживено място — отсече тя.

— На оживено място ли? Ами хубаво… Какво ще кажеш за…

— „Феърмонт“ — без колебание добави тя. — Във фоайето. Там има достатъчно уединени кътчета… където можем да поговорим.

Крол забави отговора си.

— Не разбирам… Защо трябва да е на обществено място? Никога досега не сме го правили…

— Защото… Защото не вярвам на себе си, когато… съм с теб.

Това май не биваше да го казва! Хвърли нов, изпълнен с отчаяние поглед към Лори, която й отвърна с енергично кимане.

Крол мълчеше.

— Добре — обади се най-после той. — Ще бъда там точно в девет.

38

Последва серия от телефонни разговори. Най-напред Фейн предупреди Елиз да не мърда никъде, преди да й се обади. После звънна на Рома, а след това и на Вира. Накрая отново на Елиз, на която определи среща в кабинета на Вира.

Половин час по-късно всички бяха налице. Групата за наблюдение също зае местата си.

Елиз и Лори пристигнаха заедно, обясниха как и защо са се срещнали през нощта, а после Лори обяви, че и тази вечер ще остане при нея. Положението беше странно и повдигаше куп въпроси, но нямаше време за обсъждане.

Крол беше определил времето на срещата във „Феърмонт“ за девет вечерта — едно необяснимо тричасово забавяне след телефонния разговор. Необяснимо за Фейн, защото никой друг не му обърна внимание. Но това им даваше достатъчно време за подготовка.

Бюкър и Рома се появиха заедно. Фейн бегло ги представи и обясни, че Бюкър трябва да монтира чувствителен микрофон в сутиена на Елиз. За тази цел той помоли Елиз да отскочи до банята и да свали сутиена си за няколко минути.

— Не можете ли да го поставите, без да си свалям сутиена? — попита Елиз, обръщайки се към Бюкър.

— Мястото му е от вътрешната страна вляво — сковано обясни той.

— Значи ще бъде лесно — отвърна тя и разкопча блузата си.

Без да гледа към никого, Бюкър отвори чантичката си и извади микрофона, който приличаше на гъвкава щипка за коса с малка перличка в единия край. После с треперещи ръце и с помощта на Елиз започна да го поставя. Работата приключи за по-малко от две минути.

След като обясни на Елиз какво не трябва да прави, за да не пречи на сигнала, и отговори на няколко нейни въпроса, Бюкър си сложи слушалките и направи проба. Доволен от резултата, той събра нещата си и излезе.

Фейн обясни как ще бъде осъществено наблюдението.

— Джон ще остане в микробуса, който ще бъде команден център на операцията, а всички останали ще се разпределим по колите, шест на брой.

— Кой ще има възможност да подслушва разговора? — попита Елиз.

— Всички. Трябва да бъдем в течение постоянно. Така ще си спестим обясненията, след като вземем някакво решение. Нашите сътрудници работят заедно от много дълго време и се разбират от половин дума.

Елиз и Вира се спогледаха.

— Разбирам неудобството, което изпитваш — кимна Фейн. — Може да се почувстваш неловко, но запомни, че разкриването ти пред тези няколко души е нищо в сравнение с онова, което може да ти се случи, ако не успеем да спрем онзи негодник. Помисли и сама ще се убедиш в това.

— Разбирам — кимна Елиз.

— Ако Крол случайно ти звънне, включи високоговорителя. Така ще можем да чуваме и него.

— Ще се усети и ще стане подозрителен — поклати глава Елиз.

— Ако каже нещо по въпроса, измисли някакво оправдание. За нас е важно да чуваме целия разговор. Трябва да го направиш.

— А решихте ли какво ще му кажете? — попита Рома. — Как ще проведете разговора?

— Не съм много сигурна — поклати глава Елиз.

Рома се изправи пред канапето, на което седяха Елиз и Лори.

— Дори за миг не забравяйте, че ние трябва да проследим Крол, за да разберем къде живее. Ако не открием файловете там, ще се наложи да свършим още много работа. Затова поддържайте любопитството му. Все още е рано да горите всички мостове помежду си.

— Разбирам — повтори Елиз.

Приведен на канапето, той наблюдаваше дъждовните струи, стичащи се по остъклената стена с изглед към Чайна Бийч. Беше обзет от безпокойство, примесено със странна възбуда.

Разговорът с Елиз не отговори на очакванията му. От бележките на Вира беше останал с впечатлението, че тя ще бъде нестабилна и уязвима. Поне такова беше заключението на психоаналитичката. Но жената, с която току-що говори, съвсем не звучеше склонна към самоунищожение. Изнервена — да, но далеч от разбитата психика, на която се беше надявал.

Дали беше неспокойна? Безспорно. Но в началото на разговора демонстрира и някаква предизвикателна войнственост, бързо преминала в объркване. Какво ставаше с нея? Нежеланието й да бъде насаме с него означаваше, че се страхува. Може би беше разтърсена от последната им среща, изненадана от подаръка му. Но той не очакваше страх. А именно това беше доловил.

И тъй, откъде идваше този страх? Неохотно призна пред себе си, че подобно чувство беше останало извън радара на психологическите му оценки. Сякаш не той, а някой друг беше планирал цялата проклета операция. Как бе възможно да не го забележи?

После той установи, че дъждът е престанал да се стича по остъклената стена. Вадичките сякаш се разляха, сгъстиха и превърнаха в полупрозрачно желе. Видимостта изчезна. Той вече не виждаше дори далечните светлини на брега, скрити зад плътната завеса на дъжда.

Машинално натисна копчето за възпроизвеждане на записа на разговора си с Елиз.

… оживено място…

… уединени кътчета… където можем да поговорим…

… не вярвам на себе си, когато… съм с теб.

… не вярвам на себе си… с теб.

… не вярвам на… с теб.

… не вярвам на… теб.

Стана му горещо. Пот бликаше от всяка пора на тялото му. Отново натисна копчето за възпроизвеждане. Този път на бавна скорост, разграждаща думите на Елиз на отделни срички. Внезапно усети как прониква в думите, във фразите, в изреченията й… Докосваше ги, разглеждаше ги, вкусваше ги, усещаше техните миризми и звуци, почти докосваше молекулярната структура на смисъла им.

Когато се осъзна, откри, че не е в състояние дори да помръдне. Принуди се да изчака нормализирането на пулса си, за да може да диша. Наложи си да погледне часовника си. Оказа се, че беше изтекъл само един кратък миг.

Потта по тялото му беше истинска. Дъждът отново започна да се стича по остъклената стена.

Той се изправи, прогонвайки чувството за клаустрофобия, което му пречеше да диша.

Необяснимо и против волята си Крол усети как бавно потъва в бездната на несигурността, мрачното светилище на най-големия му враг: съмнението в самия себе си.

39

През изминалите два часа и половина Крол се чувстваше напомпан с адреналин. Озовал се под студения дъжд на стръмната Сакраменто стрийт, която щеше да го отведе нагоре до хотел „Феърмонт“, той усети как краката му треперят. Беше успял да се справи с подозренията си, да овладее напрежението и да пусне в ход уменията си.

Беше изключено да не се появи в хотел „Феърмонт“, въпреки че опитът му подсказваше, че трябва да зареже всичко и да изчезне, и то веднага. Но желанието да разбере какво е попречило на старателно изготвените му планове надделя. Телефонният разговор с Елиз преди повече от два часа просто не се връзваше с бележките на Вира. Искаше лично да установи какво се крие зад несъответствието между двете впечатления. Любопитството подкопаваше дисциплината, а оттам и здравия разум…

Фейн я беше предупредил, че във фоайето ще присъства жена на име Либи, която ще следи отблизо разговора й с Крол. Останалите членове на екипа за наблюдение щяха да са около хотела.

Мерцедесът й напусна Калифорния стрийт, пое по „Мейсън“ и след стотина метра спря под навеса на главния вход. Елиз изпита чувството, че не й достига въздух. Плашеше се от мисълта, че след броени секунди ще се изправи лице в лице с Крол. Имаше чувството, че от последната им среща със стъклената птица бяха изтекли години, въпреки че бяха изминали едва три денонощия. Нямаше представа как ще се държи.

Това бе най-натовареното време за пиколата, които изпращаха клиентите, решили да вечерят навън, и посрещаха други, дошли да пийнат с приятели след края на работния ден.

Елиз даде бакшиш на младото момче, което я посрещна на входа, и го помоли да остави мерцедеса отпред. После влезе в огромното фоайе и с мъка устоя на изкушението да се взира в очите на всяка жена с надеждата да получи кимване или някакъв друг знак от страна на непознатата Либи. Огледа се наоколо и почти веднага откри свободно канапе и две кожени кресла с масичка между тях близо до главното стълбище.

Насочи се натам, пробивайки си път сред множеството. С крайчеца на окото си улови и друга фигура, поела в същата посока. Крол я беше засякъл, безпогрешно отгатвайки накъде се е запътила.

Стигнаха до масичката едновременно. Той се наведе да я поздрави с целувка, но Елиз рязко се дръпна и седна в средата на малкото канапе, принуждавайки го да седне в едно от креслата.

— Какво искаш? — попита без предисловия тя.

Той учудено я погледна.

— Какво ти става, Елиз?

Тя го гледаше и мълчеше. В гърдите й бушуваха противоречиви чувства, които буквално я задушаваха.

— След края на този разговор всеки поема по пътя си! — отсече тя. — Не искам да те виждам повече!

Остана смаяна от собствените си думи. Боже! Но не можа да се въздържи.

Лицето на Крол се изопна.

— Какво се е случило? — попита със странно спокоен глас той.

— Не беше достатъчно умен.

— Какво?!

— Прехвърли границата. И никога няма да разбереш какво те провали. — Очите й го гледаха втренчено. — Това е жалко, нали? Да се изгубиш в собствените си машинации!

— Машинации ли? — хвана се за думата той. — В какво съм се провалил? Какво, по дяволите, си въобразяваш?

— Объркан си, а?

— Говориш безсмислици!

— Напротив — поклати глава тя. — Но ти не можеш да ме разбереш.

У нея се бе пробудил заслепяващ гняв, за чието съществуване не бе и подозирала. Крол не беше в състояние да контролира изумлението си. Отчаяно се опитваше да разбере какво е пропуснал и как да реагира. Преструвката, че не разбира за какво става въпрос, го превръщаше в глупак — нещо, което той не можеше да понесе.

Крол нямаше представа какво става, но се опитваше отчаяно да намери изход. Изведнъж се оказа, че ситуацията е извън контрола му, което бе крайно унизително за него, тъй като доскоро се беше представял пред Лори и Елиз като човек, за когото няма тайни.

— Проклетата стъклена птица, нали? — процеди той, заковал поглед в лицето на Елиз.

В очите й проблесна омраза.

— Ти се провали, Рей! — презрително го изгледа тя, изненадана от желанието си да го вбеси.

Това й се случваше за пръв път. Години наред по различни причини околните й бяха причинявали болка. А сега, внезапно озовала се от другата страна, тя изпита злорадство, което я накара да се засрами.

— И всичко приключва само заради онова нещо, каквото и да е било то, а? — попита той и добави едва чуто: — Трябва да е било огромен шок…

Прииска й се да изкрещи всичко, което знаеше. Стомахът й се сви от желанието да го направи, за да види шокираната му физиономия, за да усети как самообладанието го напуска. Но залогът беше твърде голям. Не биваше да проваля плановете на Фейн… Освен ако, Бог да й е на помощ, вече не го беше направила!

— Откакто те познавам, Рей, ти винаги си успявал да предвидиш реакциите ми — каза тя с равен и почти лишен от емоции глас. — „Виждаш“ какво мисля, знаеш защо го мисля… Изумителната ти проницателност беше… непробиваема.

Замълча и го погледна с вдигнати вежди, сякаш искаше да подхвърли: „Така е, нали?“ Той прекрасно разбра какво искаше да каже.

— Защо сега не използваш изумителната си проницателност, за да разгадаеш нещата? Да уловиш онова, което в момента ти убягва?

Изражението му показваше, че разбира иронията й. Тя го познаваше достатъчно добре, за да е сигурна, че това го разкъсва отвътре. Представи си как той впряга цялата сила на волята си, за да запази самообладание.

Гледаха се и мълчаха, забравили за суматохата наоколо. Сякаш някой беше изключил звука и натиснал копчето „стоп кадър“. Усещаха само станалото между тях, онова, което ги беше събрало и което сега ги разделяше.

— Направи голяма грешка — отбеляза той с празен поглед, изправи се и се отдалечи.

Либи проследи Крол до изхода, където за късмет група приятели се товареха в огромен рейндж роувър — пръв в редицата коли, които чакаха под извития навес. Крол каза нещо на пиколото, което вдигна ръка и му повика такси.

Колата спря редом с рейндж роувъра, където шумната група спореше къде да отидат за късна вечеря и сякаш нямаха никакво намерение да побързат. Крол се насочи към таксито, следван по петите от двама бизнесмени, които бързаха към следващото такси. Либи се залепи за тях и зае позиция между двете коли.

Крол отвори задната врата, а тя използва момента и изпусна връзката си с ключове на асфалта. Наведе се да ги вдигне и ловко залепи джипиес предавател под задната броня на таксито, а после се изправи и спокойно се отдалечи към Калифорния стрийт.

— Той е в таксито, което вече е маркирано — докладва тя в микрофона си.

Рома и Лори чакаха зад хотела. В мига, в който иконата на таксито изскочи на монитора и започна да се отдалечава надолу по Калифорния стрийт, Рома включи на скорост и зави зад ъгъла. Изчака Лори да слезе и се присъедини към другите коли, които потеглиха по следите на Крол.

— Господи! — възкликна тя, след като се изключи от общата радиовръзка и набра номера на Фейн. — Какво стана там, по дяволите? Изобщо не очаквах подобно нещо! Тази жена май демонстрира страхотно самообладание!

— Според мен и тя едва ли е очаквала подобно нещо — отвърна Фейн. — Било й е непоносимо да се изправи лице в лице с него. Особено сега, след като знае всичко. Не можем да я виним за това…

— Прав си, разбира се. В момента обаче никак не ми се ще да изпуснем оня негодник.

Фейн следеше движещите се точки на екрана пред себе си.

— Засега сме добре. Покрили сме го отвсякъде. Всички са по местата си.

Екипът за наблюдение използваше успоредните улици, придържайки се на цяла пряка разстояние от таксито. Правеха го, с цел да завият в първата пресечка, ако таксито обърнеше, за да не ги види Крол, който несъмнено беше нащрек.

Все още нямаха представа накъде се е насочило таксито. Може би към полуострова и Силиконовата долина, може би към Марин Каунти или само на няколко преки от хотела. Но всички се надяваха, че в крайна сметка то ще ги отведе при файловете на Вира Лист.

40

Крол даде адреса на шофьора, настани се в ъгъла до вратата и веднага започна да анализира случилото се.

Нещата се развиваха зле. Беше изгубил контрол над събитията в мига, в който напусна фоайето на хотел „Феърмонт“. Това беше лошо. Но какво, по дяволите, й ставаше на тази жена?

Всъщност беше му се подиграла, да я вземат мътните! Нима наистина знаеше нещо? Не, това бе невъзможно. Само преди два дни в кабинета на Вира Лист тя беше на ръба на нервен срив. Какво можеше да се е случило оттогава насам? Какво беше унищожило старателната му обработка, продължила цели шест месеца?

Но един факт беше неоспорим: внезапната промяна бе много подозрителна и намирисваше на някаква постановка. След последните им няколко срещи Елиз беше дълбоко разстроена. Той би трябвало да се досети, по дяволите, още в мига, в който седна срещу нея! Наела бе частен детектив — както бе постъпила, за да проследи действията на съпруга си. Точно така. Но защо? Какво я беше тласнало към този неочакван акт?

По дяволите.

Той се обърна и погледна през задното стъкло. Няколко коли се спускаха по стръмната Калифорния стрийт. Един трамвай дрънчеше в обратна посока нагоре по хълма. Той огледа внимателно всички коли, започвайки с най-близката. Марка, модел, цвят. После се приведе над облегалката на шофьора и му подаде банкнота от сто долара.

— След десетина преки ще стигнем до синагогата. Там ще завиеш наляво по „Уебстър“, ще стъпиш здраво на газта и веднага след това ще свърнеш вдясно по „Пайн“. По средата на пряката ще намалиш, за да мога да сляза. После ще продължиш надолу по „Сънсет“. На ъгъла на Трийсет и втора и „Ортега“ ще видиш малка семейна бакалница. Ще влезеш вътре и ще кажеш на дебелака зад тезгяха, че те изпраща Уес. Запомни това име. Той ще ти даде още една стотачка.

— Ясно — кимна шофьорът, сякаш това беше най-нормалното нещо на света.

Десет минути по-късно Крол стоеше в началото на „Орбън“ — къса уличка между „Пайн“ и „Калифорния“. Очите му проследиха стоп светлините на таксито, които проблеснаха за миг и изчезнаха към „Филмор“. Изобщо нямаше представа, какво по дяволите, има на ъгъла на Трийсет и втора и „Ортега“, но ако шофьорът на таксито бе толкова наивен, че да отиде до там, той със сигурност щеше да отдалечи от самия него евентуалните преследвачи.

Той изчака известно време, за да се увери, че наоколо няма нищо подозрително. После извървя пеша половин пряка до „Филмор“, където взе друго такси и се насочи обратно към Ноб Хил.

Елиз остана на мястото си и с разтуптяно сърце очакваше появата на Лори Ча. Не знаеше дали вълнението й се дължи на гняв, омраза или страх, породени от разговора с Крол. Не беше очаквала да се почувства толкова зле, изправяйки се очи в очи с него.

— Елиз.

Тя трепна и вдигна поглед към Лори, която се настани до нея.

— Страхотен разговор! — похвали я Лори.

— Не знаех какво правя — поклати глава Елиз. — Май провалих всичко.

— Според мен се справи страхотно. Но не и според Рома, която беше малко притеснена. Гордея се с теб.

Елиз я погледна изненадано.

Лори посочи предната част на блузата й и сложи пръст на устните си. После й направи знак да извади микрофона от сутиена си.

Елиз се огледа и бавно започна да се разкопчава. Пръстите й напипаха малкото топче и предпазливо го откачиха от жицата, закрепена на сутиена. Лори посегна да го вземе, направи две крачки към стълбището и небрежно го пусна на мокета.

— Какво става навън? — попита Елиз.

— Доколкото ми е известно, следят Крол.

— А Вира къде е?

— Не знам. Може би в офиса си, а може би вече си е у дома.

Елиз изведнъж се почувства смъртно уморена. Конфронтацията с Крол явно беше изцедила всичките й сили.

— Да се махаме от тук — прошепна тя.

Седнал в колата си, Фейн наблюдаваше движението на разноцветните точки по екрана и слушаше репликите на екипа, който следеше таксито на Крол през Ноб Хил, по „Филмор“, през Уестърн Адисън и по „Хейт Ашбъри“, за да потъне в мъглата над „Сънсет“. Озадачени от този маршрут, преследвачите му най-сетне решиха да направят кратка проверка. Един от тях се изравни с таксито и установи, че в него няма пътници. Ситуацията започна да се изяснява след кратък разпит на шофьора. Оказа се, че първоначалният адрес, даден от Крол, е бил Сий Клиф Авеню.

Фейн позвъни на Елиз в мига, в който чу адреса.

— Къде си?

— У дома. Лори е с мен.

— Това е добре. Слушай ме внимателно: открихме адреса на Крол и в момента пътуваме натам.

После й каза адреса и попита дали тя или Лори са били някога там. В случай на положителен отговор биха могли да помогнат на Бюкър с по-подробни описания.

Но нито една от тях не беше чувала за този адрес.

— Има и още нещо — каза Фейн. — По всичко личи, че изпуснахме нашия човек. Усетил е нещо и успя да заблуди преследвачите си. Предполагам, че е уплашен и бяга. Предчувствам обаче, че при всички случаи ще се отбие в дома си.

— О, боже! — възкликна Елиз. — Ужасно съжалявам, но… Просто си изпуснах нервите. Грешката е моя…

— Не е така — отвърна Фейн. — Но това вече няма значение. Внимавай много и дръж алармата си включена.

— Нима допускаш, че…

— Не, нямам причини да мисля, че ще тръгне натам. Включена ли е алармата ти?

— Да. Но може би трябва да отидем някъде другаде?

— Той идвал ли е у вас?

— Не, никога.

— Това нищо не означава. Продължавам да мисля, че е хукнал да бяга, но при първа възможност ще изтегля някой от екипа и ще го пратя при вас — просто за всеки случай. Докато разберем какво става…

Фейн изостана на значително разстояние от движещите се точки, които напуснаха Сънсет Булевард и се насочиха към „Сий Клиф“. Не искаше да се пречка на Рома и хората й, които имаха да свършат много работа, но същевременно се стремеше да бъде максимално близо до тях в случай на тревога.

Опита се да вникне в мотивите, които бяха довели до изчезването на Крол. Всичко обаче сочеше, че нещо го е изплашило и е тръгнал да бяга. След като бе анализирал срещата си с Елиз и бе установил, че поведението й не съответства на бележките на Вира, вероятно бе решил да прекъсне всякакви контакти. В момента може би пътуваше към дома си, за да вземе фалшивите си документи, паспорти и пари в брой, но най-вече да се отърве от файловете на Вира.

Поне така би трябвало да постъпи, ако разсъждаваше разумно. Фейн се надяваше да стигнат там преди него.

После се замисли за невероятната връзка, която се зараждаше между Елиз и Лори. Различията им бързо се стопяваха вследствие на почти еднаквите им преживявания с Крол. И двете би трябвало да проявяват сериозно любопитство към общото в подхода на Крол към всяка от тях, което Вира беше разкрила.

Наближаваха „Сий Клиф“. Рома паркира колата си и се прехвърли в микробуса на Бюкър и Као.

Как щеше да постъпи Крол, когато откриеше, че компютрите му ги няма? Фейн вече беше решил как да постъпи с него, но не смееше да проведе телефонния разговор, преди хората на Рома да се отдалечат на безопасно разстояние.

Ако успееха да изпреварят Крол и да приберат файловете, телефонното обаждане щеше да сложи точка на всичко. Но ако станеше обратното, залозите отпадаха. Вариантите продължаваха да са много, за разлика от наличната информация.

Фейн все още разполагаше с малко време. Спря пред един бар, взе си чаша кафе и продължи към „Сий Клиф“. Намери свободно място за паркиране на Лейк стрийт, изключи двигателя и се приготви да чака.

41

Таксито бавно се плъзна покрай хотел „Феърмонт“ и Крол успя да види, че мерцедеса на Елиз вече го няма на паркинга.

Той даде на шофьора адреса в Пасифик Хайтс и се облегна назад, за да обмисли следващите си действия.

Знаеше, че отношенията между Елиз и Кърин са толкова охладнели, че се изчерпваха с един-два рутинни разговора седмично. А понякога и по-рядко.

Отчуждението между нея и Кърин се задълбочаваше, а заедно с него и самотата й. Когато започна връзката си с Крол, тя беше разрешила тридневни уикенди на цялата прислуга — готвач, икономка и градинар. Което означаваше, че от петък до понеделник бе абсолютно сама в голямата къща.

С две думи никой не следеше действията й през това време. Именно затова тя разчиташе толкова много на сеансите при психоаналитичката Вира Лист, а и самият той успя да влезе в живота й сравнително лесно. През последните четири месеца Елиз се срещаше главно с тях двамата.

Стигнаха „Филмор“ и той помоли шофьора да спре пред магазина на ъгъла. Изскочи от колата, влезе вътре и се върна с чадър. Двайсет минути по-късно освободи таксито на две преки от къщата на Елиз.

Изчака светлините му да изчезнат зад ъгъла, прекоси платното и пое нагоре по хълма. Лекият дъждец барабанеше по новия му чадър. От дърветата се стичаха едри капки, докато вървеше покрай викторианските къщи към върха на хълма.

Спря и огледа старата къща в неокласически стил, която се издигаше на ъгъла с „Бродуей“. Светеше само прозорецът на третия етаж с изглед към залива. Елиз си беше у дома.

Прекоси платното и се насочи към дървената врата в обраслия с бръшлян зид. Клекна и мушна ръка под мокрите листа. Пръстите му напипаха малка пластмасова кутийка. Извади ключа от нея и отвори градинската врата.

Беше си осигурил достъп до дома на Елиз почти веднага след като започна да тегли информация от кабинета на Вира Лист. Въоръжен с търпение, той се залови за работа. Проучи навиците й, уточни кога отсъства прислугата и откри кода на алармената инсталация, за да може да влиза и излиза, когато пожелае. Често го правеше нощем, докато Елиз спеше.

Изправи се под дърветата в градината. Дъждът продължаваше да вали, все така тих и монотонен. За пореден път прехвърли в главата си всичко, което предстоеше да свърши.

Той нямаше представа какво се беше случило с Елиз между сеанса с Вира и неговата среща с нея преди няколко часа. Но явно нещо я беше разтърсило, прекъсвайки месеци внимателна подготовка, през които той търпеливо я беше тласкал към състоянието на духа, предхождащо безнадеждното отчаяние.

Не знаеше какво се бе случило, но беше убеден, че ще има сили да обърне нещата. Разполагаше с цяла нощ и познаваше душевното й състояние много по-добре, отколкото тя можеше да си представи. Ако успееше да я хване неподготвена и да разбие на пух и прах демонстрираното в хотела самочувствие, без никакво съмнение щеше да върне мисленето й обратно до точката на тоталното отчаяние, педантично описана в бележките на Вира. Един шок щеше да свърши работа. В противен случай той щеше да се справи с нея така, както бе постъпил с Брита Уестън: директно отстраняване, за да насочи цялото си внимание към Лори Ча. С нея нямаше как да не се справи.

Точно след трийсет и две минути блекбърито на Фейн отново иззвъня.

— Преодоляхме системата за сигурност и се намираме на най-долното ниво — обяви Рома. — На практика то е празно — само гараж и няколко голи стаи. Същото състояние заварихме и на второто ниво: още голи стаи плюс спалнята му. Бюкър и Као тръгват нагоре…

Гъстата мъгла се превърна в ситен дъждец и Фейн запали мотора на мерцедеса, за да включи отоплението.

Гласът на Либи прозвуча в слушалките, свързани с компютъра.

— Проверих адреса — съобщи тя. — Къщата е собственост на Морган Сиърси от Насо, Бахамите.

Фейн поклати глава. Беше сигурен, че когато влязат в компютрите на Крол, ще попаднат на много фалшиви имена, свързани с недвижими имоти, офшорни сметки, мобилни телефони, паспорти, уебсайтове, имейли и кредитни карти, съставляващи тайния му живот.

Отново се чу гласът на Рома:

— Тоя тип живее като монах. Няма почти никакви мебели, а обитаваните стаи са само две. Гардеробът е пълен със скъпи костюми и обувки, но техника липсва. Плазмен телевизор, но без никакви айподи или дивидита. От това, което виждам, не мога да направя никакви заключения, освен че живее изключително скромно.

Влизам в банята… И тук няма нищо. А, ето го и Джон… Открили са три лаптопа и това е всичко, което намерихме. Бихме могли да потърсим евентуални скривалища, но…

— Не — прекъсна я Фейн. — Мисля, че сте открили каквото трябва.

— Добре — съгласи се Рома. — Сега ще изпратя Као в микробуса, за да провери лаптопите, а Джон ще се заеме с камерите. Мисля, че три ще бъдат достатъчни, за да покрият цялата площ.

Фейн я изчака да даде разпорежданията си.

— Какво става с екипа на Либи? — попита тя.

— Оставих ги отвън. Трябва да докладват за всеки, който се появи в района. Не бива да го изпуснем, ако се върне. Дръж наблизо и микробуса на Бюкър. Као разполага с всичко, което му е необходимо. Стой с него и не пропускай нищо от съдържанието на компютрите. Може би нещо в тях ще ни подскаже следващите стъпки на Крол.

Фейн остана в мерцедеса, докато не видя как микробусът на Бюкър пресича платното пред него и се отдалечава от „Сий Клиф“. После включи на скорост и пое към Пасифик Хайтс, към дома на Елиз Кърин.

42

Крол се насочи към малката асма в градината, клекна при третата греда откъм портала, където прислугата оставяше ключа за задната врата. Минута по-късно вече беше в къщата.

Пъхна ключа в джоба си и се насочи към пластмасовия панел на алармената инсталация. Вкара кода и лампичката светна зелено. Намираше се в мокрото помещение — подходящо място за подгизналите му дрехи. Остави чадъра си на закачалката и съблече шлифера си.

Измъкна от джоба си чифт латексови ръкавици. Чисти, без талк, малки и стегнати. Нахлузи ги, прекоси огромната кухня и влезе в трапезарията. Спря и се ослуша, машинално изпъвайки пръсти в ръкавиците.

Премина в дневната. Тук атмосферата беше като в стар и отдавна изоставен музей. Единственото събитие, което се случваше между четирите й стени, беше появата на чистачката веднъж седмично. Бледата светлина от високите прозорци с мокри стъкла му беше напълно достатъчна, за да се придвижва безшумно.

До вратата се издигаше внушителен двуметров часовник с неподвижно махало и резбован корниз в горната част. Зад корниза лежеше черен автоматичен пистолет CZ-75 със зареден пълнител. Беше там почти от два месеца.

Крол го измъкна, напусна дневната и се насочи към извитото стълбище, което водеше към втория етаж. Мокрите му обувки стъпваха безшумно по дебелия мокет. Увитите с гума пръсти стискаха здраво ръкохватката на пистолета. Прекоси фоайето и се насочи към другото стълбище, което щеше да го отведе на третия етаж.

Елиз прекарваше по-голямата част от времето си в апартамента с изглед към залива, разположен в североизточната част на старата сграда.

Той спря в коридора пред апартамента и се ослуша. Нищо. Пълна тишина. Вратата се отваряше към дневната. Може би щеше да я изненада именно там.

Завъртя топката и усети как вратата се отлепя от рамката. Бутна я и влезе.

Елиз трепна. Ръцете й бяха на тила, заети с прибирането на косата. Тялото й се вцепени. Беше облечена в зелена нощница. На масичката пред нея имаше чаша с питие. Той отбеляза как очите й регистрират латексовите ръкавици и пистолета.

— Рей!

Лори замръзна с ръка върху сифона на тоалетната чиния. Беше гола, със смъкнати до коленете бикини. Взетата назаем нощница на Елиз лежеше на съседната масичка.

До слуха й достигна мъжки глас. Дълбок, модулиран, спокоен.

Обля я лепкава топлина.

Елиз каза нещо на висок глас, но Лори не разбра нищо. Вратата на банята беше затворена, а зад нея имаше огромна гардеробна стая.

Треперейки, Лори бавно отдръпна ръката си от сифона и се изправи. Забравила за смъкнатите бикини, тя се спъна и инстинктивно се подпря на близкия стол, който за малко не се преобърна. По дяволите! Дръпна бикините нагоре, пресегна се към нощницата върху масичката и я навлече презглава.

Направи крачка напред и опря ухо на вратата.

— Какъв е този пистолет, Рей? — попита с неестествено висок глас Елиз.

Сърцето на Лори пропусна един такт.

Крол!

Не можеше да отвори вратата, защото той със сигурност щеше да я забележи, докато пресича широкия коридор към гардеробната стая.

Мобилният й телефон бе останал в спалнята.

А между прозореца и земята имаше три етажа.

— Какво става, Елиз? — попита Крол. — Какво означаваше онова във „Феърмонт“?

Тя седеше сковано на канапето, с прибрани крака и ръце на коленете. Гледаше го с празен поглед. Беше сигурна, че ще я убие.

— Не мога повече! Не искам да правя това с теб, защото е гадно!

— Кое не можеш да правиш?

— Не съм много сигурна, Рей — погледна го тя. — Всъщност какво правиш ти в действителност?

Крол продължаваше да стои на крачка от вратата, която се бе погрижил да затвори. Поколеба се за миг, после тръгна към нея. Пистолетът беше насочен към пода. Протегна лявата си ръка, взе чашата от масичката пред нея и отпи малка глътка.

Хирургическите ръкавици й изглеждаха много по-страшни от пистолета. Призрачни, ужасни. Виждаха се дори косъмчетата на ръцете, притиснати от тънката гума.

Надвесен над нея, той остави чашата.

— Все още не си разбрала, нали? В хотела не бях сигурен. Но ти положително нямаш представа какво, по дяволите, се случва!

— Какво искаш от мен?

— Всичко.

— Не те разбирам.

Размениха си втренчени погледи. Тя забеляза как очите му се плъзват надолу, към голите й гърди под нощницата.

— Ще ме разбереш. Може би бавно, но ще ме разбереш…

Елиз се почувства гола. Прилоша й се при мисълта, че може да я докосне. По-добре да я убие, но не и това…

— Няма да стане, Рей — промълви тя с усилие. — Знам много повече, отколкото предполагаш.

Той отпи нова глътка, без да сваля очи от лицето й. В чашата имаше водка с лимон и няколко бучки лед.

Тя го наблюдаваше. Беше отблъскващо спокоен, дори някак отпуснат. Наслаждаваше се на питието и на гледката… Очакваше нещо повече. Беше сигурна, че преди да извърши онова, което беше намислил, ще направи опит да се намести между краката й.

— Трябва да отида до тоалетната — каза тя.

— Няма да стане.

— Трябва, Рей!

— Пикай на канапето.

Тя го изгледа презрително, после бавно се изправи.

— Ако искаш, застреляй ме.

Изрече думите без страх, с лишен от предизвикателство тон.

Заобиколи канапето и тръгна към банята. Чу стъпките му след себе си. Това наистина беше отвратително.

В гардеробната стая не светеше, за разлика от спалнята отвъд нея. Елиз прекоси широкото помещение и се насочи към затворената врата на банята. Бутна я и се озова пред ужасената Лори, която се беше изправила зад вратата, извън обсега на Крол. Без да я поглежда, Елиз се обърна с намерението да затвори след себе си.

— Остави я отворена, искам да те гледам — извика Крол и се изправи на прага. Чашата с водка все още беше в ръката му.

Елиз пристъпи към тоалетната, вдигна зелената нощница и пъхна пръсти под ластика на бикините си. Крол направи още една крачка напред и поднесе водката към устните си.

В същия миг Лори блъсна вратата с цялата сила, на която беше способна. Солидното дърво се заби в лицето му и пръсна чашата на ситни късчета. Крол извика от болка и се просна на пода.

— Заключвай, бързо! — изкрещя Елиз, докато оправяше нощницата си. — Бързо!

Но вече беше късно. Вратата с трясък се отвори и Лори отлетя назад към мивката. Крол се втурна вътре, опитвайки се да запази равновесие. Лицето му беше цялото в кръв, нарязано от стъклата.

Беше замаян, с широко раздалечени крака, правейки всичко възможно да остане в съзнание. С едното си око не виждаше нищо, а другото бавно се извъртя към Лори. Насочи пистолета в гърдите на Елиз, за да я държи на разстояние, после се съсредоточи върху жената на пода. Позна я и зяпна от изненада. Объркването му пролича въпреки множеството прорезни рани по лицето.

— По дяволите! — изломоти той с окървавени устни.

Чашата беше срязала лицето му чак до средата на скулата. Около раната блестяха ситни парченца стъкло.

Скована от ужас, Лори не помръдваше.

— Ставай! — изграчи Крол.

Тя бавно се надигна и опря гръб на мивката.

Дулото на пистолета се извъртя към нея и потъна в слабините й със смразяваща сила. Очите му не се откъсваха от лицето на Елиз.

— Само ако мръднеш, ще я пръсна на парченца! — изсъска Крол.

43

Фейн хвана волана с една ръка, а с другата бръкна в джоба на вратата и извади стария си валтер. Слава богу, че Рома не може да ме види, каза си той. Отдавна, още в началото на партньорството им, бяха стигнали до споразумението да не прибягват до оръжие. Но по онова време той изобщо не подозираше, че може да се изправи срещу човек като Райън Крол.

Позвъни на Вира, тъй като искаше да се запознае с вътрешното разпределение в къщата на Елиз.

Не след дълго стигна там и няколко пъти мина през пресечката. Светеше само на последния етаж, където според Вира живееше Елиз.

Паркира малко по-надолу. След кратко колебание се отказа от чадъра. Грабна шлифера и старата шапка с широка периферия от задната седалка и слезе от колата. Навън слабо ръмеше. Вдигна яката си и пое нагоре по хълма.

Насочи се право към вратата в градинския зид, която беше забелязал още преди два дни, докато чакаше Елиз за първата им среща. Освен официалния вход и гаража тя беше единственото място за достъп до имението.

Очакваше да бъде заключена. Обратното щеше да означава лош знак. Сложи ръка на желязната дръжка и леко я натисна надолу. Езичето изщрака.

Предпазливо побутна вратата и влезе в градината. Пътеката вляво водеше към главния портал. Тази вдясно свършваше пред гаража. Той се насочи към входа за прислугата и натисна бравата. И тази врата се оказа отключена. Господи!

Бръкна под сакото си и измъкна валтера, затъкнат в колана му. После се насочи към мокрото помещение. На закачалката до вратата висяха чадър и мъжки шлифер. Докосна ги с пръст. Все още бяха мокри.

Прекоси бързо кухнята, заобиколи трапезарията и тръгна по широкия коридор към стълбището. Хукна към втория етаж, прекоси фоайето и продължи по другото стълбище.

Не беше трудно да намери пътя към апартамента на Елиз. Едва сега спря, свали шлифера и шапката и ги пусна в краката си. После пристъпи към вратата и опря ухо в гладката й повърхност. Нищо.

Беше наистина глупава ситуация. Ако кабинетът беше празен, шансовете му да ги чуе в някоя от другите стаи ставаха далеч по-големи. Но това зависеше изцяло от чистия късмет.

Крол седеше на малката скамейка до мивката и гледаше заплашително двете жени, които седяха на пода, опрели гърбове в прозрачната преграда на душкабината. От дълбоката прорезна рана под лявото му око продължаваше да тече кръв. Устата му от същата страна беше подута, но вече не кървеше.

Лори беше извадила по-големите парченца стъкло от лицето му въпреки болката от забития в корема й пистолет. Никой не говореше. Почти нокаутиран от тежката врата, Крол бързо се съвземаше. За това помогна и нетърпимата болка от манипулациите на Лори.

Сега той просто ги държеше на мушка.

— Какво става? — попита ги дрезгаво.

Те го гледаха ужасени.

— Елиз! Откъде, по дяволите, се познавате?

Лицето й остана безизразно.

— Мамка му!

— Виж какво… — трепна Елиз, опитвайки се да преодолее страха, който я сковаваше. — Ние… Истината е, че сме любовници…

— Какво?!

Как, по дяволите, би могъл да пропусне подобно нещо?! Не, това не можеше да е истина!

— Така е вече доста време — продължи Елиз. — Но никой не подозира за това…

Дулото на пистолета бавно се извъртя към Лори. И двете седяха с подгънати колене. Бельото им се виждаше изпод късите нощници.

— Не съм в настроение да ме будалкат! — извика той, обръщайки се към Елиз. — Казвай какво става и не ме лъжи!

Фейн бавно завъртя топката и бутна вратата.

Никой.

Очите му светкавично обхванаха разположението на стаите, сравнявайки го с наученото от Вира: вход към спалнята през огромна гардеробна стая. Вляво беше банята, а вдясно — спалнята. Тук осветлението беше изключено, но оттатък светеше.

До ушите му достигна гласът на Елиз, който беше прекалено тих, за да различи думите. После се обади и мъжки глас. Сравнително спокоен, без нотки на раздразнение или заплаха. Но защо бяха в банята? И къде бе Лори?

До вратата на банята се стигаше по къс, но широк коридор, покрит с дебел персийски килим. Улови някакво проблясване на пода, непосредствено пред вратата. Счупени стъкла.

Предпазливо прекоси тъмното помещение и спря пред банята.

Отвътре долетя гласът на Лори, последван от тежки стъпки. Все още не можеше да различи думите.

Крол несъмнено беше въоръжен, затова Фейн трябваше да действа с помощта на изненадата. За съжаление щеше да изненада и двете жени, което със сигурност щеше да създаде проблеми. Но нямаше избор. Трябваше да ги изведе от банята, но за целта се нуждаеше от тактическо предимство.

Измъкна блекбърито от джоба си и набра Елиз. Телефонът й започна да звъни някъде вдясно, очевидно от кабинета.

Елиз се вцепени, заковала очи в лицето на Крол. Телефонът продължаваше да звъни.

— Очакваш ли някой да ти се обади?

— Не — поклати глава Елиз.

— Кой знае, че си тук?

— Никой… Всъщност аз винаги съм тук…

Лицето на Крол продължаваше да отича и ставаше все по-страшно. Лявото му око беше напълно затворено, а устните — подути и обезобразени. Въпреки това Елиз усети, че раздразнението му нараства. Явно се досещаше, че тя го лъже.

В момента Крол си мислеше, че телефонният звън има за цел да го обърка. Седеше и мълчеше, без да отмества здравото си око от лицето й. А тя имаше чувството, че всяко позвъняване го приближава към избухването.

Звъненето спря.

После изведнъж пропя друг телефон. От спалнята.

— Това е моят! — стреснато прошепна Лори.

— Хей, какво става тук?

Крол напрегнато слушаше. Телефонът в спалнята спря на петото позвъняване. Това не беше случайно. За момент се почувства напълно дезориентиран, после умът му превключи на високи обороти.

— Кой, по дяволите, знае, че тази вечер сте заедно?

— Никой — отвърна Лори прекалено бързо.

— Сега ще изясним този въпрос! — изсъска Крол, изправи се и размаха пистолета към Елиз. — Ставай!

Направи крачка назад, напусна банята и обувките му изскърцаха върху натрошените стъкла.

— Ще стоя тук — рече той, отново насочвайки пистолета към Лори. — А ти иди да го донесеш!

Телефонът лежеше на масичката пред канапето, на което я завари Крол. Елиз го заобиколи и пресече тъмната гардеробна стая към кабинета. На дисплея се беше изписало името „Таунсенд“. Сега ще трябва да обяснявам кой е този Таунсенд, отчаяно въздъхна тя.

Обърна се и тръгна към спалнята. Миг по-късно зърна неясния силует на Фейн, изправен зад вратата на гардеробната стая. Тъмнината и влошеното зрение на Крол може би щяха да скрият изненадата й. Фейн отмести пистолета си встрани, позволявайки й да види показалеца, предупредително опрян на устните му.

Сърцето й пропусна един такт, но това не се отрази на походката й.

Крол пое телефона и го приближи към здравото си око.

— Кой е този?

В същия момент мобилният на Лори отново зазвъня.

— Иди и донеси проклетия телефон! — изкрещя Крол.

Елиз влезе в спалнята и се насочи към леглото, на което бяха струпани дрехите на Лори.

Секунди по-късно и вторият телефон се озова в ръцете на Крол. Здравото му око се втренчи в дисплея.

— Кой е този, по дяволите?

— Таунсенд — каза Елиз, обръщайки се към Лори.

— Тя няма да се откаже скоро — кимна Лори, сякаш това беше най-естественото нещо на света. После се извърна към Крол и поясни: — Планирахме да направим тройка…

Елиз се изненада от светкавичната съобразителност на Лори. Сърцето й лудо блъскаше в гърдите. Крол стоеше с лице към тъмната гардеробна стая. От нея зависеше дали Фейн щеше да получи своя шанс. За целта Крол трябваше да гледа в друга посока.

Фейн можеше да отгатне какво му предлага Елиз единствено по слух, тъй като Крол беше само на две крачки от него, облегнат на вратата на банята.

— Е, аз бях дотук! — внезапно отсече Елиз. — Или ще ни позволиш да облечем нещо, или можеш да ни застреляш! — Тя посочи Лори, която продължаваше да седи на мраморните плочки, обвила ръце около коленете си. — Не виждаш ли, че тя умира от студ? Хайде, Лори, ставай!

— Остани на мястото си! — процеди Крол, обърна се към Елиз и добави: — Иди да донесеш някакви дрехи!

Тя се обърна, влезе в гардеробната стая и протегна ръце към някакви халати на закачалките. Кимна на Фейн, който й правеше знаци да ги вдигне пред себе си и да ги понесе обратно.

— Намерих два халата…

Фейн я блъсна встрани от пътя си, връхлетя в банята и заби валтера в изненаданото лице на Крол, който се олюля и направи крачка назад, нададе вик на болка и гняв и натисна спусъка. Екна оглушителен изстрел. Куршумът се заби в насрещната стена. Фейн му нанесе втори удар в лицето, опитвайки се да го зашемети. Крол стреля още веднъж, после пистолетът му изтрополи на плочките. Пръстите му безсилно се разтвориха, смазани от силния удар на валтера. Другата му ръка инстинктивно се вкопчи в ревера на Фейн, окървавеното му лице се заби в ризата, търсейки укритие от силните удари. После, демонстрирайки невероятна издръжливост, той се опита да нанесе удар с наранената си ръка.

Реакцията на Фейн беше светкавична. Със свободната си ръка той сграбчи косата на Крол и рязко изви главата му назад. Дулото на валтера се заби в гърлото му.

Крол прекрати съпротивата. Плюеше кръв, дишаше тежко и разпокъсано. За момент двамата останаха неподвижни, вкопчени един в друг, разделени единствено от дулото на валтера, опряно в гърлото на Крол.

Фейн усети как пръстите на противника му омекват. Дробовете му отчаяно се бореха за кислород. Правеше всичко възможно да не се задави със собствената си кръв. Коленете му бавно се подгънаха и опряха в пода.

Фейн издърпа валтера, вдигна го над главата си и с всички сили го стовари в извърнатото нагоре лице. Веднъж, втори път, трети… Спря едва когато се увери, че Крол не помръдва.

44

Рома вдигна веднага.

— Хей, Мартин! Няма да повярваш на какво попаднахме тук…

— Ще ми кажеш по-късно. Сега имам нужда от помощ.

Две стотни от секундата й бяха достатъчни, за да превключи на неговата вълна.

— Добре.

— Намирам се в дома на Елиз. Градинската врата е в зида откъм „Бродуей“. Обади ми се в мига, в който дойдеш.

— Какво става?

— Залових Крол — кратко отвърна Фейн и прекъсна връзката. Партньорката му щеше да бъде тук най-рано след двайсетина минути.

Крол продължаваше да лежи в безсъзнание и силно кървеше. Дулото на валтера беше отворило предишните рани по лицето му, а беше направило и нови — по главата и над здравото му око, което също започваше да се затваря. Когато се свестеше, със сигурност щеше да се почувства като някой от нещастниците, които беше разпитвал в „черните обекти“.

Приклекнал до него, Фейн притискаше влажна кърпа към най-сериозните му рани, а вцепенената от ужас Лори стърчеше в средата на банята.

— Това е… Това е лудост… — избъбри тя. — Не мога да повярвам!

— Имаш ли валиум или нещо подобно? — попита Фейн, извръщайки се към Елиз, която стоеше на прага.

Тя кимна, отвори шкафчето за лекарства и му подаде едно шишенце.

— Лори, донеси чаша вода — разпореди се той, след което отново се обърна към Елиз. — Иди да потърсиш тиксо или нещо подобно. Може би в гаража или в работилницата, ако имате такава…

Елиз кимна и излезе.

— Лори, донеси ми най-здравия колан от хавлия, който ти попадне пред очите. Колан за панталони също ще ми свърши работа.

— Да, добре — каза тя. Най-после започваше да идва на себе си.

Двайсетте минути изтекоха бързо. Когато Рома се обади от мокрото помещение в приземието и изкачи тичешком двата етажа нагоре, Крол вече седеше на стол в средата на спалнята със стегнати към страничните облегалки китки и хлабаво завързани с колан глезени — за да може да ходи, когато му дойде времето. Фейн му даде само една от 5-милиграмовите капсули в шишенцето и тя вече започваше да действа. Главата му беше клюмнала на гърдите, по обезобразеното му и подуто лице белееха лепенки.

Рома стреснато огледа окървавените и измачкани дрехи на Фейн, но после се овладя и спря потъмнелите си от гняв очи върху Крол.

— Господи Боже, Мартин! — на пресекулки прошепна тя.

— Ела да поговорим — отвърна Фейн и кимна към кабинета. — Елиз, наблюдавай го, но без да се приближаваш до него.

— Не мога — поклати глава Елиз и се оттегли към банята.

— Аз ще го наблюдавам — предложи услугите си Лори.

— Застани така, че да те виждам — каза Фейн и поведе Рома към кабинета.

Лори се оттегли на прага на банята, откъдето можеше да вижда както Крол и Елиз, така и двамата детективи в съседния кабинет.

— Какво откри във файловете? — понижи той глас в мига, в който влязоха.

Умът му работеше трескаво. Отдавна беше решил как ще постъпи с Крол, но се надяваше Рома да е открила и нещо друго, което би могло да предложи алтернатива.

— Добре ли си? — попита Рома, продължавайки да оглежда дрехите му.

— Да, добре съм.

— Файловете му са пълни с невероятни неща — започна Рома. — В един от лаптопите открихме нещо като зашифрован дневник, в който си е водил записки по конкретните операции в продължение на цяла година… — Говореше бързо, но спокойно. — Ти се оказа абсолютно прав. Имал е неограничен достъп до досието на Кърин във „Вектор“. Оттам е разбрал, че от година съпругата му посещава психоаналитик.

Няколко седмици след първото проникване в кабинета на Вира започнал да подбира имената на бъдещите си жертви. Някъде по това време бил убит и Стивън Лист, но Крол не го споменава в дневника си.

— Стивън и Вира са използвали един и същ офис — отбеляза Фейн. — Вероятно Стивън е открил нещо, което е застрашавало плановете на Крол. Ще се наложи да…

— Чакай! — спря го Рома. — Трябва да чуеш още много неща. Као откри данни в един от другите компютри, които отговарят на много въпроси. „Експериментите“ на Крол по време на програмата за разпити са имали за цел създаването на по-сложна система за манипулиране на затворниците. Той е имал достъп до психологическите профили на много от тях…

Рома млъкна за миг и поклати глава, сякаш не можеше да повярва на онова, което предстоеше да каже.

— По всичко личи, че са му „подарили“ тези затворници, след като са изцедили всичко възможно от тях. Крол е трябвало да използва информацията в досиетата им, за да… За да ги докара до пълно отчаяние. Разработил е собствена програма за манипулиране на тези нещастници докрай, чак до момента на самоубийството им.

Фейн попиваше всяка дума.

— Колкото и невероятно да звучи, той успял при цели осем от тези случаи, преди да го върнат обратно в Щатите. После пътищата му с ЦРУ се разделили. Най-гадното е, че във „Вектор“ са знаели всичко това, преди да го наемат. Нищо чудно, че „официалното му досие“ е сведено до една страница.

Фейн не можеше да повярва на ушите си.

— И така, след като изчезнал от „Вектор“, той започнал да изгражда един много особен файл. В него трупал цялата информация за някого с инициали Б. У. — което на практика е психологически профил, съдържащ какво ли не — беззащитност, несигурност, обсесии. В отделен списък са вкарани „използваемите“ характеристики. Несъмнено става въпрос за някаква жена, която е била пациентка на Вира…

— Брита Уестън — кимна Фейн.

— Трябва да е тя. Накрая Крол споменава за оказването на „прекалено бърз натиск“, за сложността на адаптиране на неговата система към психологическите различия между закоравели престъпници и обикновени цивилни, най-вече жени. Направо да се побъркаш! Накрая добавя, че Б. У. е безнадежден случай, от който трябва да се освободи, за да започне отначало.

— Значи не е било самоубийство — заключи Фейн. — Той я е убил.

— Според дневника веднага след това започнал да изгражда профила на Елиз. Две седмици по-късно се появила и Лори…

Фейн беше изненадан от ефективността, с която Крол бе успял да се възползва от пациентките на Вира.

— Нещо друго? — попита той.

При създалите се обстоятелства въпросът му прозвуча мрачно.

— Дотук бях стигнала, когато ти ми се обади. Един Господ знае какви безумства още ще открият Бюкър и Као в компютрите на Крол…

Фейн отново поклати глава. Това вече беше прекалено.

— Тук също той беше на крачка… — каза той. — Никой не знае колко още щяха да издържат двете жени.

Извърна глава и погледна към Лори, която стоеше на прага на банята и тихо разговаряше с Елиз, която не се виждаше от кабинета.

Рома проследи погледа му.

— Какво ще правим сега?

— Ще го изведем оттук, и то веднага — отвърна Фейн.

— Как точно възнамеряваш да се „погрижиш“ за него? — нервно повиши глас Лори, заела позиция пред вратата на кабинета.

Замаяният Крол седеше на стол с права облегалка на крачка от нея. Лори отказа да си тръгне, тъй като искаше да научи нещо повече.

— Не се безпокой, Лори — отвърна Фейн. — Това е моя работа.

Лори буквално побесня.

— Хей, „Таунсенд“! — саркастично натърти тя, наблягайки на измисленото му име. — Тук става въпрос за моя живот! А той е много по-важен от твоята работа! Искам да знам какво възнамеряваш да правиш с него! И знаеш ли защо? Защото не желая да виждам никога повече този побъркан гадняр! Никога! Особено след ада, който преживях… тоест преживяхме, с това животно! — Тя кимна към Елиз, която мълчаливо ги наблюдаваше от прага на гардеробната стая. — А ти, „Таунсенд“, нямаш никакво право да не ми кажеш какво мислиш да правиш с него!

Фейн погледна към Рома, която беше вдигнала вежди с очевидното намерение да потвърди правилността на тези думи. Самият той също го знаеше, но продължаваше да си мисли, че сега не е време да запознава Лори и Елиз с подробностите. И беше твърдо решен да не го прави.

— Вече знаеш защо не можем да го предадем на полицията — подхвърли той. — Значи трябва да прибегнем до нещо друго.

Лори се намръщи.

— Затова аз ще се погрижа него — добави Фейн.

— И това е всичко, така ли? — обидено го изгледа Лори.

— Можеш да четеш между редовете, нали? — хладно я изгледа той.

— Но как, по дяволите, да разберем какво ще…

— Лори! — не се стърпя Елиз, прекоси стаята и я прегърна през кръста. — Ела! Нека ги оставим да си свършат работата. Те ще направят каквото трябва.

— Но…

— Не могат да ни кажат, Лори! — сопнато я прекъсна Елиз.

Лори впери в нея пламналия си поглед. След няколко напрегнати секунди се обърна и излезе от стаята.

— Благодаря — промълви Рома, обръщайки се към Елиз.

Фейн вече беше отворил вратата и помагаше на Крол да се изправи.

45

В десет и половина Фейн проведе кратък, но напрегнат разговор с Морети. Зададе му само един въпрос, на който получи изчерпателен отговор, плюс подробни инструкции. После звънна на Бюкър и го помоли да ги чака на един паркинг близо до „Калифорния“ и Двайсет и седмо авеню. Трябваше му един бръмбар.

В същото време Рома се свърза с Либи да я предупреди, че двамата с Фейн тръгват към зоната за наблюдение. Към което добави, че екипите й веднага трябва да се изтеглят от района и да чакат инструкции.

Минаваше единайсет, когато спряха зад микробуса на Бюкър, паркиран пред един бар на Калифорния стрийт. Фейн получи бръмбара от Бюкър и му каза да изключи всички камери и микрофони, с изключение на онзи, който беше монтиран в собствения му мерцедес. Бюкър беше наясно защо го прави. Когато членовете на спомагателните екипи не виждат и не чуват, те остават в неведение… Което беше същинската цел на операцията.

След като Бюкър и екипът на Либи напуснаха квартал „Сий Клиф“, колата на Фейн и Рома навлезе в алеята пред къщата на Сий Клиф Авеню и спря пред входа. С общи усилия измъкнаха замаяния Крол от задната седалка и се заеха с трудната задача да го натикат в асансьора, откъдето го прехвърлиха в спалнята му.

В единайсет и половина Крол най-после се озова в леглото си. Ръцете и краката му останаха завързани. Фейн ловко монтира бръмбара отзад на таблата.

Не след дълго седяха в мерцедеса, паркиран на Сакраменто стрийт срещу някакъв медицинския център. Никой нямаше да обърне внимание на кола с двама души, спряла непосредствено пред входа. Отпиваха кафе от картонените чаши и наблюдаваха неподвижния Крол на портативния, разделен на квадранти монитор. Три от тях предаваха на живо изображението от камерите, които Бюкър беше монтирал по-рано.

— Според теб колко време ще им отнеме? — попита Рома.

— Нямам представа. Предполагам, че са организирали екип веднага след като Паркър е уведомил Шен, че „Вектор“ го търси. Едва ли ще се забавят. На тяхно място аз вече щях да съм там. За тези хора Крол е много опасен, а ние не знаем дори половината от цялата история.

— Наясно ли са със състоянието му?

— Описах го на Шен. Не пропуснах да му кажа и колко време ще действа валиумът. Ако искат да го приберат, преди да има опасност да избяга, разполагат с около два часа.

— Но не си му казал нито за камерите, нито за бръмбара, нали?

— Не съм. Нямаше смисъл. Те знаят, че онзи, който е решил да им предаде човек като Крол, ще иска да е сигурен, че ще го приберат, преди да е избягал.

Отпиваха от кафето и чакаха. Ситният дъждец започна да се смесва със спускащата се мъгла. Бяха прекарали ужасна вечер. Фейн усети умората, настъпваща след притока на адреналин. Рома демонстрираше забележителна въздържаност. Разбира се, скандалът нямаше да му се размине, но тя умееше да чака подходящия момент. Особено когато ставаше въпрос за Мартин Фейн.

Жената изплува в рамката на квадранта като призрак. Фейн и Рома я видяха едновременно, но реагираха секунди по-късно, неповярвали на очите си.

— Охо! — изправи се в седалката Рома.

Фейн се вцепени от напрежение.

Фигурата се задържа за миг в обхвата на първата камера, разположена над входа на долния етаж, после изчезна. Двамата едновременно се приведоха над монитора.

После тя се появи на втория монитор в централния коридор на втория етаж. Беше облечена с шлифер, на главата си имаше руса перука. Би трябвало да е перука. Спускаше се до раменете, скривайки чертите на лицето й. Тя провери празните стаи и изчезна зад ъгъла.

Минута по-късно неясно очертаната фигура се появи в обхвата на третата камера, разположена в спалнята на Крол. Остана за миг на прага, после пристъпи в полуосветеното помещение.

— Мили Боже! — ахна Рома.

Жената спря в средата на стаята. Бе пъхнала ръце в джобовете на шлифера си. След миг колебание се приближи до леглото и погледна надолу към Крол. Нямаше как да се разбере дали е изненадана от вида на лицето му.

— Райън! — прошепната.

Никаква реакция.

— Виж там! — трепна Фейн и посочи първия квадрант, на който се появи фигура на мъж в спортен екип с качулка на главата. Стоеше на крачка от входната врата.

Жената с русата перука извади ръка от джоба на шлифера си и докосна гърдите на Крол.

— Райън! — повтори тя.

Изтекоха няколко секунди, преди Крол да се отърси от въздействието на валиума. Главата му бавно се извърна към неканената гостенка.

— Чуваш ли ме?

Крол кимна. От устата му излетяха неясни звуци.

Жената се наведе предпазливо, устните й почти докоснаха ухото му. Брадичката му леко се повдигна. Бръмбарът зад рамката на леглото улови само неясен шепот, отделни срички, откъслечни гласни и съгласни, гърлено произнесени звуци.

Фейн напрегна слух, опитвайки се да разбере какво говори жената. Всяка неясна сричка бе мъчение за него. Но това не продължи дълго.

Жената изправи гръб, извади пистолет от джоба на шлифера си и опря дулото между очите на Крол. Стреля два пъти, после се обърна и напусна спалнята.

Мъжът с качулката на долния етаж трепна при звука на изстрелите и хукна към стълбите.

Залепени за монитора, Фейн и Рома гледаха как животът на Крол изтича върху леглото, оцветявайки в черно завивките.

— Какво се случи, по дяволите? — прошепна Рома.

— Чакай! — вдигна ръка Фейн.

Жената се мярна във втория квадрант, минута по-късно се появи и в първия, където мъжът в спортния екип вече беше отворил входната врата.

Миг по-късно и двамата изчезнаха.

— Не мислиш ли, че… — започна Рома, после извади телефона си и започна да набира.

Фейн сложи ръка върху китката й, инстинктивно усетил, че звъни на Елиз. Спогледаха се.

— Може би бяха хора на „Вектор“ — каза той. — Но ние не знаем това и не искаме да знаем.

После протегна ръка и изключи монитора. Всичко свърши.

46

Известно време останаха неподвижни, без да говорят. Отново заваля. Дъждовните капки глухо затрополиха по покрива на мерцедеса. Канавките от двете страни на улицата се изпълниха с дълбока почти трийсет сантиметра пенлива вода.

Фейн беше обзет от абсурдната мисъл, че така и не разбра как изглежда Крол. Когато го зърна за пръв път, в онази част от секундата, преди да стовари валтера си в лицето му, то вече беше обезобразено. И напълно неузнаваемо, когато приключи с него. До този момент не бяха открили нито една негова снимка и вероятно никога нямаше да открият. Лицето, по чиито черти биха могли да отгатнат някакви подробности от автобиографията му, се беше превърнало в неговата последна тайна.

— Мили Боже! — повтори на пресекулки Рома.

Той предпочиташе мълчанието да продължи, но Рома беше силно потресена.

— Според мен успяхме да повдигнем само крайчеца на завесата на тая работа около Крол — каза тя. — На какво ли щяхме да попаднем, ако бяхме успели да я задържим още малко?

Фейн напълно споделяше нейното неудовлетворение. Не можеше да се отърве от чувството, че се бяха докоснали до нещо ужасно, изчезнало завинаги само миг преди да осъзнаят пред какво се бяха изправили.

— Да започнем с нашата анонимност — промълви Рома, вперила поглед в дъжда, който обливаше предното стъкло. — Мисля, че не се разкрихме пред Елиз и Лори. Ти винаги използваше името „Таунсенд“, нали?

— Да.

— Но сме уязвими чрез Вира.

— С клиентите това е неизбежно.

— Но този път става въпрос за „Вектор“.

— Те не знаят нищо за Вира. Единственото, което знаят, е, че някой е бил по следите на Крол. Но не знаят защо. Този някой го е открил и е искал да им го предаде. Това е всичко. Все още нямат представа кои сме.

— Но смъртта на Крол няма да им попречи да продължат да търсят онзи, който е искал да им го предаде. Несъмнено са разбрали, че той притежава компютри с информация, която може да ги компрометира. И че тези компютри вече са в чужди ръце.

— Така е.

— Следователно нищо не е приключило.

Дъждът за миг се усили, после възобнови обичайния си ритъм.

Рома мълчеше. Въпреки тромавия финал на разследването самоличността на Фейн и помагачите му оставаше неизвестна. Единственото изключение беше Вира Лист, но нейното желание нещата да останат под похлупак щеше да бъде дори по-силно от тяхното.

Проблемът с „Вектор“ обаче продължаваше да стои. Сянката на този бегемот на подмолните операции беше надвиснала над тях и заплашваше да ги погълне. Фейн беше наясно, че трудно ще се отърве от него.

Погледна към Рома, чийто профил се очертаваше на размитата от дъжда светлина на прозореца. Тя се опитваше да прояви стоицизъм по отношение на този изпълнен с тайни бизнес, който я беше лишил от семейство — твърде висока цена за липсата на сигурност, свързана с него. Фейн чувстваше, че тя вече преценява мрачните последици от пробуждането на бегемота, наречен „Вектор“. И си даваше сметка, че всеки момент могат да бъдат разкрити.

Самият Фейн обаче знаеше всичко за секретността. Не се страхуваше от нея и не я мразеше. Просто я приемаше такава, каквато е — поредната морална дилема, характерна за човешката природа. Човек е неразривно свързан с моралните дилеми на своите тайни, с тяхната същност, с това кой ги пази и защо.

Вече не помнеше кога беше престанал да мечтае за по-различен живот от този, който водеше. Но отлично помнеше колко болезнена беше мечтата му. Спрял очи върху профила на Рома, той изведнъж си даде сметка, че може би все още изпитва някаква носталгия към тази болка.

Завъртя стартерния ключ в мига, в който Рома се извърна към него, обръщайки гръб на дъжда.

Малко след полунощ мерцедесът на Фейн спря зад джипа на Рома, паркиран на една от тесните улички в Пасифик Хайтс. Дъждът беше спрял. Уморени от дългото седене в колата, те слязоха и се изправиха под стройните фикусови дървета, от които падаха тежки дъждовни капки.

И двамата бяха на ръба на изтощението. И двамата си даваха сметка, че трябва да отложат за по-късно анализите на бурните събития от последните пет дни.

— Предполагам, че искаш да видиш Вира още сега — подхвърли Рома, докато вадеше ключовете на джипа от чантата си.

— Няма смисъл да отлагаме — кимна Фейн. — Някой трябва да й съобщи, че Крол е мъртъв и че всичко е приключило.

Не виждаше ясно лицето на Рома под влажната светлина на уличните лампи. Само извивката на носа й и очертанието на високата скула. Никой от двамата не беше в състояние да разчете изражението на другия. Но Фейн усещаше погледа й, който в най-добрия случай изразяваше смесени чувства, подлежащи на тълкуване, както почти всичко случило се през последните пет дни.

Тя направи крачка напред и уви ръце около шията му. Изненадан, той я прегърна.

Останаха плътно притиснати един в друг малко по-дълго от обикновено — разбира се, ако някой от двамата си направеше труда да си спомни какво значеше „обикновено“. Той обаче добре помнеше топлината на лицето й, притиснато в шията му, аромата на тялото й… Явно в спомените имаше някаква грешка, неочакван трик на паметта…

Без да каже нито дума, Рома се откъсна от него, отключи джипа и потегли. Фейн остана да гледа след нея, докато стоп светлините й се стопиха зад ъгъла. След минута щеше да потегли към дома на Вира Лист. Късният час беше без значение, защото тя го чакаше. Но краката му отказаха да помръднат. Пое си дълбоко въздух и насочи цялото си внимание към уличните лампи, обвити в ореол от влажна мъгла. Опитваше се изобщо да не мисли.

После отново заваля.

Той се качи в мерцедеса и включи двигателя. Направи обратен завой и потегли към къщата на Вира в Ръшън Хил.

ЕПИЛОГ

47

Три месеца по-късно

Късно през нощта аз все още бях в кабинета си, приключвайки дълъг телефонен разговор с Рома, която бе в Ню Йорк, за да търси улики във връзка с ново предложение за работа, която все още не бяхме приели. Оставих слушалката и посегнах към оръфаната стихосбирка на Е. Е. Къмингс, когато телефонът отново иззвъня.

— Мартин, нали говорим по обезопасена линия? — попита Шен Морета.

Той отлично знаеше, че е така, но въпросът му означаваше, че предстои да ми съобщи нещо важно. Казах му да говори спокойно.

— Току-що ми се обади Паркър — поясни той. — Човек от „Ви Ес“ желае да разговаря с теб.

От доста време не бях мислил за „Вектор Стратеджис“ и, откровено казано, никак не ми се щеше да започвам отначало. Опитите ми да изхвърля от главата си онази операция с Вира Лист ми отнеха почти цял месец след смъртта на Райън Крол. След подобна задача винаги имам нужда от време за преориентация. За някакъв отрязък от време тя е всичко в живота ми, но после изведнъж престава да бъде такава. В случая с Вира Лист нещата приключиха само за седмица — една кратка, но безкрайно интензивна седмица, последиците от която не можах да преодолея дълго време. Нещо, което не ми беше особено приятно.

Междувременно двамата с Рома се включихме в други проекти, като този път действахме малко по-внимателно, стараейки се да разчитаме скритите между редовете нюанси. Обаждането на Шен ме върна към неприятните преживявания отпреди три месеца.

— Какъв човек? — попитах в слушалката аз.

— Важна клечка според Паркър. Един от големите играчи, който настоява за среща с теб.

— Защо трябва да приема?

Не бях очарован от перспективата за среща с някакъв играч от „Вектор“, дори действително да беше с високи позиции в корпорацията. От доста време имах чувството, че тези хора поставят под заплаха анонимността, която предпочитах и на която бях свикнал.

— За да получиш някои отговори.

— А защо изведнъж е решил да ми предлага отговори?

— Не знам, Мартин. Не ги ли искаш?

Въпросът му едва ли заслужаваше отговор. Замълчах, но Шен продължаваше да чака. Положението му, разбира се, беше доста деликатно. Той познаваше и двете страни в тези странни отношения, но беше принуден да пази в тайна имената на участниците в тях. Позволявайки му да действа като посредник, ние демонстрирахме един пред друг, че му имаме пълно доверие. Шен не би ме занимавал с този въпрос, ако не беше сигурен, че има основателни причини.

Представата ми за поведението на Шен беше максимално точна: той просто чакаше, сякаш ме беше попитал как възнамерявам да постъпя. Познаваше ме твърде добре и знаеше какво ще последва.

— Аз ще определя мерките за сигурност — казах.

— Добре.

Срещата се осъществи две вечери по-късно пред едно заведение на Пауъл стрийт, точно в началото на стръмния наклон към „Маркет“. Двамата с Шен бяхме използвали това място и преди при подобни ситуации. Аз вече бях заел мястото си на паркинга на върха на хълма, когато джипът на Шен изскочи от една пресечка по-надолу и спря под редицата фикусови дървета.

Мъжът, с когото имах среща, едва ли знаеше къде точно се намирам, но със сигурност допускаше, че съм някъде наблизо. Блекбърито ми изписука тихо. Шен ме информира, че ще предаде кодирания си телефон на човека до себе си, после настъпи пауза. Видях как приятелят ми слиза от ланд ровъра и се насочва по диагонал към кафене „Роксан“, където щеше да изчака края на разговора.

— Имате ли нещо против този начин на комуникация? — попита мъжът. Мек баритон, освободен от каквото и да било напрежение.

— Не — отвърнах. — Започвайте.

— Взаимната анонимност ме устройва — добави той. — Лесно ще я запазим, в случай че имаме едни и същи интереси.

Не схванах напълно какво искаше да каже, но той не ми остави време за размисъл.

— Моите хора са на мнение, че човекът, който сега е мъртъв, е разполагал с компютри, съдържащи компрометираща информация за нас.

Направи малка пауза просто в случай че проявя желание да се включа, но аз запазих мълчание.

— Когато този човек се появи при нас, той ни предложи своите… хммм, доста странни умения — продължи непознатият. — Знаете какво имам предвид, нали? Не ставаше въпрос само за миналото или за подготовката му. Такива хора имаме в изобилие. Той предлагаше нещо специално…

Замълча за момент, после колебливо добави:

— Не съм наясно какво знаете… Или какво сте открили в компютрите му. Разбирате ли ме?

— Имате предвид „специалните му умения“?

— Не, не.

— Може би експериментите му?

— Да, онези, които е извършвал в чужбина.

Неясните формулировки заплашваха да направят разговора още по-мъгляв, но никой от двама ни не прояви желание да ги изясни. Параноята е неразделна част от този бизнес. Прилича на постоянната, макар и невисока температура, която съпътства някои възпалителни процеси.

— Добре, точно това ни предлагаше — продължи гласът. — Разбира се, не за всяка ситуация. Системата му беше езотерична и сложна. Напълно зависима от прозренията му и от начина, по който разиграваше козовете си. Но едновременно с това беше изобретателно и умело измислена. А при онези обстоятелства, при които можеше да даде резултат, тя беше направо съвършена.

— Но офертата му предизвика разгорещени спорове. Имаше много „за“ и „против“. В крайна сметка все пак му предложихме договор — както на много хора с неговата подготовка и опит. Междувременно му възложихме една доста отговорна задача, но споровете по офертата му продължаваха.

Това вече беше новина. Нима във „Вектор“ са имали идеята да наемат един убиец? А и множественото число звучеше доста многозначително. Ако човекът насреща ми заемаше достатъчно висока позиция, за да участва в споровете за наемането на професионален убиец, аз наистина би трябвало да съм впечатлен. Не се съмнявах, че беше част от висшия ешелон на тази корпорация — може би един от пет-шестимата на върха, ако изобщо бяха и толкова.

— В крайна сметка мненията ни относно офертата му се разделиха — продължи гласът. — Аз останах на страната на онези, които смятаха подобни неща за недопустими, и загубих. Но спечелилите поискаха гаранции. Той беше практикувал уменията си само в онези специални обекти в чужбина, а те поискаха да докаже, че системата му може да действа и при „нормални“ обстоятелства. И той се съгласи.

— В хода на задачата, която изпълняваше, той установи, че съпругата на обекта посещава определен вид доктор. Той насочи вниманието си към нея и към още една жена. Каза, че би могъл да ги използва. Колкото и невероятно да звучи, нашите хора му дадоха зелена светлина.

Мъжът млъкна. Когато отново заговори, пролича, че е дръпнал силно от току-що запалена цигара. Доказателство за това беше струйката дим, която се изви над роувъра на Шен.

— Нека изясним нещо — обадих аз. — Искате да кажете, че сте били против назначаването на този човек на определена длъжност, или просто сте се противопоставили на специалните му техники?

Въпросът беше изключително важен. На практика го питах дали се е противопоставил на създаването на звено за убийства в рамките на „Вектор“, или само не е бил съгласен с методите на Крол.

Но непознатият не отговори, може би защото въпросът беше прекалено директен.

— Така започна всичко — продължи след кратка пауза той. — Ние държахме да се дистанцираме от този човек, за да избегнем отговорността при евентуален провал. Така и стана. Постигнахме желаното споразумение с него и после той изчезна. Престорихме се на дълбоко шокирани. Организирахме фалшиво издирване, което продължи няколко месеца. После го оставихме да потъне в забрава.

— Това означава ли, че управителният съвет няма представа за случилото се? — попитах аз.

Той отново замълча. Този път с очевидното намерение да провери дали не казва твърде много или прекалено малко. Решението му да проведе разговора с мен беше като ходене по въже. Всяко падане щеше да бъде фатално.

— В продължение на шест месеца нямахме никакви контакти с него — продължи той, отново пренебрегвайки въпроса ми. — Вече беше обработил жените. На нас ни оставаше да чакаме, за да видим дали нещата ще се получат така, както той ни уверяваше.

Не можех да повярвам на онова, което чувах. Не можех да повярвам, че го казва на мен. Настъпи нова пауза, придружена от още едно облаче дим над страничния прозорец на роувъра.

— После Морета ни свърза със своя приятел, от когото научихме, че някой е по следите на този човек и знае за връзките му с нас. И до ден-днешен не знам кой сте вие и защо сте го преследвали. Но това няма значение. За нас той беше като радиация, като нещастие, което всеки момент щеше да ни сполети. Затова накарах хората си да прекъснат всякакви контакти с него.

Нова загадка. Какво бях видял в дома на Райън Крол в нощта на убийството му?

Докато събирах мислите си, търсейки начин да получа по-конкретни отговори, от отворения прозорец на роувъра излетя ярка точка, която описа дъга и падна на мокрия тротоар. Непознатият беше изхвърлил фаса си.

— Това е всичко — каза той.

— Чакайте малко! — спрях го аз. — Не е ли по-добре да ми обясните защо поискахте този разговор?

Ново колебание.

— Нека да запазим анонимността си — отвърна накрая той. — Убеден съм, че това е най-добрата форма на контакт и за двама ни.

После телефонът замлъкна.

Останах на мястото си, опитвайки да схвана смисъла на чутото. Бях шокиран.

Вероятно беше направил някакъв знак на Морети, който излезе от кафене „Роксан“, изкачи стръмната улица до роувъра и седна зад волана. Стоп светлините примигнаха, после голямата машина се плъзна надолу и изчезна във влажната нощ.

В съзнанието ми изплува краткото определение на Даян Арбъс за същността на фотографията: „Тайна за друга тайна. Колкото повече ти говори, толкова по-малко знаеш.“

В крайна сметка необичайният разговор съдържаше много повече тъмни петна, отколкото светлина. Петна, съдържащи тревожни асоциации, които не можех да формулирам ясно. Бях в тази професия от доста отдавна, за да очаквам, че винаги ще мога да изтръгна някакви отговори от сенките. Усещах, че съм се забъркал в нещо много по-сериозно от всичко разкрито досега, но имах мрачното предчувствие, че никога няма да вникна напълно в събитията, разиграли се през онези пет дни с пациентките на Вира Лист.

В същото време си давах сметка, че времето е най-надеждният катализатор на прозренията. Понякога отговорите идват, когато най-малко ги очакваш, но друг път най-добрият начин да разпръснеш мрака е търпеливо да дочакаш да се развидели.

БЛАГОДАРНОСТИ

Признателен съм на трима души, които имат голям принос за създаването и издаването на тази книга.

Благодаря на агента ми Дейвид Гърнърт, чиито алхимични способности и невероятно въображение направиха чудеса за мен — от самото начало до сега.

На Стив Рубън, президент на издателство „Хенри Холт“, който е изключително прозорлив човек.

И накрая, на моята редакторка Лорън Къли, чиито съвети, постоянство и вникване в текста бяха безценни.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

1

Понеделник вечер

2

3

4

5

6

7

Вторник

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Сряда

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Четвъртък

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Петък

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

Епилог

47

Благодарности

Заслуги