ЖАН Д'АРАС

ФЕЯТА МЕЛЮЗИНА

Превод от френски: Павлина Райнова, 1987

chitanka.info

Започнем ли някакво дело, нека призовем твореца на цялата вселена, защото именно той е господарят на всичко, което е сътворено или предстои да се сътвори, било за да получи съвършена форма, било за да достигне до завършек, съобразен с несъвършенството на земните творения.

Ето защо в началото на този разказ, макар и да съзнавам, че съм недостоен да се обърна към него, разчитам на великодушието му да ми позволи успешно да се справя с това начинание в негова чест и прослава, както и за удоволствието на моя високопоставен, могъщ и страшен господар Жан, синът на краля на Франция, херцог на Бери и Оверн, граф на Поату. Именно по инициативата на неговата благородна сестра Мари, дъщеря на Жан, крал на Франция, херцогиня на Бар и маркиза на Пон, която го помолила да й намери този разказ, аз се наех да предам тази история според достоверните хроники, които той ми повери, както и по хрониките, които имам от графа на Солсбъри, и много други книги по този въпрос, дето открих. Нейният любим брат, моят господар, се опита да научи точната истина, доколкото му беше възможно, и ми заповяда да извлека това повествование, което започвам с цялото си старание. С моя беден разум и скромни възможности направих всичко, което беше по силите ми.

Започнах да пиша в проза в срядата преди Свети Климент, през зимата на благодатната година 1392 и моля всички тези, които ще го четат или слушат, да ми простят грешките, които им се струва, че има в него. В действителност описах събитията възможно най-съвестно, следвайки хрониките, които смятам за достоверни.

Пророкът Давид казва, че присъдите и наказанията на бога са подобни на пропасти без брегове и без дъно и че е лудост да се опитваме да ги разберем с човешкия си разум. Освен това аз съм убеден, че някои чудеса, които стават във вселената и по земята, както чудесата, свързани със самодивите, са от най-правдоподобните. Ето защо в своята дръзка самонадеяност човек не трябва да се стреми да разбере с ума си божествените мисли и действия, а да се задоволи с размисъла и удивлението си пред тях. Възхищавайки им се, ще научи да се страхува и слави този, чиито решения са неведоми за нас.

Човекът, сътворен от бога, ако е разумен, трябва да внимава, защото, както твърди Аристотел, има невидими неща, според разграничението, което той прави между нещата на света, и чрез своето съществуване и присъствие тези неща свидетелствуват за съществуването на бога, както казва Свети Петър в писмото си до римляните: нещата, създадени от бога, ще бъдат прозрени и осъзнати чрез сътворението на света. Така постъпва човекът, който чете книги, вярва в авторите, слуша древните, посещава провинции и кралства. А откриваме толкова неща, които простолюдието смята за необичайни и смайващи, че човешкият дух е принуден да приеме, че божиите решения са бездънни пропасти, а неговите действия — необясними.

Но да оставим тук авторите и за да запазим на този разказ колорита на действителност, какъвто той притежава по наше мнение, и както твърдят автентичните хроники, нека предадем това, което сме чули да разказват на нашите бащи и което и днес все още някои казват, че са видели в Поату, а и другаде: на много места и на много хора са се явявали съвсем отблизо нощни създания, които едни наричат таласъми, други — вълшебни същества, трети — добрите феи.

Особено някой си Жерве разказва, че таласъмите се явяват нощем, влизат в къщите, без да отварят или разбиват вратите, вземат децата, осакатяват ги и ги хвърлят в огъня, но тръгвайки си, ги оставят напълно здрави, както са ги намерили, като че нищо не се е случило, и даряват някои от тях с големи успехи на този свят.

Жерве разказва още, че нощем се срещат и други фантастични видения, които приличат на дребни, сбръчкани и съсухрени старици и любезно вършат домакинската работа, без да причиняват никакво зло. Той казва също, че се е случвало тези феи да приемат образа на много красиви жени и много мъже са ги вземали за съпруги. Те са ги карали да спазват някои условия: за някои — никога да не ги виждат голи: за други — да не се опитват да разберат какво правят в събота: за трети — да не ги виждат по време на раждане, ако имат деца. Докато мъжете се съобразявали с тези условия, те се радвали на издигнато положение и благополучие. Но щом нарушавали клетвата си, загубвали съпругите си и щастието постепенно ги напускало. Някои от тези същества се превръщали в змии един или няколко дни в седмицата. Жерве казва, че това е поради тайни прегрешения, за които хората не знаят и които не се нравят богу. Ето защо той ги наказва толкова дискретно, че никой освен него не знае за това. И така, Жерве сравнява решенията на бога с бездънна пропаст дори и когато са известни не само на един човек, но и на голям брой хора. Виждаме, че в действителност съществуват много неща, на които човек, ненапускал никога родната си земя, не би искал да вярва, без да ги е видял. Аз самият, без да съм ходил много далече, съм виждал неща, за които много хора не биха повярвали на думите ми.

Но нека се върнем на Жерве. Той ни разказва случая на един рицар, наречен Роже дю Кастел от Русе в областта на Екс-ан-Прованс, който срещнал една самодива и поискал да се ожени за нея. Тя се съгласила, при условие да не се опитва да я види гола. Те дълго живели заедно и благосъстоянието на рицаря нараствало с всеки изминал ден до момента, когато, подтикван от любопитство, той пожелал да я види, когато се къпела. Тя веднага се гмурнала под водата, превърнала се в змия и изчезнала завинаги. Богатството и благополучието на рицаря постепенно започнали да намаляват.

Но стига обяснения и приказки. Предадох ги само защото разказът ми има за обект историята на основаването на благородната крепост Люзинян в Поату, според точната хроника и достоверната история, без да прибавям измислици или отклонения. Ще ви запозная също с благородния род, който води началото си от основателката на тази крепост, род, който ще царува до края на света, ако съдим по начина, по който е господствувал.

Но тъй като започнах да говоря за феи, бих искал да ви разкажа за произхода на тази, която е основала благородната крепост Люзинян.

В тези области на Шотландия, които още се наричат Олбани, наистина някога е живял един много доблестен крал. Той имал много деца от първата си жена. Най-големият му син Матакас бил баща на Флоримон. Този могъщ крал и добър рицар се наричал Елинас.

Един ден, след смъртта на жена си, той ловувал в някаква гора на брега на морето. Обхванат от силна жажда, се насочил към живописен извор, намиращ се наблизо. Докато се приближавал, му се сторило, че чува някакъв глас, който мелодично се леел. За миг помислил, че е ангелски глас, но скоро по нежността му разбрал, че е глас на жена. Тогава, за да не вдига много шум, той слязъл от коня, завързал го на един клон и полека тръгнал към извора, опитвайки се да се скрие между дръвчетата и клонака. Когато се оказал близо до извора, съзрял най-красивата жена, която някога бил виждал. Тогава спрял, заслепен от красотата й, а тя продължавала да пее тъй мелодично и тъй съвършено, както не е пяла никоя сирена, никоя фея, никоя нимфа. И той останал объркан пред нейната прелест, нейното благородно изящество и сладостта на нейната песен. Скрил се още по-добре в храстите от страх да не би дамата да го забележи и забравяйки лова си, жаждата си, започнал да мечтае за песента на жената, за красотата й. Дотолкова се захласнал, че не знаел дали е ден, или нощ, дали спи, или е буден.

Накрая две от кучетата му дотичали и заскачали радостно около него. Той се сепнал като човек, който внезапно се събужда, спомнил си за лова и изпитал толкова силна жажда, че машинално, без да мисли, се насочил към извора, взел чашата, окачена на дълга верижка, гребнал вода и пил. Тогава погледнал към жената, която била спряла да пее, и отишъл да я поздрави много учтиво, с всички възможни прояви на уважение и почит. И тя, която познавала превъзходно добрите дворцови маниери, му отвърнала много любезно.

— Госпожо, имайте добрината да не ми се сърдите, ако ви попитам коя сте и от какъв сте род — казал крал Елинас. — Ще ви кажа каква е причината, която ме кара да направя това: трябва да знаете, госпожо, че познавам цялата област наоколо и освен замъка, откъдето тръгнах тази сутрин и който е на около две левги разстояние, из тези гори най-малко на четири-пет левги оттук няма нито крепост, нито забравен замък. Ето защо се учудвам откъде може да дойде само и без придружители тъй красиво създание като вас. За бога, простете нескромността ми — само голямото желание да узная коя сте, ми дава смелост.

— Сеньор рицарю, не виждам тук никаква нескромност — отвърнала дамата, — а голяма изисканост и уважение. Трябва да знаете, рицарю, че не ще бъда задълго сама, ако пожелая. Изпратих хората си напред поради удоволствието, което изпитвам на това хубаво място, където се забавлявам, както вече чухте.

По време на разговора пристигнал млад оръженосец, облечен елегантно, яхнал едър кон, водейки красив параден кон, толкова богато оседлан, че крал Елинас, заслепен, си помислил, че не е виждал никога нещо по-разкошно.

Младежът казал на дамата:

— Госпожо, време е да дойдете, ако обичате, защото всичко е готово.

Тя отговорила:

— Благодаря. — А после, обръщайки се към краля, добавила: — Рицарю, разделям се с вас, като ви благодаря за любезността.

Докато се приближавала до коня си, кралят пристъпил внимателно, за да й помогне да се качи. Тя му благодарила и потеглила, а кралят се върнал при коня си и го яхнал.

Тогава пристигнали неговите хора, които го търсели да му съобщят, че са заловили елен. Кралят им отвърнал: „Това ме радва“. И продължил да мисли за красивата дама, по която се бил увлякъл с толкова силна любов, че не бил вече господар на действията си.

— Вървете напред — казал той на хората си, — аз скоро ще ви последвам.

Те забелязали, че кралят е намерил нещо, но си тръгнали, защото не смеели да му противоречат. А кралят обърнал коня си и препуснал по пътя, по който видял да тръгва дамата.

Казват, че кралят преследвал тази дама толкова бързо, че най-накрая я настигнал сред гората в едно много гъсто бранище. Било лято, времето било тихо и меко, мястото — много приятно. Дамата чула как конят на краля чупи клонака в бързия си бяг и казала на оръженосеца си:

— Спри и да почакаме този рицар. Мисля, че е забравил нещо на извора или е пропуснал да ни каже част от това, което е искал — нещо, което не е мислел да ни казва, защото го видяхме много вглъбен.

— Както желаете, госпожо — отвърнал младежът.

А кралят се спуснал към дамата, като че ли никога не я бил виждал и я поздравил много развълнувано. Бил толкова изненадан от любовта си, че не можел да се владее.

Дамата, която отлично знаела кой е той и какво ще се случи, му казала:

— Кралю Елинас, какво си дошъл да търсиш при мене толкова припряно. Нима съм отнесла нещо, което ти принадлежи?

Елинас чул с изумление, че го наричат по име, защото не познавал жената, която му говорела. Той отвърнал:

— Прескъпа госпожо, нищо не сте ми взели. Но тъй като прекосявате моята страна и сте чужденка, ще бъда неучтив, ако не ви приема по-достойно, тъй както подобава.

— Ако е само това — отговорила дамата, — ще ви простя на драго сърце и ви моля, ако не желаете нищо друго, нека тези угризения не ви попречат да се върнете обратно.

— Прескъпа госпожо — казал тогава кралят, — с цялото си сърце желая нещо друго.

— И какво е то? Говорете без страх.

— Скъпа госпожо, щом настоявате, ще ви го кажа. Повече от всичко желая да получа вашата любов и вашето благоволение.

— Е, добре, вие ще получите това, което желаете, при условие, че намеренията ви са почтени, защото никога никой мъж не ще направи от мене своя любовница.

— О, прескъпа госпожо — извикал крал Елинас, — нямам никакви нечестни намерения!

— Тогава — казала дамата, която превъзходно знаела, че той е пламнал от любов към нея, — ако вие искате да ме вземете за жена и ми се закълнете, че ако имаме деца, не ще се опитвате да ме видите по време на раждане и не си поставите никога такава цел, аз съм готова да ви се подчиня, както честна съпруга трябва да се подчинява на своя съпруг.

И кралят й дал обещание.

Какво още да кажа? Те се оженили и прекарали заедно щастливи дни, макар че хората от Шотландия се питали коя е тази дама, въпреки разума и умението, които тя проявявала в управлението. А Матакас, синът на краля, я мразел…

И тъй, един ден тя заченала три дъщери. Когато настъпил денят, те се появили на белия свят. Най-голямата била Мелюзина, втората Мелиора, а третата — Палестина.

Крал Елинас не бил там, но синът му присъствувал и видял трите си сестри, които били чудно хубави. Той потърсил баща си и му казал:

— Госпожа кралицата Презина, вашата съпруга, ви дари с три прелестни момиченца, каквито никой никога не е виждал. Сир, елате да ги видите.

Крал Елинас не си спомнял вече за обещанието, което бил дал на жена си, и отговорил:

— Синко, ей сега ще отида.

Той внезапно влязъл в стаята, където Презина къпела трите си дъщери. Бил толкова щастлив да ги види, че извикал:

— Бог да благослови майката и дъщерите!

Презина го чула и отговорът й бил страшен:

— Измамник, ти не удържа на обещанието си и това ще ти донесе нещастие — ти ме изгуби завинаги. Знам, че е заради сина ти Матакас и макар че трябва да замина незабавно оттук, сигурна съм, че ще му бъде отмъстено, както и на потомците му, от моята сестра и съмишленица, феята на Изгубения остров.

При тези думи тя взела трите си дъщери и изчезнала в облаците.

Разправят, че когато крал Елинас изгубил Презина и трите си дъщери, бил толкова потресен, че не знаел какво да прави и какво да мисли. Цели осем години той само се вайкал, охкал, въздишал и оплаквал искрената си любов, която изпитвал към Презина. Народът му казвал, че е полудял. Предали управлението на Шотландия на Матакас и той царувал успешно, отнасяйки се към баща си с много обич. Бароните на Шотландия оженили своя принц за едно сираче, господарка на Дюра и Флоримон, която понесла много страдания през живота си. Но не за нея е нашият разказ. Следователно няма да говорим повече за това и ще се върнем на нашата тема.

Когато Презина напуснала Елинас, отишла с трите си дъщери на остров Авалон, наричан също Изгубения остров, защото само случайно човек можел да намери пътя, дори и често да бил ходил там. Когато се установила на това място, тя отгледала дъщерите си до петнадесетгодишна възраст. Всяка сутрин ги водила на една висока планина, наречена Еленеос, което на френски се превежда с „цъфтящата планина“. Оттам тя можела да съзерцава земите на Шотландия и казвала на дъщерите си, плачейки:

— Дъщери мои, ето страната, където сте родени и където щяхте да получите наследство, ако не беше измяната на баща ви, който ни докара до такава мизерия, и тъй ще бъде до деня на Страшния съд, когато върховният съдия ще накаже злото и ще възнагради доброто.

Накрая Мелюзина попитала:

— Госпожо, на каква измяна на нашия баща дължим тъжната си съдба?

И Презина й разказала цялата история, която вие знаете.

Тогава Мелюзина й задала други въпроси: що за градове и какви замъци има в Олбани? Как се наричат?

Разговаряйки така, те слезли от върха и пристигнали в Авалон. Мелюзина извикала настрана сестрите си Мелиора и Палестина и им казала:

— Скъпи сестри, вижте в каква мизерия е оставил баща ни нас и нашата майка, когато бихме могли да живеем сред разкош и почести. Не можем ли да направим нещо? Аз лично мисля да му отмъстя и да го накарам да изпита всички неприятности, които е причинил на майка ми.

Другите две й отговорили:

— Вие сте най-голямата, ние ще ви следваме и ще приемем вашите решения.

— Несъмнено, сестри мои, отговорът ви е правилен — казала Мелюзина. — Вие давате доказателства за истинска синовна обич към нашата майка! Ако сте на мое мнение, смятам, че можем да го затворим във вълшебната планина Нортъмбърланд[1], наречена Брюмборанлион, откъдето никога не ще излезе.

Двете й сестри отговорили:

— Сестро, да действуваме бързо, тъй като имаме голямо желание да отмъстим за това предателство към майка ни.

Тогава трите сестри използували вълшебната си сила, за да отвлекат баща си и да го затворят в планината. После отишли при майка си и рекли:

— Майко, не трябва да се измъчваш повече от непочтеността на баща ни, защото той си получи заслуженото, задето се е отнесъл зле с тебе — никога вече не ще излезе от планината Брюмборанлион и там ще прекара живота си в несрета.

— Ах! — извикала Презина, която вече знаела. — Проклети и престъпни дъщери със зли и безмилостни сърца! Постъпили сте зле, наказвайки нечестно и жестоко този, който ви е дал живот. Той ми е дарил цялото щастие, което съм изпитала на този свят, а вие ми го отнехте! Бъдете сигурни, че ще ви възнаградя, както заслужавате. Ти, Мелюзина, си най-голямата и би трябвало да бъдеш най-разумната, а много добре знам, че заради тебе баща ти понася това мъчително затворничество и първа ще бъдеш наказана. Силата на бащиното семе може би е притеглила тебе и сестрите ти към човешката природа. За кратко време вие сте били освободени от всеобщия закон като нимфи или феи, но това никога няма да се повтори. Отсега нататък ти ще бъдеш прокълната да ставаш змия от кръста надолу всяка събота. Но ако намериш мъж, който поиска да те вземе за съпруга и обещае никога да не те вижда в събота, ако не разкрие тайната ти и не я каже никому, ти ще следваш нормалния ход на живота като нормална жена и ще умреш от естествена смърт. Каквото и да се случи, от тебе ще се роди благороден и влиятелен род и ще извърши големи подвизи. Но ако вашият съюз се прекрати, знай, че ще се върнеш към предишното мъченичество до деня на Страшния съд. Но ти ще се появяваш винаги три дни преди крепостта, която ще си построила и нарекла на свое име, да смени господаря си, и всеки път, преди някои от потомците ти да умре.

А тебе, Мелиора, ще настаня в красив и голям замък във Велика Армения, където ще пазиш един сокол до деня, в който Върховният съдия не заеме своето място. Всички рицари, които ще пожелаят да бдят там предишната нощ, през нощта и през деня на 25 юни, без да заспят нито за миг, ще получат някакъв дар от тебе, отнасящ се до нещата от този свят, но не трябва да пожелават нито тялото, нито любовта ти, нито да те искат за жена или какъвто и да било вид съюз. Защото тези, които пожелаят това и не се въздържат, ще бъдат прокълнати до девето коляно и ще загубят цялото си благополучие.

А ти, Палестина, ще бъдеш затворена в планината Канигу[2] със съкровището на баща си дотогава, докато един рицар от вашия род не дойде, за да получи съкровището и да го използува за завладяване на Обетованата земя. Той ще те освободи.

Смазани от мъка, трите сестри напуснали майка си. Мелюзина тръгнала през големи и малки гори, Мелиора отишла в замъка на Сокола във Велика Армения, а Палестина — в планината Канигу, и много хора са ги виждали оттогава. Аз лично чух да го казва кралят на Арагон и други рицари от неговото кралство.

Не се сърдете, че ви разказах тези събития — това е, за да осветля историята, която смятам да опиша.

Сега вече ще навляза в същността на сюжета, но преди това ще ви кажа още как е умрял крал Елинас и как Презина го погребала във великолепна гробница.

Крал Елинас прекарал дълго време в планината, до деня, когато смъртта, която слага край на всички неща, го отнесла. Тогава Презина пристигнала и го погребала в такава великолепна гробница, каквато никой дотогава не бил виждал. В стаята имало неизброими богатства: златни канделабри със скъпоценни камъни, факли, горящи ден и нощ светилници. В основата на гробницата тя сложила алабастрова статуя, най-хубавата на света, изобразяваща я в естествена големина. И тази статуя държала в ръцете си златна плочка, а на нея били гравирани всички събития, предадени по-горе. Презина поставила за пазител на гробницата един страшен и жесток великан, който държал във властта си целия край и му налагал данък. Изредили се много великани, докато не дошъл Жофроа — Големия зъб, — за когото ще чуете да се говори по-нататък.

Тук свършва историята на Елинас и Презина, а сега ще ви разкажа истинската история за чудесата на замъка Люзинян в Поату и при какви обстоятелства е бил основан.

[1] Област в Англия (Б.пр.) ↑

[2] Масив в източните Пиренеи (Б.пр.) ↑

В достоверните източници се казва, че някога в Долен Бретан един човек убил племенника на краля при случайно сбиване. Понеже не смеел да остане в този край, той взел цялото си богатство и се оттеглил във високите планини край изворите на Рона и много други големи реки. Местността не била населена. Един ден на брега на някакъв извор той срещнал чудно красива жена. Тя показала, че знае всичко, което му се е случило. Те се обикнали и красавицата много му помогнала. В този пуст край двамата построили множество крепости, градове и къщи. За кратко време областта се населила. Тогава се запитали как да я кръстят и тъй като я били намерили обрасла с гори, нарекли я Форе[1]. Все още тази област се именува така.

Ала дамата и рицарят се скарали не знам по какъв повод и тя го напуснала. Рицарят бил много огорчен. Въпреки това благосъстоянието и славата му не престанали да се увеличават. Благородниците от неговата страна му намерили съпруга от високо потекло — сестрата на граф Поатие. Тя му родила много рожби. Третият им син, наречен Реймонден, бил изключително красив, строен и забележително надарен.

Реймонден бил на четиринадесет или петнадесет години, когато графът на Поатие организирал голям празник в чест на своя син по случай посвещаването му в рицарство. Той нямал други синове, а само още една дъщеря, която наричали Бланш. Граф Емри поканил много благородни барони. Той помолил и граф Дьо Форе да присъствува на празника, като доведе тримата си най-големи синове, тъй като искал да се запознае с тях. Графът на Форе се отзовал на поканата с цялото възможно великолепие и завел тримата си сина. Церемонията била блестяща и в чест на Бертран, син на граф Дьо Поатие, посветен в рицарство същия този ден, посветили и още много нови рицари, а сред тях бил и най-големият син на граф Дьо Форе. Проведени били чудесни турнири. Веселието продължило цели осем дни и граф Емри дьо Поатие раздал великолепни подаръци.

Когато граф Дьо Форе напускал празника, граф Емри го помолил да му остави Реймонден и да не се безпокои за него — той щял да осигури бъдещето му. Графът на Форе отстъпил на тази молба и Реймонден останал при вуйчо си, който истински се привързал към него. Графовете се разделили, засвидетелствувайки си приятелски чувства и голямо уважение.

Но историята не ще се занимава повече с графа на Форе, който се върнал с двамата си по-големи сина и свитата си у дома, а ще ни разказва за граф Емри дьо Поатие и за Реймонден.

Граф Емри, съобщават хрониките, бил човек с големи достойнства, благороден и великодушен, а бил и най-вещият по астрономия за своето време от Аристотел насам.

Би трябвало да знаете, че графът обичал юношата с цялото си сърце и Реймонден му отвръщал със същото, стараел се да му служи добре и да му доставя радост. Графът имал слабост и към кучетата и птиците и притежавал множество ловни кучета, хрътки, бракове, гончета, копои, десетки грабливи птици от всякакви породи, кучкари и соколари. Веднъж един от неговите горски пазачи му съобщил, че в гората Куломбие се е появил страшен глиган и ще може да се организира чудесен лов, какъвто отдавна не е имало.

— Добре — казал графът, — това ми се нрави. Заповядайте утре ловците и кучетата да бъдат готови и тръгваме на лов.

— Както ви е угодно, монсеньор — отговорил пазачът и тръгнал да подготви всичко, за да може ловът да се състои в уречения час.

Граф Емри тръгнал от Поатие с голяма свита от рицари и барони. Реймонден бил винаги до него — на бърз кон, със сабя на кръста и късо копие, окачено на врата му. Щом пристигнали в гората, ловът започнал. Глиганът бил див и свиреп, разкъсал много догове и хрътки, после стремглаво се спуснал през гъстата гора, а подгонвачите завикали след него. Но глиганът от нищо не се страхувал и с такава ярост нападал, че нито едно куче не се осмелявало да застане срещу него, нито пък ловец — да го удари с камата си.

Дошли рицарите и оръженосците, но никой от тях не смеел да слезе от коня и да го нападне. Когато на свой ред пристигнал графът, извикал:

— Какво? Нима това животно ще ни спре?

Като го чул, Реймонден се засрамил, слязъл от коня с копие в ръка, хвърлил се към глигана и силно го ударил между плешките. Глиганът избягнал удара и го повалил на колене на земята. Бързият и смел младеж се вдигнал и се опитал да нанесе втори удар. Глиганът се обърнал и побягнал така, че нямало куче, рицар или ловец, способен да открие следите му, с изключение на графа и неговия племенник. Реймонден отново възседнал коня си и се спусна го преследва така стремително, че изпреварил графа и цялата му свита, а графът, опасявайки се да не би глиганът да нарани неговия племенник, му извикал:

— Реймонден, прекратете тази гонитба! Проклет да е човекът, който ни предложи лова! Ако това животно ви нарани, ще убие завинаги щастието ми!

Но Реймонден, възбуден от лова, без да мисли за живота си и за това, което можело да му се случи, упорито продължавал преследването с отличния си кон. Вуйчо му бил винаги отзад и когато го изпуснел от погледа си, се доверявал на следите. С една дума, скоро всички коне започнали да губят подковите си и да се влачат, единствени Реймонден и графът продължили лова до мръкнало.

Тогава спрели под голямо дърво и графът предложил на Реймонден:

— Нека останем тук, племеннико, докато изгрее луната.

Реймонден отговорил:

— Както желаете, господарю. — После скочил на земята, взел кремъка си и запалил огън. Малко по-късно луната изгряла, заблещукали звездите. Графът, твърде вещ по астрономия, гледал небето, ярката светлина на звездите, прозрачния въздух, луната — блестяща, непокътната, незасенчвана от никакво облаче. И докато Реймонден бързал да запали огъня, за да достави удоволствие на господаря си, графът продължавал да гледа небето, въздишайки дълбоко. След няколко продължителни въздишки той казал:

— Мили боже, колко странни и невероятни в своето съчетание биха ни се стрували чудесата, които си поверил тук долу на твоята вярна служителка — природата, — ако не разпростираше над тях своята божия милост! Казвам всичко това по повод невероятното събитие, което разчитам в звездния ход, предначертан от теб със сътворението на света, благодарение на тази висша наука, за която ги ми даде някои познания. Ето защо трябва да те славя от все сърце, както и твоето височайше величие, с което никой друг не може да се сравнява. Но как би могло да изглежда разбираемо за човешкия разум — ако твоята неведома воля не бе отсъдила така, че един човек би могъл да извлече облаги и почести, извършвайки престъпление? И все пак, благодарение на тази благородна наука, дадена ми по твоя милост, аз виждам, че е така, и съм много изненадан.

И взел да въздиша още по-дълбоко.

Реймонден запалил огъня и като чул думите на граф Емри, на свой ред му казал:

— Господарю, огънят се разгоря, елате да се сгреете. Мисля, че скоро хората ще пристигнат и ще ни кажат какво става. Струва ми се, че са хванали дивеч, защото чух да свирят сбор на кучетата.

— О, няма значение — казал графът. — Много по-заинтригуван съм от това, което виждам. — И той отново загледал небето, въздишайки още по-дълбоко.

А Реймонден, който бил много привързан към него, му казал:

— О, господарю! Престанете, за бога! Не подобава на принц от вашия ранг да се занимава с тази наука, нито да се тревожи от такива неща. Каквото и да става, бог ви е дал твърде голямо могъщество и владения на този свят, така че спокойно бихте могли да не се гневите, нито пък да се натъжавате от неща, които не могат нито да ви облагодетелствуват, нито да ви навредят.

— Ах, неразумни момко, ако знаеше какво страшно и необичайно събитие виждам, щеше да се вцепениш от изумление!

— Уважаеми господарю, ако обичате, кажете ми за какво става дума, ако е възможно и ако това е нещо, което трябва да знам.

— Бог ми е свидетел — казал графът, — ще го узнаеш. И бъди сигурен, че не бих искал нито господ, нито хората да ти държат сметка за каквото и да било, тъй като това събитие засяга нас двамата, а аз съм стар и имам достатъчно потомство да наследи земите ми. Толкова много те обичам, че бих искал на теб да се падне тази толкова благородна съдба. Ето какво ще се случи — ако в този час някой поданик убие господаря си, той ще стане най-богатият, най-могъщият, най-уважаваният човек от цялата си фамилия и ще постави началото на толкова благороден род, че ще говорят и ще си спомнят за него, докато свят светува. Бъди сигурен, че това е самата истина.

Реймонден отвърнал, че не би могъл никога да повярва подобно нещо, защото би било несправедливо човек да получи богатства и почести, след като е извършил смъртно предателство.

— Честно казано, смятам, че е вярно. Така е, както ти го казах — отговорил графът.

— А аз — отвърнал младежът, — не го вярвам, защото това е нещо, на което не трябва да се вярва.

Те останали замислени. Изведнъж чули през гората силен шум от счупени къпини и клонки. Реймонден грабнал копието си от земята, графът извадил сабята от ножницата си, застанали пред огъня, обърнати по посока на шума, и зачакали да разберат кой го вдига. Останали така до появата на огромния, покрит с пяна глиган, който заплашително се хвърлил към тях с оголени зъби.

— Господарю — казал Реймонден, — качете се на това дърво, да не може глиганът да ви стори зло, и ме оставете да действувам!

— Да не дава бог да те оставя в такава опасност! — отвърнал графът.

При тези думи Реймонден се хвърлил срещу глигана с копие в ръка, но глиганът се обърнал и затичал към графа.

Според твърденията на автентичната хроника с това събитие започнало отчаянието и голямата мъка на Реймонден, както и неговата велика съдба, породена от ужасното нещастие.

И тъй, когато Реймонден се хвърлил срещу глигана, за да му попречи да убие неговия господар, животното го забелязало, сменило посоката и се устремило към графа. Щом го съзрял, графът се огледал, видял едно копие, прибрал сабята си в ножницата, подпрял копието с крак и го насочил към глигана, който стремглаво се приближавал. Като опитен ловец той искал да го прониже. Но глиганът имал толкова здрави гърди, че при удара графът паднал на колене. Реймонден дотичал, размахвайки копието си, за да удари животното в корема, тъй като от удара на графа то се преобърнало по гръб. Но острието на оръжието засегнало само четината. Изправено, животното нападнало с всичка сила. Копието се плъзнало по глигана, отхвръкнало от ръката на Реймонден, ударило коленичилия граф в корема и го пронизало. Реймонден хванал отново копието и ударил с него глигана, който паднал убит на място. После се доближил до графа и се опитал да го вдигне. Напразно — той бил мъртъв.

Когато Реймонден видял раната и кръвта, която силно бликала, смазан от скръб, започнал да се оплаква с най-сърцераздирателни жалби и разкаяния:

— Уви! О, подла, о, зла съдба, ти ме накара да убия този, който толкова много ме обичаше, който ми беше сторил толкова добрини! Уви! Всемогъщи боже, в кой край би могъл да избяга човек, извършил такъв необикновен грях? Несъмнено всички, щом чуят да се говори за това престъпление, ще ме осъдят (и ще имат право) да умра от позорна смърт в големи мъчения, защото никой грешник не е извършвал по-голямо предателство. Земьо, отвори се, погълни ме, постави ме до най-мрачния и най-ужасния от ангелите, макар и някога да е бил най-прекрасен!

Мъката и жалбите му продължили дълго време, после, говорейки сам на себе си, той казал:

— Моят господар, който лежи мъртъв в краката ми, каза, че ако ми се случи нещо подобно, ще бъда най-уважаваният човек от моя род. Но аз виждам обратното — ще бъда най-нещастният, най-презираният и това ще бъде справедливо. Ако има друг изход, ще напусна този край и ще отида да си търся късмета на друго място, където бих могъл да изкупя греха си, ако е угодно богу.

Тъжен и мълчалив, той се приближил до господаря си и го целунал, плачейки. Поставил рога си на гърдите му, качил се на коня и препуснал в галоп през гората, без да знае накъде, с израз на такова отчаяние, че не бихме могли да опишем и една десета от страданията му.

Казват, че след като оставил мъртвия си господар до огъня в гората и убития глиган до него, той дълго яздил, измъчван от ужасна скръб, така че тъмнината го изненадала. В полунощ стигнал до един извор, наречен Извора на жаждата или още Вълшебния фонтан, защото в миналото там ставали много странни приключения, а и все още стават от време на време. Изворът бликал в омайваща местност — сред гъста гора се извисявал стръмен склон с големи, надвиснали скали, а край потока се простирали хубави ливади. Светлата луна греела и конят на Реймонден го водел както си иска, защото господарят му, смазан от скръбта, бил лишен от всякаква воля и сякаш спял. Той пристигнал до извора, където се забавлявали три красавици. Именно за едната от тях, най-благородната, господарка на другите две, ще разкажем сега това, което знаем от хрониките.

И така, историята разказва, че конят носел Реймонден замислен, нещастен и отчаян от това, което му се било случило. Вече не той карал коня си, а конят му го водел където си иска. Не дърпал юздата нито надясно, нито наляво, сякаш бил загубил зрението си, слуха си и разума си. Така минал край извора, където се намирали трите девойки, без да ги види. Конят му го отнесъл в галоп. Най-високопоставената от трите казала на другите две:

— Боже мой, мъжът, който мина оттук, изглежда благороден, но не го показа. Би могло да се приеме, че е от селски произход, като го видиш да минава пред дами така показно, без да ги поздрави.

Тя изрекла това престорено, за да не отгатнат другите намеренията й, тъй като много добре знаела кой е младежът, както ще разберете по-късно. Тогава казала на компаньонките си:

— Ще отида да го заговоря.

Насочила се към Реймонден, хванала юздата на коня му и внезапно го спряла с думите:

— Е, рицарю, гордост или непохватност ви карат да минавате така пред дами, без да ги поздравите? Или хем сте горделив, хем зле възпитан?

Тя замълчала, а младежът, който нищо не бил чул, не й отговорил. Преструвайки се на ядосана, тя възкликнала:

— Как, млади глупако, толкова ли сте горделив, че не благоволявате да отговорите?

А той не продумвал дума.

— Е, добре, аз мисля, че този младеж спи на коня си, освен ако не е глухоням. Но ще успея да го накарам да говори, ако някога си е служил с думи.

Тогава го хванала за ръката и го дръпнала енергично, като казала:

— Сеньор рицарю, спите ли?

А Реймонден потръпнал като човек, който се събужда внезапно, протегнал ръка към меча си уверен, че хората на графа го нападат. Дамата разбрала, че още не я е забелязал, и му казала, смеейки се:

— Сеньор рицарю, с кого искате да се биете? Вашите врагове не са тук. И знайте, монсеньор, че аз съм ваш съюзник.

Тогава Реймонден я погледнал, осъзнал, че е много хубава, и бил заслепен от външността й, сякаш никога не бил виждал толкова красива жена. Скочил живо от коня си и се поклонил с изключителна любезност, като казал:

— Прекрасна госпожо, извинете моето грубо и обидно държане. Наистина много зле се отнесох към вас, но се заклевам във вярата си, че нито съм ви видял, нито чул, преди да ме хванете за ръката. Трябва да знаете, че бях погълнат от една грижа, която ме засегна дълбоко в сърцето, и моля бога да ми помогне.

— Честна дума, сеньор, добре го казахте, защото във всяко нещо трябва да призоваваме бога на помощ. И аз ви вярвам на драго сърце, щом казвате, че нито сте ме чули, нито разбрали. Но можете ли да ми кажете къде отивате в този час? Ако не познавате пътя, мога да ви помогна да намерите правилната посока, защото няма път или пътека в тази гора, които да не знам накъде водят. Можете да ми се доверите.

— Много благодаря за любезността ви, госпожо — отвърнал Реймонден. — Аз търсих пътя си почти през целия ден.

Когато видяла, че той се прикрива пред нея, тя му казала:

— Реймонден, защо криете това, което сте извършили? Много добре зная какво е то.

Като чул, че го назовава по име, Реймонден толкова се объркал, че не знаел какво да отговори. Когато разбрала, че той се срамува от това, че тя знае толкова много за него, опитала се да го успокои:

— Заклевам се в небето, Реймонден, че след бога аз съм тази, която може най-много да ти помогне на този свят да намериш почести и богатство в своята неволя, тази, която може да превърне твоето престъпление в добро. Защо трябва да го криеш? Знам, че си убил господаря си по погрешка, сякаш си имал такова намерение, макар че в този момент не си и помислял да го направиш, както и всичко, което с познанията си за звездите, ти е казал.

При тези думи Реймонден се смаял още повече и й отвърнал:

— Скъпа госпожо, вие ми казвате чистата истина, но не разбирам как сте могли да я научите. Кой ви я е съобщил толкова бързо?

— Реймонден — отвърнала тя, — не се учудвай, че всичко това ми е известно. Чувствувам, че смяташ и мен, и моите дами за видение, дело на дявола, но те уверявам, че принадлежа на света на бога и че вярвам в това, в което трябва да вярва една добра католичка. Бъди сигурен, че без мен, без моите съвети, няма да доведеш до добър край това изпитание. Но ако не ми вярваш, всичко, което твоят господар ти е предсказал, ще се сбъдне, дори нещо повече, с помощта на бога аз ще направя от теб най-видния човек от твоя род и най-могъщия в света.

Щом чул обещанията на дамата, Реймонден си спомнил за думите на господаря си, преценил също опасността, която го грозяла — да бъде убит, заточен, изгонен от всички страни, където биха го познали. Той решил да поеме риска да се довери на дамата — трудният преход към смъртта може да бъде преминат само веднъж. Така че отговорил много учтиво:

— Скъпа госпожо, благодаря ви за това щедро обещание. Моля да ми повярвате, че няма нещо, което не ще се опитам да извърша, за да ви се понравя, колкото мъчително и трудно да е то, стига да е постъпка, достойна за един християнин.

— Това е добре казано — отговорила дамата. — От моя страна, аз не ще ви посъветвам нещо, което да не ви донесе благополучие и почести. Но най-напред трябва да ми обещаете да се ожените за мен. Не се страхувайте от нищо, уверявам ви, че принадлежа на божия свят.

А Реймонден отвърнал, че ще го направи.

— Сега, Реймонден, трябва да ми се закълнете в още нещо.

— Какво е то, госпожо? Готов съм да го сторя, стига да не е някоя лоша постъпка.

— Не — казала тя. — Ще имате само полза и никаква вреда. Закълнете ми се с всички клетви, които един честен човек може да даде, че в съботите не ще се опитвате да ме видите, нито ще искате да разберете къде съм. А аз ви се кълна в спасението на душата си, че през тези дни не ще върша нищо, което вреди на честта ви. В съботите само ще обмислям начина, по който бих могла да придам повече блясък на вашата личност и на вашето положение.

Реймонден й се заклел. Тогава дамата отново заговорила:

— Приятелю, ще ви кажа какво трябва да направите. Не се страхувайте от нищо, идете направо в Поатие. Когато пристигнете, ще намерите много хора, те ще са се върнали от лова и ще ви попитат за графа, вашия господар. Кажете им: „Как, нима не се е върнал?“ Те ще ви отговорят, че не е. Кажете им тогава, че не сте го виждали от момента, в който е започнало преследването, тъй като вие, както и много други, сте го изгубили в гората Куломбие и не сте по-малко учуден от останалите. Малко след това ще пристигнат ловците и хората от неговата свита, които ще донесат мъртвия граф на носилка. На всички ще се стори, че раната е от зъбите на глигана, който смъртоносно го е наранил, а графът е убил глигана. Хората ще решат, че това е красив подвиг. Тогава голяма скръб ще покруси всички. Графинята, синът й Бертран, дъщеря й Бланш и всички — малки и големи — ще дадат свобода на мъката си. Сложете траур като другите, облечете се в черно. Ще бъде направено величествено погребение и ще бъде определен денят, когато бароните ще дадат клетва за вярност на младия граф. Елате да ме видите в навечерието на този ден, ще ме намерите пак тук. А сега, приятелю, за да ознаменуваме началото на нашата любов, ви давам тези два пръстена, свързани един с друг. Техните камъни имат голяма власт — единият има способността да попречи на този, комуто е бил даден в знак на любов, да загине от оръжие, докато го носи със себе си, а другият ще му осигури победа над всички, ако каузата му е справедлива, както пред съда, така и в битките. Вървете, приятелю, няма от какво да се страхувате, намирате се в пълна безопасност.

Тогава Реймонден се сбогувал с нея, вземайки я нежно в обятията си, целунал я влюбено и с пълно доверие, защото бил толкова увлечен, че приемал за истина всичко, което му казвала — и имал право, както скоро ще научите.

И тъй, качил се на коня, разказва историята, а красавицата го оставила, след като го извела на пътя за Поатие. Реймонден се чувствувал много добре в нейно присъствие и се натъжил — искало му се да остане винаги до тази, която го утешила. Но трябвало да потегли към Поатие, а дамата се върнала при извора, където двете й другарки я чакали.

Да я оставим там и да последваме Реймонден, който отивал в Поатие. Щом пристигнал, намерил много хора, завърнали се от лова — едни още от вечерта, други на сутринта, и те го попитали:

— Реймонден, къде е вашият господар?

— Как — учудил се той, — не се ли е върнал?

Другите го уверили, че не е, и Реймонден отговорил:

— Не съм го виждал, откакто ловът се оживи, от момента, в който кучетата започнаха да лаят след глигана.

Тогава повечето от ловците заприиждали едни след други. Щом ставало дума за графа, всички повтаряли думите на Реймонден. Някои казвали още, че никога не са били виждали толкова страшен лов, нито толкова чудовищен и изумително бърз глиган. Други добавяли, че този глиган бил дошъл от другаде, бил се отдалечил от леговището си. И всеки се чудел, че графът толкова се бави. Хората отивали до портата, която гледала към гората, и оставали там да чакат. Не преставали да пристигат ловци и те също казвали като другите, че са се загубили през нощта в гората и били много учудени, че не могли да разпознаят пътеките й. А в главната зала на двореца стояли графинята и децата й, разтревожени от закъснението на графа.

Говори се, че тези, които били с Реймонден, отдавна вече чакали на градската порта, когато забелязали голяма група хора да се връщат от лова. Изненадали се, като чули да се разнасят тъжни вопли с приближаването на хората. Онези, които чакали, започнали да се опасяват да не би да се е случило нещастие с господаря им и тогава чули хората да им викат:

— Плачете, плачете всички. Облечете се в черно. Глиганът уби нашия добър граф Емри.

След тях двама ловци носели на кон чудовищно грамадния глиган. Те влезли в града, шумно изразявайки скръбта си. После пристигнала носилката, където лежал мъртвият граф. Когато хората му го видели, извикали:

— Ах! Проклет да е човекът, който ни предложи този лов!

И дали свобода на отчаянието си. Така с плач и стенания те стигнали до замъка, където отнесли тялото. Не е желателно да се бавим с описанието на скръбта — графинята и децата й били съкрушени, народът и всички барони на страната — опечалени, а Реймонден бил най-отчаян от всички. Той така се разкайвал за своята постъпка, че без надеждата за подкрепа, която неговата дама му вдъхнала, подтикван от дълбоко разкаяние, не би могъл да се въздържи и щял да разкаже за нещастието, което му се случило и как причинил смъртта на своя господар.

Състояла се тържествена церемония и погребали графа с всички дължими почести в църквата „Света Богородица“ в Поатие според обичая на тази епоха. Но знайте още, че добрите поданици на тази страна, които загубили многообичния си господар, обезумели от гняв в скръбта си, отнесли глигана пред църквата, направили пещ от буци пръст и го изгорили.

Ала няма мъка, колкото и силна да е тя, която да не намалее след три дни — бароните от областта успокоили доколкото могат господарката и децата й и успели да разсеят скръбта им. Само болката на Реймонден растяла ден след ден. Към обичта, която изпитвал към чичо си, се прибавил и споменът за неговата постъпка, който продължавал да го преследва.

Накрая съветът определил деня, когато щели да бъдат свикани бароните да дадат клетва за вярност на своя млад господар и да бъдат подновени правата над поземлените им владения. Когато Реймонден научил това, качил се на коня си съвсем сам, напуснал Поатие и навлязъл в гората, верен на даденото пред неговата дама обещание.

Историята разказва, че той яздил до Куломбие, отминал селото и тръгнал към планината. Накрая забелязал поляната в подножието на скалистия склон, извисил се над Извора на жаждата. Приближавайки, видял някаква каменна постройка, която приличала на параклис. Реймонден бил минавал оттам много пъти, но никога не я бил виждал. Изненадата му нараснала, когато видял дами, рицари, оръженосци и как те го приели с безкрайна радост и уважение.

— Господарю — казал му един от тях, — слезте от коня и елате при нашата господарка, която ви чака в шатрата си.

— С удоволствие — отговорил Реймонден.

Така, обграден с уважение, хората го повели към разкошна шатра, откъдето излезли богато облечени жени и млади момичета. Господарката се отделила от групата, приближила се до Реймонден и му казала:

— Бъдете добре дошъл, господарю, вие сте човекът, когото най-силно от всичко на този свят желая да видя.

— Много благодаря, госпожо, защото искрено изпитвам същите чувства по отношение на вас.

Дамата го хванала за ръка, отвела го в шатрата и го накарала да седне на разкошна постеля. Всички други останали отвън. Тогава тя се обърнала към него:

— Приятелю, много добре знам, че вие сте постъпили както ви бях посъветвала. Отсега нататък ще имам голямо доверие във вас.

— Госпожо — отговорил Реймонден, — толкова правилни бяха първите ви съвети, че можете да ми заповядате каквото пожелаете, ако става дума за неща, които човек може разумно да предприеме, аз ще ги изпълня, както вие желаете.

— Реймонден — казала дамата, — по мой съвет вие не ще предприемете нищо, което да не можете да доведете до добър край.

Тогава дошъл един стар рицар, коленичил пред нея, изказал почитанията си на Реймонден и заявил:

— Госпожо, заповядайте, яденето е готово.

— Нека сервират, моля — отговорила господарката.

Отрупали масите, а хората измили ръцете си и насядали. Реймонден и дамата седели от двете страни на разкошна маса, а навсякъде из шатрата били сложени маси за придворните дами и рицарите.

Учуден, Реймонден попитал своята приятелка:

— Госпожо, откъде идват всички тези богато облечени хора?

— Не се учудвайте повече — те ви принадлежат и са готови да ви служат, както и много други, които не можете да видите сега — казала дамата.

Реймонден замълчал. Заобикаляло ги необикновено изобилие, чието описание ще ви спестя. Накрая вдигнали покривките, измили си ръцете, казали благодарствени молитви и дамата, хващайки за ръка Реймонден, го отвела пак да седне на постелята, а другите се оттеглили.

— Приятелю — казала му тя тогава, — утре бароните на Поатие ще дадат клетва на младия граф Бертран. Вие трябва да бъдете там и да сторите това, което ще ви кажа: изчакайте всички барони да дадат клетва, после се приближете и поискайте от младия граф един подарък като награда за службата при неговия баща. Кажете му, че искате дар, който няма да му струва нищо, нито замък, нито град, нито крепост, нито нещо ценно. Знам, че той ще се съгласи, защото бароните ще го посъветват така. Когато обещае, поискайте му толкова земя, колкото може да се огради с една еленова кожа на този скалист склон. Нека да ви даде тази земя не като поземлено владение, а освободена от такси, клетва за вярност, без задължение към него или към някой друг. Накарайте го да ви даде сигурни документи и грамота, подпечатана с големия печат на графа на Поату и печатите на перовете от областта.

На другия ден ще срещнете човек с чувал щавени еленови кожи. Купете ги на каквато цена ви поиска, после изрежете от тях възможно най-тънкия ремък. След това поискайте да ви дадат вашето място, чиито граници ще намерите очертани според моите планове и желания. И в момента, когато се приготвите да свържете двата края, ако ремъкът се удължава, смъкнете го към долината и знайте, че водата на този извор ще даде живот на малка рекичка, много полезна за владенията ви.

Вървете смело, приятелю, и не се страхувайте от нищо, защото вашите начинания ще успеят. След като станете собственик на това дарение, вземете грамотите на другия ден и се върнете тук.

— Госпожо — отговорил Реймонден, — ще направя всичко възможно, за да ви угодя.

Те се целунали нежно и се сбогували.

Да оставим дамата и да последваме Реймонден, който потеглил към Поатие. Историята разказва, че когато пристигнал, намерил много високопоставени барони от областта, дошли да положат клетва пред младия граф. На следващия ден отишли заедно в църквата „Свети Иларион“, където отслужили литургия. Младият граф и абатът в свещенически одежди извършили всичко както се полага. После бароните дали клетва за вярност. Когато всичко свършило, Реймонден се приближил тържествено и казал:

— Барони от благородното графство Поату, изслушайте молбата, която ще отправя към моя господар, графа, и ако ви изглежда разумна, моля ви да я удовлетворите.

— На драго сърце ще го сторим, Реймонден — отвърнали те.

Тогава Реймонден заговорил бавно:

— Прескъпи господарю, моля ви като награда за службата ми при сеньор вашия баща — бог да прости душата му! — да ми дадете един дар, който не ще ви струва нищо, нито крепост, нито замък, нито нещо ценно.

— Ако това се нрави на бароните ми — отговорил графът, — то същото се отнася и до мен.

— Господарю — казали бароните, — ако е толкова малко, не трябва да му отказвате.

— Щом е така, съгласен съм.

— Господарю — рекъл Реймонден, — благодаря ви. Не ще ви искам друг дар, освен този — да ми дадете толкова земя, колкото може да се огради с една еленова кожа край Извора на жаждата, до скалите, в гората или стръмнината — там, където ми хареса.

— Бога ми — казал графът, — не би трябвало да ви отказвам това. Давам ви владението свободно от такси. Нито на мен, нито другиму ще бъдете задължен с клетва за вярност или верноподаничество.

Реймонден коленичил, благодарил и помолил да му съставят грамота. Веднага му я изготвили от най-здрав пергамент и я подпечатали с големия печат на графа в присъствието на съвета. А перовете на графството прибавили и своите дванадесет печата, за да потвърдят законността на това дарение.

Тогава напуснали църквата „Свети Иларион“ и отишли в главната зала на замъка. Там било организирано голямо празненство с богат обяд и музика. Графът раздал скъпи подаръци. Празникът продължил до вечерта, после всички отишли да починат.

На следващия ден Реймонден се отправил към манастира „Мутие Ньоф“. След като месата свършила и той изпълнил религиозните си задължения, си тръгнал. На излизане от манастира пред вратата на абатството видял един мъж с чувал на гърба, който го посрещнал с думите:

— Господине, ще купите ли еленовата кожа в чувала ми? От нея ще станат хубави ловни туники.

— Добре, както искаш — отговорил Реймонден. — Колко ще ми струва тази кожа?

— Сто су, ако обичате.

— Приятелю, отнеси я в къщи и ще ти я платя.

— На драго сърце — отговорил мъжът.

Отишли в дома на Реймонден и той платил. После извикал сарач и го накарал да изреже колкото може по-тънък ремък. Намотали го и го поставили в чувала.

Какво още да ви кажа? Реймонден напуснал Поатие с тези, които трябвало да му дадат земята. Щом пристигнали в планината, издигаща се над Куломбие, те открили, че от едната и от другата страна на скалата при Извора на жаждата били отсечени много дървета и това ги учудило, тъй като за първи път виждали тези сечища. Реймонден се досетил, че това е дело на неговата годеница, но замълчал.

Когато пристигнали на поляната, извадили кожата от чувала, но щом видели, че е така тънко нарязана, пратениците на графа много се изненадали и казали на Реймонден, че не знаят какво да правят с нея. Тогава се представили двама мъже, облечени в груб шаяк.

— Изпратиха ни тук да ви помогнем — заявили те.

Направили кълбо от ремъка и го отнесли в края на долината, възможно най-близко до скалата. Забили здрав кол и към него прикрепили краищата на ремъка. Единият от мъжете носел колове и ги забивал тук-там около скалата, където били изсечени дърветата, а другият го следвал и връзвал ремъка за коловете. Така обиколили цялата планина и на връщане открили, че остава дълго парче кожа, което изтеглили надолу по протежение на долината. И знайте, че и в този край се говори, а и достоверната история свидетелствува за това, че на същото място бликнало поточе и оттогава то движи много мелници и продължава да ги движи и до днес. Пратениците на графа били на върха на удивлението си и от потока, рукнал внезапно, и от земята, която успели да оградят с една еленова кожа — обиколката на оградата била най-малко две левги.

Силно учудени, че от извора буйно бликнала вода към долината и че с една еленова кожа може да се огради толкова много земя, те връчили грамотата на Реймонден. Едва направили това и двамата мъже, облечени в шаяк, изчезнали, така че никой не узнал какво е станало с тях. Пратениците тръгнали за Поатие да разкажат на графа и майка му за тази странна случка.

Тогава графинята рекла:

— Обзалагам се, че Реймонден е попаднал на някакво вълшебно приключение в гората на Куломбие. Такива неща често се случват.

— Сигурно, госпожо, — отвърнал графът. — Смятам, че казвате истината, защото съм чувал да разправят, че при този извор в подножието на скалите са се случвали много странни неща. Що се отнася до Реймонден, моля бог да го остави да се възползува от шанса си за негово добро и негова чест.

— Така да бъде — казала господарката.

По време на този разговор пристигнал Реймонден. Поклонил се пред графа и му благодарил за щедрия дар, с който го бил възнаградил.

— Добре, Реймонден, това е съвсем малко. Ако е угодно богу, в бъдеще ще направя повече. Реймонден — добавил той, — право да си кажа, разправяха ми, че ставали странни неща преди малко на мястото, което са ви предали от мое име и ви дадох свободно от всякакви задължения. Моля ви да ми кажете истината по този въпрос.

— Така е, скъпи господарю — отвърнал Реймонден, — ако хората, които бяха с мен, са ви разправили за всичко видяно, вярно е, че с една еленова кожа можа да се огради доста земя, и за двамата мъже, които оградиха мястото, и за поточето, бликнало внезапно, всичко е чиста истина, господарю.

— Сигурно — казал графът — и това е необикновеното. Наистина, Реймонден, трябва да е станало някакво чудо! Моля ви да ни разкажете, за да разсеете скуката ни.

— Господарю — отвърнал Реймонден, — това, което се случи, ми се струва добро и достойно за уважение. Аз просто изпитвам повече удоволствие да посещавам това място отколкото другите, защото се слави, че изобилствува с приключения. И се надявам, че бог ще ми изпрати някое, което ще ми донесе щастие. Не питайте повече, защото не мога нищо друго да ви кажа.

Графът много го обичал и замълчал, защото не искал да го обиди, и Реймонден се сбогувал с него и майка му.

Ние ще ги оставим там, за да последваме Реймонден, който според хрониката, силно влюбен в своята дама, сам тръгнал от Поатие за високата гора на Куломбие, слязъл от планината и стигнал до извора, където намерил хубавицата, а тя го посрещнала радостно и му казала:

— Приятелю, вие започвате много добре да пазите тайните ни и ако продължавате така, съвсем скоро ви очаква голямо щастие.

— Госпожо — казал Реймонден, — готов съм да направя всичко възможно, за да удовлетворя желанията ви.

— Бога ми — отговорила дамата, — докато не се ожените за мен, не ще можете да видите и узнаете повече.

— Госпожо, готов съм да го сторя.

— Не — отвърнала тя, — това трябва да стане по друг начин. Вие трябва да помолите графа, майка му и всичките им приятели да дойдат на сватбата тук, на тази поляна следващия понеделник, за да видят великолепието, което смятам да разгърна пред очите им, за да увелича славата ви. Те не трябва да мислят, че вземате жена с по-ниско положение от вашето. Можете да заявите, че се жените за кралска дъщеря, но не им казвайте нищо друго, ако държите на любовта ми.

— Госпожо — уверил я Реймонден, — не се страхувайте от нищо.

— Приятелю — казала жената, — колкото и многобройни да са гостите ви, не се страхувайте, те ще бъдат добре приети и добре настанени. Ще има изобилна храна за тях и конете им. Вървете и не се тревожете за нищо.

Те се прегърнали, целунали се и след като се разделил с нея, Реймонден отново препуснал към Поатие, където ние ще го последваме.

При пристигането си той намерил графа, майка му и много барони от областта, те го поздравили с добре дошъл и го попитали откъде идва. Реймонден отвърнал, че се връща от разходка. След като поговорили за това-онова, приближил се до графа, коленичил и казал:

— Скъпи господарю, моля ви в името на бъдещата ми служба при вас да благоволите и ми направите честта да дойдете в понеделник на моята сватба при Извора на жаждата. Доведете също майка си и всички ваши барони.

Графът бил поразен, като чул това.

— Боже мой — извикал той, — скъпи братовчеде, нима не сме достатъчно близки, че да не знаем нищо до момента на сватбата ви. Истински сме смаяни. Ние смятахме, че ако имате желание да се жените, ще бъдем първите, с които бихте се посъветвали.

— Господарю, не се сърдете, любовта е толкова силна, че урежда нещата по своя воля и аз толкова се обвързах с този съюз, че ми е невъзможно да отстъпя. А и да можех, сигурно не бих го сторил.

— Кажете ми поне коя е тази жена и какъв е нейният род?

— Бога ми — възкликнал Реймонден усмихнато, — вие ми поставяте въпроси, на които не ще мога да отговоря, защото никога не съм ги задавал.

— Това е невероятно! — извикал графът. — Реймонден се жени и не знае коя е жената, която взема, нито към какво семейство принадлежи!

— Господарю — отвърнал Реймонден, — тъй като това ми стига, трябва да е достатъчно и за вас, защото ми се струва, че не вземам жена за вас, а за себе си. Аз съм този, който ще понесе мъката или радостта, както бог пожелае.

— Вярно — отговорил графът, — имате право. Колкото до мен, ако има спор, няма да взема участие. Но щом е така, моля бога да ви дари радост и щастие. Ще дойдем на сватбата с удоволствие, ще доведем нашата майка, много други благородни дами, девойки и всички барони.

— Господарю, хиляди благодарности. Мисля, че щом дойдете и видите дамата на сърцето ми, много ще ви хареса — казал Реймонден.

Не говорили повече за това, бъбрейки за други неща в очакване на вечерята. Но графът продължавал да мисли за Реймонден и за неговата невеста, като си казвал, че сигурно става дума за някое видение край Извора на жаждата.

Дошла неделята и всички се приготвили да отидат на сватбата. Реймонден тръгнал напред с брат си граф Дьо Форе и хубава свита. Графът непрекъснато го разпитвал за жена му, но Реймонден не искал нищо да каже и брат му много се дразнел.

Изкачили заедно планината, видели големите сечища, направени наскоро, обилната вода, извираща там, и на всеки му се струвало невероятно, че подобно нещо е могло да се случи толкова внезапно. Долу на ливадата видели красиви и богати шатри с всякакви размери и форми, толкова многобройни, че всички се изненадали. Забелязали също много дами, девойки, рицари и оръженосци, множество препускащи коне — товарни, ездитни, състезателни, — а в дъното — димящи кухни, — и още по-надалеч, над самия извор се издигал красив параклис, здраво и изящно построен, какъвто никой никога не бил виждал. Всички се възхищавали, казвали:

— Не се знае какво ще стане после, но ето едно добро начало — истински израз на благородство. Дано всичко да свърши добре.

Историята разказва, че когато графът и свитата му слезли от планината, се приближил стар рицар, много елегантно облечен, с колан, украсен с перли и скъпоценни камъни, яхнал едър сив кон; придружавал го представителен ескорт — не по-малко от дванадесет души от знатен произход. Граф Дьо Форе и брат му Реймонден, разкошно облечени и в благородно обкръжение, вървели начело. Старият рицар познал Реймонден и го поздравил с безкрайно уважение, а също и брат му с цялата свита.

— Монсеньор — казал рицарят на Реймонден, — моля да ме отведат при граф Поатие.

Реймонден изпратил един оръженосец да го придружи и когато рицарят се явил пред графа, сторил дълбок поклон както подобава.

— Сеньор рицарю — казал му графът, — голямо е удоволствието, че ви срещаме. Кажете ни какво желаете.

— Господарю, идвам от името на госпожица Мелюзина Шотландска, за да я представя пред вас, доколкото мога, и да благодаря за голямата чест, която оказвате на братовчед си Реймонден и на нея самата с присъствието си на сватбеното им тържество.

— Сеньор рицарю — казал графът, — в такъв случай можете да кажете на вашата господарка, че няма за какво да ми благодарите, тъй като аз съм задължен да окажа чест на братовчед си.

— Господарю — отговорил рицарят, — вие говорите така от любезност, но моята господарка знае какво трябва да се направи, затова изпрати мен и моите придружители да ви благодарим.

— Сеньор рицарю, това ми харесва. Но знайте, че не съм се надявал да намеря толкова близо до моя дом госпожица с такъв висок ранг, придружена от толкова благородници.

— Господарю — отговорил рицарят, — когато пожелае, тя ще има много повече, защото е достатъчно да заповяда.

Така стигнали до шатрите. Шатрата на графа била по-разкошна от всичко, което бил виждал дотогава. Настанили и останалите рицари според ранга им и всички казали, че не биха се чувствували по-добре и в собствените си жилища. А конете завързали в обширни палатки за радост на конярите. И всеки се питал откъде може да идва това тъй голямо богатство.

Тогава пристигнали майката на графа и сестра му Бланш. Мелюзина, познавайки добре обичаите, пак изпратила стария рицар да ги посрещне, а заедно с него и няколко знатни дами и те с голямо уважение им пожелали добре дошли и ги настанили в шатра от бродиран със злато и скъпоценни камъни плат, толкова богата, че всички се удивлявали. Там ги посрещнали с много почести под звуците на музикални инструменти. Настанили добре и свитата. След като си починали и преоблекли, графинята и придворните дами отишли в шатрата на Мелюзина, която безспорно била най-елегантна от всички. Красотата на невестата, разкошните й накити, богатството на облеклото й възхитили присъствуващите. Самата графиня казала, че не е предполагала, че на света има кралица, крал или император, чието богатство да се равнява на стойността на скъпоценностите, които Мелюзина носела.

Но край на дългите речи: графът и един от най-високопоставените барони, а в случая граф Дьо Форе, отвели младоженката в храма, богато украсен с безценни орнаменти със странна и възхитителна изработка, златни бродерии и перли, каквито никой не бил виждал. Статуите, кръстовете, кандилата от злато и сребро, молитвениците, били толкова скъпи, че само можело да се мечтае за тях. Венчал ги един архиепископ. След богослужението се върнали на поляната, където в голяма и красива шатра сервирали гозбите. Поднесли такова изобилие от ястия, вина, сладкиши и целебни напитки, че всеки се питал откъде идва всичко това.

След обяда, когато вдигнали масите, много рицари отишли да се въоръжат и възседнали конете си. Младоженката, графинята и дъщеря й седнали на пейки, богато украсени със златотъкан плат. Другите дами също се настанили. Започнал ожесточен турнир. Граф Дьо Поатие, граф Дьо Форе и всички поатиенци се държали храбро, но рицарите на младоженката правели чудеса, поваляйки на земята коне и хора. Тогава пристигнал Реймонден, яхнал разкошен сив кон с бяло покривало — подарък от съпругата му. При първото си нападение той съборил брат си, граф Дьо Форе, после така храбро се сражавал, че нямало нито един рицар от едната или другата страна, който да не търсел начин да го избегне. Графът на Поатие бил любопитен да узнае кой е този рицар. Той сложил щита пред гърдите си и се хвърлил към него с насочено копие. Но Реймонден го бил разпознал и се насочил към друг рицар от Поатие, когото ударил така силно по щита, че го съборил на земята заедно с коня му. Подвизите на Реймонден накарали всички да признаят, че именно рицарят с белия герб се е сражавал най-добре на празника.

Нощта настъпила и турнирът приключил. Графинята и младоженката се прибрали в шатрите да си починат малко. Дошло време за вечеря, събрали се в голямата шатра, измили си ръцете и седнали пред богато отрупаните маси. След вечеря дамите се оттеглили да облекат по-къси рокли за танци. Празникът бил прекрасен и всички гости, пристигнали с графа, се възхищавали от богатството и щедростта, които ги заобикаляли.

Когато настъпил часът, отвели младоженката в разкошна шатра, издигната край извора. Граф Дьо Поатие и граф Дьо Форе я поверили на дамите. Тогава графинята на Поатие и другите високопоставени дами я въвели в шатрата и й дали обичайните напътствия в такива случаи, макар че не й липсвали познания. Но тя скромно им благодарила, че са я посъветвали за нейно добро и за нейна чест. Когато си легнала, дамите изчакали около леглото й, приятно разговаряйки, докато не дошъл Реймонден в компанията на графа и брат си, който шеговито му благодарил, че същия ден го е повалил още с първия удар на копието.

— Бога ми, скъпи братовчеде Дьо Форе — казал графът, — вие вече сте чували да казват, че любовта на дамите носи мъка и страдание на влюбените и смърт на конете.

— Господарю — отвърнал граф Дьо Форе, — Реймонден ми показа, че това е самата истина.

А Реймонден, съвсем объркан, им отговорил:

— Скъпи сеньори, смекчете нападките си и не ме затрупвайте с толкова похвали, защото не съм този, за когото ме мислите. Вие смятате, че съм рицарят с белия герб, но не съм аз. Бих искал бог да ми позволи да бъда също така добър като него.

При тези думи пристигнал един рицар, изпратен от дамите, и казал:

— Скъпи сеньори, не се шегувайте с него. Сега той трябва да мисли за друго.

— Така е — казал граф Дьо Поатие, — смятам, че сте прав.

А рицарят им заявил:

— Господа, отведете Реймонден, защото дамите го чакат. Противниковата страна е готова.

Всички избухнали в смях и се съгласили, че не е необходимо някой да го доказва, тъй като не е трудно за вярване.

Отвели Реймонден в шатрата и той си легнал, без да се бави. Архиепископът, който ги бил венчал, пристигнал и благословил брачното ложе. После всички се сбогували и завесите на шатрата били спуснати.

Историята не говори повече за останалите — едни тръгнали да си лягат, други да танцуват и да се забавляват. Тя разказва за Реймонден и съпругата му, за думите, които си разменили в леглото, когато всички се били разотишли и завесите на шатрата били спуснати.

Мелюзина се обърнала към Реймонден със следните думи:

— Мой скъпи господарю, благодаря ви за голямата чест, която ми оказаха днес хората от вашия род. Също ви благодаря, че така добре запазихте тайната на обещанието, което ми дадохте при нашата първа среща. Бъдете сигурен, че ако удържите на това обещание, ще бъдете най-могъщият, най-уважаваният човек от вашия род. В противен случай вие и вашите наследници ще претърпите бавен упадък от момента, в който извършите грешката — нека бог ви пази от това, — нито един от вашите потомци не ще владее изцяло земята, на която ще бъдете господар.

— Не се тревожете, скъпа ми господарке — отговорил Реймонден, — защото това няма да се случи.

— Приятелю — казала дамата, — след като толкова съм се обвързала, мога само да се надявам на божията воля и да се доверя на вашата честна дума. Бъдете добър да не я нарушавате, защото след мен вие ще загубите най-много.

— Не трябва повече да се тревожите — я уверил Реймонден. — Нека бог ме изостави в деня, в който наруша обета си!

— Скъпи приятелю, да не говорим повече, защото, ако зависи само от мен, нищо не ще ви попречи да станете най-облагодетелствуваният от съдбата човек и най-могъщият в целия си род.

Тогава те прекратили този разговор и историята твърди, че именно тази нощ заченали смелия Юриан, който по-късно станал крал на Кипър, както ще научите по-нататък.

Двамата влюбени останали в леглото до изгрев-слънце. Тогава Реймонден се вдигнал, облякъл се и излязъл от шатрата. Граф Дьо Поатие, граф Дьо Форе и всички висши барони били вече станали и чакали да го отведат в храма. Изслушали благочестиво месата, после се върнали на поляната, където веселбите се подели с нова сила.

Какво друго да разкажа? Празникът бил великолепен и продължил цели петнадесет дни. Мелюзина отрупала със скъпоценни дарове дамите, рицарите, оръженосците и девойките. После графът, графинята и всички барони се сбогували и си тръгнали. Мелюзина придружила графинята и дъщеря й до градчето Куломбие и подарила на едната брошка с неоценима стойност, а на другата — великолепно украшение за глава с перли, сапфири, рубини, диаманти и други скъпоценни камъни. Накитите заслепили всички, които ги видели. Но знайте, че Мелюзина дала колкото на аристократите, толкова и на обикновените хора и гостите, присъствуващи на празника, се поздравявали с щедрите подаръци, питали се за произхода на това богатство и признавали, че Реймонден е сключил благороден и могъщ съюз.

След като се сбогувала с графа, графинята и бароните, Мелюзина се върнала, придружена от голямата си и благородна свита.

Реймонден съпроводил по-нататък граф Дьо Поатие, който го попитал по пътя:

— Скъпи братовчеде Реймонден, кажете ми, ако е възможно, към кой род принадлежи жена ви. Наистина, когато старият рицар дойде да ни отведе в шатрите, той ни благодари за честта, която сме ви оказали, от името на своята господарка Мелюзина Шотландска, защото от това, което подразбрахме за положението й, и по нейното държане, тя трябва да има много благороден произход. Причината за любопитството ни се обяснява със страха да не извършим грешка и да се отнасяме към нея с всички почести, дължими на ранга й.

— Бога ми — присъединил се граф Дьо Форе, — същото се отнася и до мен.

Казват, че дълбоко в себе си Реймонден бил много ядосан, когато чул молбата на графа и на брат си. Той толкова обичал своята дама и така се страхувал от нея, че се ужасявал от всичко, което можело да не й се понрави. Въпреки това им отговорил студено:

— Е добре! Господарю, и вие, братко, искам да ви е ясно, че дори да имах основание да запазя тайната си, не бих крил нищо от вас двамата, стига да мога да го кажа и най-вече, ако го знам. Така че ще ви отговоря с това, което ми е известно. Аз никога не съм си задавал въпроси по отношение на жена ми, както вие току-що направихте. Но мога уверено да ви кажа, че е дъщеря на велик крал, който притежава обширни земи. По маниерите и държането й, както сте забелязали, лесно можете да се досетите, че не е отгледана в нищета, нито в селска простота, а че е свикнала на изобилие, богатства, почести, щедро хвърляне на пари. И ви моля, господари мои и приятели, да не ме питате повече. Такава, каквато е, тя ми харесва. Трябва да знаете, че тя е в основата на всички мои блага на този свят и вярвам, че е единственият път за спасението на душата ми.

При тези думи граф Дьо Поатие му отговорил:

— Що се отнася до мен, скъпи братовчеде, не смятам да ви питам повече; щом вие много уместно ни посочихте високопоставеното положение, богатството и благородното държане на нашата братовчедка, вашата съпруга, ние сами трябва да разберем, че тя е от благороден и знатен произход.

— Право казвате, господарю — добавил граф Дьо Форе, — и аз като вас не мисля да задавам повече въпроси, макар че става дума за брат ми. Смятам го за добре задомен.

Уви! Графът не удържал на обещанието си — Реймонден изгубил жена си, а той самият загинал от ръката на Жофроа — Големия зъб, както ще научите по-нататък.

Разправят, че когато Реймонден се върнал при жена си, заварил още по-голямо тържество отпреди с още повече гости.

— Господарю — извикали те в един глас, — бъдете добре дошъл, вие, комуто всички трябва да се подчиняваме.

Тези думи били произнесени и от дамите, и от рицарите и Реймонден им отговорил:

— Много благодаря за честта, която ми оказвате.

Тогава пристигнала Мелюзина, поздравила го с добре дошъл, отвела го настрана и му повторила дума по дума всичко, което си били казали с граф Дьо Поатие и брат му, граф Дьо Форе, добавяйки:

— Реймонден, докато следвате този път, ще имате блага в изобилие. Мой мили приятелю, утре ще отпратя всички, дошли на празника, защото ни предстои друга задача.

Много рано на следващия ден Мелюзина отпратила васалите си, като задържала само онези, които й били необходими. Така че историята не ни разказва повече за празника, а за това как дамата се заела да сложи основите на благородната крепост Люзинян, както ви бях съобщил преди.

Научаваме наистина, че в края на празненството, след като отпратила част от хората си, Мелюзина извикала много работници, копачи, секачи, накарала ги да изкоренят големите дървета, да разкопаят всичко, после да почистят скалата над сечищата, направени преди, следвайки оградата, очертана от еленовата кожа. След това извикала множество зидари и каменоделци и им наредила да започнат върху изравнената скала строеж с изключително масивни основи. Строителите работели тъй бързо и тъй хубаво, че хората, които минавали оттам, останали смаяни. Мелюзина им плащала всяка събота, така че никога не им дължала нито едно дение[2]. Освен това те винаги разполагали с изобилие от хляб, вино, месо и всичко необходимо. В крайна сметка никой не знаел откъде идват тези работници.

Крепостта била завършена много бързо. Преди да се стигне до кулата, се минавало не през едно, а през две укрепления. Всяко едно от тях било заобиколено от здрави кули със сводести отвори за стрелба, с островърхи покриви и назъбени от бойници стени. Имало три чифта много високи и здрави стени с множество кули и солидни тайни входове. От едната страна на крепостта скалата се извисявала над поляната откъм гората и била толкова стръмна, че никой не можел да се задържи на нея, а предните стени били изсечени в самия камък.

И тъй крепостта била невероятно голяма и здрава. Можете да бъдете сигурни, че граф Дьо Поатие, обикновените хора и благородниците от областта останали изумени, виждайки за колко кратко време бил завършен подобен строеж.

Тогава господарката се настанила в крепостта и Реймонден обявил голям празник. Граф Дьо Поатие, графинята, дъщеря й, бароните на Поату, граф Дьо Форе, много благородници от други краища участвували в него. Имало турнири и танци. Прекарали приятни мигове, щастливи, че са заедно.

Когато настъпил подходящият момент, Мелюзина се обърнала към двамата графове и към бароните:

— Скъпи сеньори, благодарим ви, че ни оказахте честта да присъствувате на нашия празник. А ето и защо ви поканихме — събрах ви, за да чуя мнението ви как да наречем тази крепост, за да напомня винаги, че дължи основаването си на едно прекрасно събитие.

— Бога ми, скъпа братовчедке — казал граф Дьо Поатие, — моля ви от името на всички сама да я назовете, защото вие притежавате повече мъдрост, отколкото всички ние, които сме събрани тук. Бъдете сигурна, че никой не ще се реши да ви наложи някакво име.

— Господарю, вие измислихте този отговор, за да се пошегувате с мен, но както и да е, аз ви моля да дадете мнението си.

— Но, братовчедке, никой никога не ще ви наложи някакво название, защото тъкмо вие успяхте да построите тази крепост. Не съм виждал по-хубава и по-здрава крепост и е справедливо вие да й дадете името.

— Господарю — казала Мелюзина, — щом не може другояче, щом желаете аз да й дам име, тя ще се нарича Люзинян.

— Наистина — казал графът — това име й отива по две причини: вие се наричате Мелюзина Шотландска или Олбанска, а на гръцки Олбании значи „безгрешна“, а пък Мелюзина означава „чудо“ или нещо необикновено. Тъй като тази крепост е основана по необикновен, изумителен начин, вярвам, че докато тя съществува, тук ще се случват невероятни събития.

Всички изразили одобрението си.

— Наистина, господарю, няма друго по-подходящо име.

Такова било всеобщото мнение и разгласили името из целия край, тъй че всички бързо го научили. И крепостта все още се нарича така.

Малко след това гостите се сбогували. Мелюзина и Реймонден им направили богати дарове и празникът приключил.

Да оставим заминалите и да проследим Мелюзина и Реймонден, които заживели като богати и могъщи сеньори.

След празника бременността на Мелюзина стигнала до своя термин и бог пожелал тя да роди момче, добре оформено във всяко отношение, но с късо и широко лице и с разноцветни очи — едното червено, а другото синьо-зелено. Кръстили го Юриан. И да знаете, че имало най-големите уши, каквито някой някога е бил виждал у едно дете. Когато Юриан пораснал, те били големи колкото дръжките на веялка.

След раждането Мелюзина извикала Реймонден и му казала:

— Реймонден, не бих искала да се загуби наследството на дедите ви в Бретан — Геранд, Пентиевър и цялата околност трябва да се върне на вас и на вашия брат. Идете там и накарайте краля на Бретан да признае правата ви. Вашият баща, защищавайки живота си, е убил племенника на някогашния бретански крал, бил е прав, но понеже се е страхувал от краля, не се осмелил да остане в Бретан и заминал в изгнание. Не се тревожете, ако кралят не иска да признае правата ви незабавно. Щом може, веднага ще го стори на драго сърце.

— Госпожо — казал Реймонден, — няма нещо, което вие да пожелаете и аз да не изпълня, ако мога, защото във всичко, което вършите, виждам, че търсите само чест и справедливост.

— Приятелю, тъй като винаги ми се доверявате, справедливо е да узнаете какво се е случило. Искам да знаете, че от дедите си вашият баща е трябвало да наследи в Долен Бретан обширни земи и ще ви ги покажат, когато стигнете там. Оттук ще отидете направо в крепостта, наречена Гемене-Геган, и в нея ще намерите един много стар рицар на име Ален. Това е братът на баща ви, който се наричал Ерве дьо Леон и в младостта си е бил с много буен характер — не се страхувал от нищо, както подобава на един пламенен и кипящ от сила и безстрашие младеж с чувство за чест. Заради неговите умения кралят на бретонците го обикнал и го направил свой сенешал[3]. Този крал имал племенник, когото разни завистници започнали да подстрекават и му втълпили, че кралят, неговият чичо, иска да направи вашия баща свой наследник. Настроили го срещу него. „Вие сте законен наследник на Горен и Долен Бретан — казали завистниците на младежа, — а ето че искат да ви изхвърлят извън тази благородна страна. И ако оставите да ви вземат земята от страх, всички ще ви се подиграват и ще казват: ето глупака, който от слабост се остави да го изгонят от благородното кралство Бретан.“ „Как? Кой може да ми стори такава злина? — запитал той. — Освен ако бог не иска да ми навреди, няма човек на света, от когото да се страхувам и който може да вземе наследството ми. Много добре знам, че кралят не желае и не е посочвал друг наследник освен мен.“ „Ех! Вие сте зле осведомен по този въпрос, защото чичо ви направи Ерве дьо Леон свой наследник и документите са разгледани.“ Тези думи много разсърдили младежа, нали бил сестрин син на краля. „Да знаете, че ако това, което казвате, е истина, така бързо ще се справя с Ерве, че няма да притежава повече нито тази, нито някоя друга земя“ — отговорил той. Тогава Жослен дьо Пон дьо Леон — рицарят подстрекател — му рекъл: „Точно така! И тъй като ние не желаем след смъртта на краля да имаме друг господар освен вас, ви съобщаваме това. Кралят уреди тази работа тайно, за да не бъдете осведомен, но всички ние, които сме тук сега, а и много други, присъствувахме на уреждането. Попитайте моите придружители дали казвам истината.“ Племенникът попитал и другите отговорили вкупом: „Честна дума, господарю, той ви каза чистата истина. А сега какво ще правите?“ „Какво предателство! — извикал младежът. — И повече от страна на моя чичо, отколкото от страна на Ерве, който ще плати твърде скъпо! А сега всеки да се заеме с делата си и бъдете сигурни, че скоро ще му попреча да ми вземе наследството.“ Останалите се сбогували зарадвани. Те завиждали на баща ви, защото кралят го обичал, доверявал му се и често следвал съветите му. Малко ги интересувало кой кого щял да победи, стига баща ви да бъдел отстранен. На другия ден сутринта племенникът на краля се въоръжил и издебнал баща ви, докато се разхождал в една горичка в околностите на Леон. „Смърт на долния предател, който иска да ми вземе наследството!“ — извикал той, щом го видял, и изтеглил меча си, за да нанесе удар право в гърдите, но баща ви отскочил встрани и изтръгнал меча от ръцете му. Племенникът извадил остър нож и се опитал да го намушка, но баща ви отстъпил и му нанесъл с дръжката на меча, който бил изтръгнал от него, толкова силен удар по слепоочието — железният шлем не бил много здрав, — че младежът паднал мъртъв. След като открил лицето му и го разпознал, баща ви много се огорчил. Взел всичките си пари и отишъл в областта, която сега се нарича Форе. Една дама много го подпомогнала, но не искам да ви говоря за нея. В началото тази дама му оказала помощ да построи крепости и градове и да засели областта, след което си тръгнала, а той се оженил за сестрата на тогавашния владетел на графството Поатие. Те имали много деца, между тях сте и вие.

Приятелю — продължила Мелюзина, — току-що ви разказах как вашият баща напуснал своя край и оставил свободно наследството, което трябва да ви се върне. Съветвам ви да не го оставяте да пропадне. Искам да знаете, че Жослен дьо Пон дьо Леон е още жив и има син; той управлява сега тези земи в Леон, а те по право са ваши. Ще отидете при чичо си Ален дьо Гемене-Геган, ще му кажете кой сте и той ще ви повярва. Двамата му сина, ваши първи братовчеди, са смели и благоразумни рицари, към които кралят изпитва добри чувства. Благодарение на тяхното приятелство и помощ ще призовете Жослен дьо Пон дьо Леон пред краля и ще го обвините в предателство, защото е накарал кралския племенник да нападне баща ви. В това дело Оливие дьо Пон дьо Леон, неговият син, ще се бие срещу вас. Но вие бързо ще го победите и бащата и синът ще бъдат осъдени на обесване. Бащата ще признае предателството си и по решение на перовете на кралството земята ще ви бъде върната. Вървете смело, не се страхувайте от нищо, защото бог ще ви помага във всички ваши начинания.

Реймонден й отговорил с тези думи:

— Госпожо, ще направя всичко възможно, за да изпълня вашето поръчение.

След като приключили подготовката, Реймонден се сбогувал с Мелюзина и тръгнал с внушителна свита от рицари с оръженосци — имало поне двеста души, добре въоръжени с ризници, с щитове и наколенници в торбите. Оръженосците носели копията и шлемовете. Така яздили до Долен Бретан. Хората се питали какво търси тази войска в страната им, но тъй като плащала навсякъде, и то щедро, те се успокоили — значи е с добри намерения. Старият рицар на Мелюзина уреждал делата на Реймонден.

Кралят на Бретан най-сетне научил, че група въоръжени хора прекосява страната му. Понеже смятал, че няма неприятели, не знаел какво да мисли и изпратил при Реймонден двама рицари с висок ранг, за да го попитат какво търси, обикаляйки така земите на Бретан — на краля ли желае зло или на страната му. И тъй те отишли при Реймонден, представили се като пратеници на краля на Бретан и учтиво се осведомили за неговите намерения. Реймонден отговорил без каквото и да било високомерие:

— Скъпи сеньори, кажете на краля, че моите намерения са добри: идвам в неговия двор, за да го помоля да ми възвърне дължимото, ако той и неговият съвет решат, че имам основание. Ще се явя съвсем скоро в двореца пред него.

— Тогава — казали пратениците — бъдете добре дошли. Кралят ще го стори — бъдете сигурни. Но кажете, ако обичате, къде отивате сега.

— Бих искал да отида в Гемене-Геган — отвърнал Реймонден.

— Монсеньор — отговорил единият от рицарите, — вие сте на прав път — крепостта е най-много на две левги оттук. Там ще намерите Ален дьо Леон, той ще ви приеме много добре, също и двамата му сина — достойни за уважение рицари, добри и честни мъже. Вървете все по този път и няма да се заблудите. А ние, ако позволите, си тръгваме.

— Сеньори — казал Реймонден, — вървете, нека бог ви пази и води! Благоволете много скромно да ме препоръчате пред краля.

Когато двамата рицари изгубили Реймонден от погледа си, единият казал на другия:

— Това наистина са хора, достойни за уважение. Сигурно имат някаква важна работа в този край. Да минем през Гемене-Геган и да предупредим Ален, че пристигат.

Когато отишли при Ален, те му съобщили, че Реймонден с хората си скоро ще бъде при него и това естествено го учудило. Уважаваният старец извикал двамата си сина, по-големият от който се наричал Ален, а по-малкият — Ерве, и им казал:

— Синове мои, качете се на конете и посрещнете тези чужденци. Приемете ги с уважение и ги настанете добре, защото разбрах, че имали шест-седемстотин коня.

Ненужни думи, защото старият рицар на Мелюзина бил вече пристигнал и като забелязал, че не ще може да настани всички в града, издигнал в полето на брега на реката много шатри с всякаква големина и форма. Изпратил също така хора из цялата област да търсят храна, сено, овес, всякакви необходими продукти и вина. Понеже плащал щедро, донесли му повече, отколкото трябвало.

Ален останал учуден и объркан, когато му разказали за разкоша, който тези хора излагали на показ.

Двамата братя яздели един до друг, за да посрещнат Реймонден, и историята разказва, че любезно го поздравили с добре дошъл и го помолили от името на баща си Ален да благоволи да се настани в замъка, където ще бъде много добре приет.

— Сеньори — казал Реймонден, — много благодаря на баща ви и на вас за този любезен прием. Щом ме молите, ще отида да поздравя баща ви с още няколко приближени, защото имам голямо желание да го видя. Чух да казват за него много хубави неща.

Говорейки, те се приближили до града. Тогава пристигнал старият рицар.

— Господарю, — казал той на Реймонден, — наредих да издигнат вашата шатра и много други шатри, защото няма достатъчно място в града за хората ви, а ние, слава богу, не сме малобройни.

— Добре сте направили — отговорил Реймонден. — Погрижете се за хората и не ме чакайте днес. Ще си почина в замъка при тези двама сеньори.

Разделили се и Реймонден се отправил към замъка. Ален, понеже вече знаел, че пристига, излязъл пред вратата да го посрещне. Щом го видял, Реймонден разбрал, че това е господарят на дома, и го поздравил с голямо уважение.

Защо да се бавим да описваме срещата им. Да се спрем на най-главното — след вечеря господарят на замъка заговорил на Реймонден с проницателност, присъща на човек с голям опит.

— Сеньор рицарю, искам да знаете, че вашето посещение ми доставя голямо удоволствие, защото вие приличате на един от моите братя — много пъргав, много изкусен. Той напусна тази страна преди повече от шестдесет години поради някакъв спор, вече не си спомням по какъв повод, с племенника на краля, който управляваше тогава. А вече са царували четирима крале. Понеже приличате на моя брат, драго ми е да ви гледам.

— Благодаря ви, сеньор — казал Реймонден. — Вярвам, че преди да ви напусна, ще направя всичко възможно да разкрия коя е причината за тази злощастна разпра между брат ви и племенника на краля. Затова и дойдох — да докажа как е станало.

Ален се смаял, като чул тези думи, и загледал много внимателно Реймонден. След като добре го преценил, извикал:

— Как е възможно? Вие нямате и тридесет години, а ще ми разкриете истината за това събитие, която никой никога в тази страна не можа да научи? Когато това нещастие сполетя брат ми, той замина толкова бързо, че нито аз, нито някой друг чу да се говори за него. Това стана преди около шестдесет години.

— Монсеньор — рекъл Реймонден, — кажете ми, ако обичате, има ли още в този край човек, който по времето на вашия брат да е имал известно влияние в двора?

— Боже мой, да — отвърнал Ален. — Останал е само един човек и тъкмо той владее всички земи на брат ми, защото кралят, след като ги конфискува, му ги даде. Той има син, рицар, на годините на моя по-голям син.

— Знам как се казва.

— Откъде знаете това? — попитал Ален.

— Знам, той се казва Жослен дьо Пон дьо Леон, а неговият син се нарича Оливие.

— Вярно — казал Ален. — Но кажете ми, моля, как узнахте това?

— Монсеньор — отговорил Реймонден, — не ще научите повече засега. Но ако искате, придружете ме със синовете си в кралския двор. Уверявам ви, че там ще дам всички необходими пояснения относно тази случка и ако някога сте обичали брат си Ерве дьо Леон, ще бъдете много доволен.

Като го слушал, Ален все повече и повече се чудел — не можел да си представи, че неговият брат е още жив, толкова отдавна никой не бил чувал да се говори за него. Останал дълго замислен, без да продума.

Като поразмислил, както ви казах, той отговорил:

— Сеньор рицарю, ще удовлетворя вашето искане, щом любопитството ми не може да бъде задоволено тук. Ще ви придружа с удоволствие в кралския двор.

— Благодаря ви, монсеньор, разчитайте на моята закрила.

Кралят, предизвестен за тяхното посещение, наредил да обзаведат разкошно и да покрият със скъпи платове стаята, където ги очаквал, заобиколен от всичките си барони. И ето че Реймонден, чичо му Ален и двамата му сина пристигнали със свитата си. Влизайки, те заслепили присъствуващите с блясъка си. Четиримата сеньори се поклонили пред краля и цялата им свита направила същото. Кралят ги приел много любезно и се обърнал към Ален:

— Ален, много въпроси съм си задавал относно този рицар-чужденец, когото вие така добре познавате. Чудно ми е какво търси в нашата страна?

— Господарю, думите, които ми каза, ме учудват още повече — отвърнал Ален. — Но скоро ще ни стане известно това, което искаме да разберем.

Тогава Реймонден се доближил до по-големия син на Ален и му казал:

— Сеньор рицарю, бъдете така любезен да ми кажете няма ли тук между придружителите на краля някой, който да се нарича Жослен дьо Пон дьо Леон?

Ален отговорил:

— Да, сеньор. Ах! Ако бог ми позволи да го убия, бих го направил, защото той владее земите на чичо ми, а те би трябвало да са наши. Ето го — онзи възрастен мъж до краля. И да знаете, че и в десет кралства наоколо няма да срещнете човек, който по-умело от него да върши злини.

— Скоро ще бъдете отмъстен, рицарю, ако е рекъл господ — казал Реймонден. И като прекъснал разговора, пристъпил към краля с думите: — Господарю, велики и могъщи кралю, единодушно е мнението във всички страни за благородството и мъдростта на вашия двор — истински извор на чест и правда. Казват също, че никой не е напускал вашия двор, без да получи справедлива присъда за това, което иска, ако има право, разбира се.

— Така е, сеньор рицарю, но защо го казвате? Ето кое искаме да узнаем.

— Господарю, дойдох, за да ви разкрия истината, но най-напред ми обещайте да отсъдите честно и да вземете под внимание правата ми. Това, което ще ви кажа, отчасти е и за ваше добро, защото един крал е много зле поставен и не може да се чувствува в пълна сигурност, щом има предател сред приближените си.

— Така е, право казвате — отговорил кралят. — Хайде, говорете смело. Заклевам ви се във всичко, що дължа на бога, че ще въздам справедливост, дори ако трябва да се опълча и срещу собствения си брат, стига да имах такъв.

— Господарю, много ви благодаря. Говорите като доблестен и мъдър крал. Нали кралството е основано, за да се поддържат справедливостта и истината. Благородни и могъщи кралю — продължил Реймонден, — ето в какво се състои работата. Доста отдавна царувал един от вашите предшественици. По това време Жослен дьо Пон дьо Леон бил млад, а също и Ален дьо Гемене-Геган — и двамата са тук. Кралят, за когото ви говоря, имал племенник — много хубав младеж. Тогава в тази страна живеел и един барон, наречен Ерве дьо Леон, брат на този Ален.

— Вярно — извикал Жослен, — той казва истината, а аз ще добавя, че Ерве уби племенника на краля и избяга от страната. Оттогава не сме чули повече да се говори за него. Тогава кралят ми даде всичките му земи, които конфискува.

А кралят добавил:

— Често сме чували да се говори за тази случка. Оставете рицаря да продължи речта си.

Реймонден отговорил:

— Той има основание да говори за това и ще трябва да даде повече обяснения, защото не предава точно истината, като казва, че Ерве дьо Леон е убил предателски племенника на краля, макар много добре да знае какъв е бил поводът за тази свада. Последният жив, който знае причината за случилото се, е той, защото всички от неговите привърженици са мъртви. Накарайте го да потвърди думите ми.

Изненадан от чутото, Жослен отговорил:

— Сеньор рицарю, да не сте дошли тук, за да се правите на светец пред мен?

Реймонден му отвърнал разпалено:

— Кълна се в бога, долен предателю, че да кажеш истината, не значи да се правиш на светец. — И обръщайки се към краля, добавил: — Господарю, истината е, че Ерве дьо Леон е бил добър рицар, учтив, благоразумен и добре възпитан, тъй че кралят и неговият племенник много го обичали. Кралят често следвал неговите съвети. Ерве бил човекът, на когото той най-много се доверявал. Но по това време в кралския двор имало много подлеци, а между тях и този Жослен — истинският подстрекател на цялото зло, което те извършили. Отишли при кралския племенник и му казали: „Млади господарю, много сме разгневени, че ви ощетяват и подло лишават от наследство. Това ви очаква, защото благородната страна Бретан не ще бъде ваше владение.“ А той им отговорил: „Как е възможно такова нещо? Кралят няма друг наследник освен мен? Заклевам се, казал същият този Жослен, че е посочил Ерве за свой наследник. Смятам, че този човек е омагьосал и него, и всички барони на страната, защото документите са приготвени и печатите им стоят до печата на краля.“ „Що за неблагодарност, ако е вярно“ — казал младежът. Жослен и неговите съмишленици потвърдили, че всичко е истина, и той много се обидил. Когато Жослен го видял така загрижен, му казал: „Ако вие сте храбър и дръзнете да си отмъстите за нанесената ви щета, всички ще ви подкрепим.“ Младежът отговорил, че има смелост и желание да го стори. Тогава Жослен го посъветвал: „Идете, въоръжете се и се облечете така, че никой да не ви познае. Ще ви чакаме до градската порта и ще ви отведем на едно място, където лесно ще можете да си отмъстите.“ Младежът послушал съвета му, а по-късно се присъединил към тях.

Благородни и могъщи кралю, не искам да крия повече самоличността си, защото предявявам правото си пред справедливия двор и виждам пред мен неприятеля си. Господарю, аз съм син на Ерве дьо Леон.

При тези думи всички се вцепенили от изненада, но запазили мълчание и Реймонден продължил речта си:

— Кралю, по онова време баща ми бил взел разрешение от краля и пребивавал в своите владения. Имал навика всяка сутрин съвсем сам да се разхожда в гората край замъка и да казва молитвите си. Този предател тук и неговите съучастници завели племенника на краля на това място и направили засада. Тогава пристигнал баща ми, без нищо да подозира. Щом Жослен го забелязал, казал на младежа: „Сега е моментът да си отмъстите. Той е без оръжие, няма нито нож, нито меч, не може да ви избяга. Ако видим, че имате нужда от нас, ще ви се притечем на помощ.“ Младежът, обладан от гняв, се отдалечил с оголен меч, като с едната си ръка го държал за дръжката, а с другата — за острието и крещял: „На смърт, долен предател!“ Опитал се да прониже баща ми, но той отскочил встрани и нападателят, разгневен и възбуден, не го улучил. Баща ми скочил и изтръгнал меча от ръцете му. Младежът се обърнал, извадил нож и опитвайки се да го намушка, го ранил в крака. Тогава баща ми го ударил по слепоочието с дръжката на меча. Тъй като железният шлем бил тънък и слабо го предпазвал, а дръжката на меча — тежка, съдбата пожелала племенникът на краля да падне мъртъв на земята от удара на здравия и силен противник. Когато баща ми го видял проснат неподвижно, открил лицето му и го познал. Тогава изпитал голяма скръб и от страх пред краля не посмял да остане повече в страната. Събрал парите, които имал, и отишъл в друг край, където завладял много земи. Тогава предателят Жослен казал на придружителите си: „Нашите планове успяха. Племенникът на краля е мъртъв, а Ерве, ако бъде хванат, не ще може да избегне смъртта. С краля ще постъпим както намерим за добре. Не мърдайте, докато Ерве не се отдалечи. После ще направим носилка от два кола, покрити с клони, ще отнесем на краля тялото на неговия племенник и ще му разкажем как Ерве дьо Леон вероломно го е убил.“

Благородни кралю, ето как е постъпил този предател! И ако отрича, че всичко е станало именно така, приемете моя залог — моля ви за двубой пред божия съд, за да го накарам да се изповяда с предателската си уста. Понеже искам всички да знаят, че не постъпвам така от користолюбие, а за да запазя законното си наследство и да разкрия как, за да прогонят баща ми от тези земи, измамникът и неговите съучастници подло са го предали, приемам той да вземе двама бойци — сина си и някой негов близък. Ще се бия с тях пред очите на вашия благороден двор, който ще отсъди.

— При тези думи Реймонден хвърлил залога си. Но никой не продумал, само Ален и синовете му се спуснали да го прегръщат и целуват, плачейки от радост и умиление.

Щом видял, че никой не отговаря на това обвинение, кралят на бретонците силно извикал:

— Жослен, Жослен, глух ли сте? Виждам колко е вярна поговорката, която гласи: „За стар грях, нов срам.“ Този чуждоземен рицар ви накара да изпиете горчива чаша. Решете се да отговорите, защото сте длъжен да го сторите.

А Жослен отвърнал:

— Кралю, не аз трябва да отговарям на подобни предизвикателства. Смятам, че този рицар само се шегува.

Тогава Реймонден отговорил:

— Долен предател, ще видиш кой се шегува! Моля ви, благородни кралю, да отсъдите справедливо и да вземете под внимание моето право.

— Не се опасявайте от нищо, рицарю, ще го направя. Жослен, вие трябва да отговорите на това обвинение — добавил той.

При тези думи Оливие, синът на Жослен, извикал:

— Господарю, кой казвате, че трепери от страх? Този рицар ни взема за глупаци и иска да ни сплаши, но това е трудна работа и едва ли ще постигне целта си. Кралю, аз твърдя, че той ви наговори само лъжи. Моят баща е честен и достоен за уважение човек. Приемам дуела, както той предложи — ето моя залог. Би било нещастна случайност, ако успее да ме победи или ако победи някой мой роднина.

Тези думи не задоволили краля, който възкликнал:

— В името на бога, Оливие, никога в моя двор, докато съм жив, един рицар няма да се бие срещу двама за едно и също дело. Срам за вас, че сте допуснали такава недостойна мисъл! Бъдете сигурен, че не така ще докажете, че каузата на баща ви е справедлива! По молба на рицаря сега ви призовавам към дуел на справедливостта, който ще се състои в определен от него ден.

— Бих искал това да стане веднага — казал Реймонден. — Оръжието ми е готово. Бог да ви възнагради за доброто и справедливо решение.

Тогава би трябвало да чуете възгласите на бретонците — всички в един глас завикали:

— Ето най-смелия рицар, който някога е искал справедливост!

Някои били огорчени, но Ален дьо Гемене-Геган и синовете му се радвали. Младежите говорели на Реймонден:

— Братовчеде, не се страхувайте да се биете и срещу петима предатели. С нас двамата, ако е угодно богу, лесно ще ги победим.

— Сеньори — отговорил Реймонден. — Който иска, нека участвува в двубой за справедливост, но всеки сам за себе си. А що се отнася до мен, аз ще участвувам в този двубой съвсем сам и не се боя от неуспех — бог е милостив, делото, за което ще се бия, е право, а кралят отсъди справедливо.

Докато хората говорели помежду си и глъчката се засилвала, предвидливият и благоразумен крал си помислил, че щом двамата противници са от високо потекло, можели да настъпят някакви вълнения. Бързо изпратил да затворят вратите и наредил да ги охраняват добре въоръжени мъже, за да не може никой да излезе. После се оттеглил настрана с рицарите от съвета и им изложил нещата. Те го посъветвали какво е уместно да направи. Кралят се върнал в залата, предупредил всички да мълчат под страх от обесване и казал:

— Слушайте, благородни рицари, и размислете. Това дело не е маловажно, защото има за залог живота и окончателното безчестие на една от страните. Трябва да знаете, че аз не бива и не желая да отказвам правораздаване в моя двор. Оливие — прибавил кралят, — искате ли да бъдете защитник на баща си при това обвинение в предателство?

— Да, разбира се, господарю — казал Оливие.

— Щом е така, арената за двубоя е готова. Заповядвам дуелът да се състои утре. Уверявам ви, че ако ви победят, нито вие, нито баща ви ще избегнете бесилката. Противниковата страна не рискува по-малко, ако бъде победена. Можете да тръгвате, след като оставите заложници и на първо място баща си.

И кралят наредил на четирима рицари да го отведат в една голяма кула. После се обърнал към Реймонден:

— Сеньор рицарю, дайте ни заложници.

Тогава Ален се приближил с двамата си сина и още четиридесет рицари и всички, заявили в един глас:

— Господарю, ние сме негови гаранти!

— За бога, това ми стига — казал кралят, — но вие няма да отидете в затвора, защото знам, че рицарят не би предприел такова начинание, ако нямаше намерение да се бие.

Противниците си тръгнали и Реймонден отишъл в своя лагер с чичо си, синовете му и хората си.

В първите часове на деня Реймонден пристигнал с хубава свита и великолепно въоръжен, с щит на врата, с насочено копие, облечен в желязна ризница на ивици от лазур и сребро. Той влязъл в ограденото пространство на сив кон, въоръжен от глава до пети, готов за бой. Поклонил се на краля и бароните.

— Боже мой! — казвали всички. — Отдавна не сме виждали толкова хубаво въоръжен мъж, с такава величествена осанка и толкова представителен. Не ще му е лесно на онзи, който си има работа с такъв човек.

Реймонден слязъл от коня си тъй пъргаво, сякаш не бил въоръжен, и седнал на мястото си. Доста по-късно пристигнал Оливие, възхитително въоръжен, яхнал красив боен кон — имал вид на човек от знатен род, какъвто и бил. Баща му Жослен яздел сив кон. Бил много разтревожен, а това карало хората да мислят, че неговата кауза е несправедлива. Оливие бързо скочил от коня. Донесли реликвите. Реймонден се заклел, че обвинява Жослен в предателство, коленичил, целунал реликвите и отново седнал на мястото си. Жослен се заклел на свой ред, но когато се навел да целуне реликвите, залитнал и не успял да ги докосне. Тогава и Оливие се заклел, но твърде вяло и също седнал на мястото си. После обявили от името на краля, че ако някой проговори или направи най-малък знак, който бойците биха могли да видят, ще бъде обесен. Всички напуснали терена, с изключение на хората, които трябвало да пазят арената, и Жослен. Реймонден се качил на коня с голяма лекота и хванал копието си. Оливие направил същото. Един херолд извикал три път:

— Нека тръгнат! Изпълнете дълга си, изпълнете дълга си, изпълнете дълга си!

Достоверната хроника разказва, че когато херолдът обявил началото, Реймонден спуснал края на копието си към земята, опрял го на врата на коня и три пъти се прекръстил. Точно тогава неприятелят му го изненадал, като пришпорил коня си и насочил копието така, че с всичка сила да прободе Реймонден в гърдите, преди той да се е предпазил. Но Реймонден не помръднал, копието на Оливие се счупило три сблъсъка, а неговото копие паднало на земята от силата на удара.

— Ах! Предател! — извикал Реймонден. — Ти си достоен наследник на измамника, от когото произхождаш, но това не ще ти помогне.

Тогава грабнал стремето, увиснало от едната страна на седлото — а то имало три остри двадесетсантиметрови шипа, — и когато Оливие се опитал да се приближи до пет, Реймонден го ударил по здравия и добре закален метален шлем, единият шип влязъл в цепнатината между шлема и забралото, предпазващо лицето. Силният удар изтръгнал един от гвоздеите в тази част на шлема, предпазваща челюстта, и щом Реймонден дръпнал силно стремето, забралото увиснало встрани, лицето на Оливие останало открито и той много се разтревожил. Въпреки това изтеглил меча си с вид на рицар, който не се страхува от неприятеля.

Дълго време се сражавали така, нанасяйки си ужасни удари с нечувана сила. Накрая Реймонден слязъл от коня, взел копието от земята и с всичка сила се втурнал към противника си, който му обърнал гръб, за да го накара да тича след него по арената. Тъй като бил на коня си, Оливие се надявал да измори Реймонден и така да сложи край на борбата. Като размислил, Реймонден се върнал при коня си, взел стремето в едната ръка и копието в другата и се насочил към неприятеля. Оливие виждал как се приближава. Без да може да предвиди по какъв начин Реймонден смята да го нападне, не знаел как да отблъсне атаката. Внезапно пришпорил коня си и се опитал да удари Реймонден право в гърдите. Но Реймонден хвърлил стремето с такава сила, че ударил коня по челото и счупил железния мундщук на юздата, от силния удар конят подвил задните си крака, свлякъл се на земята. Оливие разхлабил юздата, забил шпори, но когато конят се изправил, Реймонден ударил Оливие с копието си в хълбока и той паднал от другата страна на коня с копие, забито в тялото му на дълбочина една стъпка. Преди да успее да се вдигне, Реймонден го засипал с толкова удари, че Оливие не могъл да мръдне. С все сила му изтръгнал шлема, сложил коляното си на корема му, а с лявата си ръка го хванал за гушата и го държал толкова здраво, че другият не можел да направи никакво движение.

Реймонден дълго време държал Оливие в това положение. Когато видял, че има надмощие, извадил ножа си и му извикал:

— Предай се, долен изменник! Животът ти не струва скъпо!

— Предпочитам ти да ме убиеш, тъй като нищо не печеля, ако се предам — отвърнал Оливие. — Предпочитам да умра от ръката на смел рицар като теб, отколкото от ръката на някой друг.

Реймонден изпитал голямо съжаление към него и го накарал да каже, заклевайки го в спасението на душата му, дали е знаел за подлостта, извършена от баща му Жослен. Той отговорил, че не е знаел, защото по онова време не е бил още роден, и макар за момента по божия воля съдбата да е против него, счита баща си за честен и достоен за уважение рицар, невинно обвинен в престъпление. Когато Реймонден, който добре знаел, че това не е истина, го чул, ядосал се и започнал да го удря по слепоочията с желязната си ръкавица така, че Оливие бил зашеметен — нито виждал, нито чувал, нито разбирал вече нещо.

Реймонден го хванал за двата крака и го влачил до оградата. Изхвърлил го навън, после се обърнал към трибуната на краля с вдигнато забрало и казал:

— Господарю, добре ли извърших това, което трябваше да направя? Ако трябва да сторя нещо друго, готов съм да изпълня задължението си и да последвам решението на вашия благороден двор.

— Бога ми, сеньор рицарю, правото ви е доказано — отвърнал кралят.

И заповядал да обесят Жослен и сина му. Хората, на които заповядал, веднага хванали Жослен, който окаяно се молел за милост. Кралят го накарал да се изповяда и да разкаже какво се е случило в действителност — само така би могъл да бъде помилван.

Жослен казал:

— Сир, няма смисъл повече да пазя тайна. Имайте милост към мен — наистина всичко стана точно така, както рицарят ви го разказа. Знайте, че синът ми Оливие не беше още роден.

— Наистина голямо коварство — казал кралят на Жослен. — Ако волята божия е била да не останете ненаказан на този свят, той нямаше да ви остави да живеете толкова дълго. И аз няма да стана причина да избегнете наказанието.

И той тържествено заповядал на палачите да обесят бащата и сина.

Тогава Реймонден пристъпил напред:

— Кралю — рекъл той, — благодаря ви за справедливото правосъдие и че ми признахте правата във вашия двор. Но в името на милосърдието и състраданието аз ви моля да подарите живота на Оливие: имайки предвид храбростта му и понеже не е участвувал в престъплението, би било жалко да умре, а в бъдеще той ще има възможност да постъпва правилно. Виждам, че бащата е много стар и слаб, й бих ви помолил да го помилвате при условие, че вляза във владение на наследството си. А печалбите, които е получил от използуването му, нека бъдат вложени за построяването на манастир и за издръжка на монасите и те непрекъснато да се молят за спасението на душата на кралския племенник.

— Сеньори, какво великодушие от страна на този рицар, който моли да спася враговете му от смърт. Но в името на предаността, която дължа на душата на моя баща, никога вече Жослен или неговият син не ще извършат друго коварство, нито ще изгонят някой сеньор от моята страна.

И тъй той заповядал да ги обесят, върнал на Реймонден земите и му дал всички владения на Жослен. Реймонден благодарил и положил клетва за вярност заради тези земи.

Тогава започнало голямо празненство, на което кралят посрещнал бароните си с великолепие и разкош — толкова бил щастлив, че в неговото кралство се е завърнал един високопоставен човек. Но се зарадвал твърде рано, защото Реймонден нямал повече намерение да се бави в Бретан — бързал да види отново Мелюзина. Коленичил пред краля и му казал:

— Господарю, моля ви да ми разрешите да дам на братовчед си Ерве баронството Дьо Леон, което е принадлежало на баща ми Ерве — нека бог се смили над него. Така земята ще възвърне името на законния си господар, а вие — името на вашия васал, тъй като то принадлежи на същия род.

— Добре — отговорил кралят, — щом вие го желаете, ние също го желаем.

И кралят извикал Ерве, когото много обичал, и му казал:

— Ерве, приемете баронството Дьо Леон, което вашият братовчед ви дава, и положете пред мен клетва за вярност.

Ерве приел и благодарил пламенно на краля и Реймонден. А Реймонден извикал братовчед си Ален и му казал:

— Скъпи братовчеде, аз ви дарявам земята на Жослен дьо Пон дьо Леон, която кралят ми даде. Положете пред него клетва за вярност.

Ален благодарил на колене и положил клетва пред краля, а той радушно приел почестите му.

Бароните тихо заговорили:

— Значи този рицар не е дошъл в страната ни от алчност! Постави живота си в опасност, за да си възвърне наследството, и веднага се отказа от него. Сигурно притежава големи богатства другаде!

По-късно старият рицар на Мелюзина отишъл при Реймонден, който го помолил да изпълни заръките на господарката си, на което рицарят отговорил:

— Господарю, затова и дойдох.

Тогава поднесъл на краля от името на своята господарка великолепна златна купа, украсена със скъпоценни камъни, а на бароните раздал различни дарове.

Всички се питали откъде идва подобно богатство. Реймонден, казвали си те, трябва да е много богат и много могъщ. А веселбите се разгаряли все повече и повече. Ален дьо Гемене-Геган и двамата му сина изпитвали неописуема радост…

[1] Форе на френски означава гора. (Б.пр.) ↑

[2] Стара златна или медна френска монета. (Б.пр.) ↑

[3] Сенешал — управител в кралския дворец. (Б.пр.) ↑

Но хрониката спира да говори за празника, за да разкаже какво направила Мелюзина по време на Реймонденовото отсъствие. Разказват, че докато той бил в Бретан, Мелюзина построила града Люзинян. Накарала да издълбаят основите в самата скала, а по здравите кули имало бойници и тераси. Стените също били с бойници и с алеи от вътрешната страна, за да могат стрелците в безопасност да защищават града както отвътре, така и отвън. Имало дълбоки ровове и здрави предни стени.

По нейна заповед също построили между града и крепостта една голяма и солидна кула от здраво споени сарацински тухли. Стените на кулата били дебели от пет до седем метра. Тя била толкова висока, че наблюдателите виждали във всички посоки кой идва към крепостта. Там Мелюзина наредила да застанат свирачи на рог, които, щом някой се приближавал, започвали да свирят. Изкоренили дънерите, останали след изсичането на гората около града, и това се вижда и до днес. Господарката нарекла тази кула Кулата на рога.

Според хрониката Реймонден останал в Геранд толкова време, колкото било необходимо да възстанови съгласието между някои бретонци и да върне мира в страната. Тогава се сбогувал с бароните и народа, които били огорчени, че заминава.

Яздейки недалеч от Люзинян, Реймонден забелязал Кулата на рога и града около нея. Тогава той се запитал къде се намира, не можел нищо да познае, защото кулата и градът били построени след неговото заминаване. А учудването му достигнало върха си, когато чул как часовоят от кулата свири с рог. Той забелязал града, ограден с високи стени, дебели и здрави кули, дълбоки ровове и всичко иззидано от големи камъни, видял солидната кула между града и крепостта, която се извисявала над тях най-малко с дължината на едно копие, чул свирачите да надуват все по-силно роговете, щом видели да се приближава свитата. Тогава попитал стария рицар:

— Как така? Какво означава всичко това? Струваше ми се, че съм близо до Люзинян, ала се опасявам, че съм сбъркал.

Старият рицар избухнал в смях.

— Как, сеньор рицарю, нима се подигравате с мен! — казал Реймонден. — Уверявам ви, че без тази кула и без този град, бих помислил, че съм в Люзинян.

— Да, господарю — отговорил рицарят, — ако е угодно богу, съвсем скоро ще изпитате радостта да пребивавате там.

Но сега трябва да ви кажа, че готвачите и слугите, натоварени с багаж, избързали напред и съобщили за пристигането на Реймонден. Мелюзина не показала, че вече знае, и заповядала на целия народ да се приготви за посрещането на своя господар. И тя отишла да го посрещне, придружена от голяма свита дами, девойки, рицари и оръженосци на хубави коне и красиво нагиздени. Реймонден много се учудил, като видял в дъното на долината да се появяват хора, подредени двама по двама, които, щом се приближили, извикали в един глас:

— Бъдете добре дошъл, господарю!

Тогава Реймонден познал повечето от хората, които го поздравили с добре дошъл, и ги попитал:

— Сеньори, откъде идвате?

— От Люзинян, господарю — отвърнали те.

— От Люзинян? А далеч ли е оттук? — попитал Реймонден.

Забелязвайки, че новопостроеният град и кулата му пречат да познае предишните места, те отговорили:

— Господарю, можете да видите Люзинян оттук. След като вие заминахте, нашата господарка заповяда да построят този хубав град и тази красива кула. А ето че и тя идва да ви посрещне.

Реймонден наистина бил много удивен, ала не издал мислите си. Щом си припомнил, че Мелюзина бе успяла да построи крепостта и замъка Люзинян за съвсем кратко време, не се учудвал повече.

Пристигнала Мелюзина, посрещнала го много любезно и нежно го поздравила с добре дошъл:

— Господарю, много съм щастлива, че по време на пътешествието ви доведохте до добър край начинанията си във ваша полза и за ваша чест. Всичко ми разказаха.

— Благодарение на бога и на вас — отвърнал Реймонден.

Разговаряйки така, те пристигнали в Люзинян и слезли от конете. Имало големи тържества, които продължили осем дни. Граф Дьо Форе също присъствувал и се радвал, че отново се среща с брат си. После напуснали Люзинян, за да отидат в Поатие при графа, който ги посрещнал много добре. Той попитал Реймонден къде е бил и Реймонден му разказал всичко, което му се било случило. Граф Бертран бил възхитен. После двамата братя се сбогували, единият се върнал във Форе, а другият — в Люзинян, където Мелюзина радостно го посрещнала.

Тя била бременна и когато срокът настъпил, родила второто си дете. То било син и го кръстили Йод. Едното му ухо било неоспоримо по-голямо от другото, ала във всичко останало бил добре сложен и много хубав. Тъкмо той по-късно се оженил за дъщерята на граф Дьо ла Марш и на свой ред станал граф Дьо ла Марш. Но да оставим детето и да се върнем на Реймонден и Мелюзина. Тя останала на легло, колкото било необходимо, а след като се вдигнала, устроили голямо празненство, на което присъствували много благородници. Същата година господарката построила замъка и града Енел, а и Вуван и Мерван; после града и кулата „Свети Мексан“ и предприела построяването на абатството. Правела и много добрини на бедните хора.

На следващата година Мелюзина добила син на име Гион. Детето било много хубаво, но едното му око било разположено по-високо от другото. Редно е също да знаете, че Мелюзина имала отлични дойки и се грижела много добре за децата си, така че те растели и се развивали много бързо за голяма радост на всеки, който ги видел.

По това време тя положила основите на множество крепости в онази част от земите на графството Поату и херцогството Гиен, които й принадлежали. Построила замъка и града Партьоне, издигнала в Ла Рошел кулите на Морската стража и замъка и започнала изграждането на града. На три левги оттам имало голяма кула, построена от Юлий Цезар и наречена Кулата на орела заради императорския орел върху знамето на Юлий Цезар. Мелюзина заповядала да обградят кулата с други големи кули и дебели стени и нарекла тази постройка замъка „Орлето“. После построила Поне в Поату и Сент, наричан по онова време Ленж. Последвали ги Талмон в Талмондоа и много други градове и крепости. Реймонден придобил толкова земи, че нямало принц в Бретан, Гиен или Поату, който да не се бои от гнева му.

Хрониката удостоверява, че две години по-късно Мелюзина родила син, наречен Антоан, голям и добре сложен, но имал на лявата си буза белег като лъвска лапа и преди да навърши осем години, белегът се покрил с косми и остри нокти. Този Антоан бил страшен рицар и по-късно станал граф на Люксембург. А междувременно Мелюзина построила в страната множество църкви и им отпуснала ренти, без да говорим за останалите дарове, които също не били за пренебрегване.

Историята разказва, че две години по-късно Мелюзина родила петия си син, наречен Рено. По-хубаво дете преди не били виждали. И макар че дошъл на земята само с едно око, зрението му било толкова силно, че с него виждал по земя и по вода три пъти по-далеч от всички останали. Бил способен да забележи предмет на повече от осемдесет километра разстояние. Бил хубав, любезен и приветлив, както ще научите по-късно.

После хрониката ни известява, че на осмата година от сватбата си Мелюзина родила шестия си син, когото нарекли Жофроа. Той се появил на тази земя с един зъб, който стърчал от устата му близо три сантиметра. Нарекли го Жофроа — Големия зъб. Бил висок, мускулест, удивително силен, смел и жесток. Щом чуели да се говори за него, всички се страхували. Той извършил невероятни постъпки — скоро ще научим за тях.

На следващата година Мелюзина родила седмия си син. Казвал се Фромон, бил много хубав, но имал на носа си малко космато петно като кожа на къртица или белка. Бил много набожен и станал монах в Майозе, а по-нататък ще научите за него твърде тъжна история.

Някои източници говорят, че две години Мелюзина останала без деца, но на единадесетата година от сватбата си добила изключително голямо дете — осмия си син. Той дошъл на този свят с три очи, едното в средата на челото. Бил толкова лош и жесток, че преди да навърши четири години, убил две от дойките си. А по-нататък ще научите как е бил убит и погребан в „Мутие-Ньоф“ в Поатие.

Мелюзина отгледала децата си, докато най-големият Юриан не навършил седемнадесет години. Висок и смел, той обичал да показва ловкостта и силата си. Но много го съжалявали заради странното му лице — късо, широко, с едно червено и едно синьо-зелено око и с големи уши като дръжки на веялка. Брат му Йод бил на шестнадесет години, а Гион — на петнадесет. Гион и Юриан много се обичали. Гион бил тъй бърз, тъй жив, тъй ловък, че всички му се възхищавали. Гион не можел без Юриан, все били заедно. Младите благородници от страната били много привързани към двамата братя, а те също обичали от сърце приятелите си. Често се упражнявали заедно да си служат с оръжия в двубои, турнири или битки с копие. Случило се така, че по това време двама поатуски рицари се върнали от Йерусалим и разказали, че султанът на Дамаск е обсадил в град Фамагуста[1] краля на Кипър, чието положение било отчайващо. Този крал имал за наследница само една много красива дъщеря. Новината за обсадата се разнесла из страната и Юриан я научил. Тогава казал на брат си Гион:

— Бога ми, братко, би било проява на милосърдие, ако подпомогнем този крал срещу сарацините. Вече сме осем мъжки деца и земята на баща ни няма да остане без наследници дори и без нас. За да придобием слава и известност, трябва да се стремим към пътешествия.

— Вярно е, но защо ми казвате всичко това? Готов съм да направя каквото пожелаете — отвърнал Гион.

— Добре, братко — казал Юриан. — Да извикаме двамата рицари, които идват от Света земя, и да ги разпитаме по-подробно.

И те накарали да извикат двамата рицари, които пристигнали на драго сърце. След като ги поздравили с добре дошли, двамата младежи започнали да ги разпитват за пътешествието им, за обичаите и нравите на страните, които са посетили и пътешествениците им съобщили всичко, което искали да узнаят.

— Но ние узнахме, че сте минали през остров, където един християнски крал се намира под заплахата на сарацините — казал Юриан. — Много сме учудени, че вие, които имате слава на големи смелчаци, не сте останали, за да се биете заедно с краля, да му помогнете и да го подкрепите, както би трябвало да направи всеки добър християнин. Струва ми се, че бихте извършили благочестиво дело, ако го бяхте подкрепили.

На това двамата рицари отговорили:

— Боже мой, млади господарю, искаме да знаете, че ако бяхме намерили начин да влезем в града, без да ни хванат и убият, с удоволствие щяхме да отидем и заедно с краля на Кипър да чакаме съдбата, която бог ни отреди. Но вие знаете, че двама рицари, въпреки всичките си усилия, не могат да се опълчат срещу хиляди сарацини. Ето причината, която ни възпря да отидем там. Знайте, че само лудият духа срещу вятъра с надеждата да го успокои или спре.

— Наистина вашето обяснение е задоволително — казал Юриан. — Но кажете ми дали хората, които поведат две хиляди до две хиляди и петстотин бойци, биха могли да стигнат навреме и да помогнат на този крал?

— Разбира се, господарю — отвърнал единият рицар. — Градът е добре укрепен, кралят е смел и решителен, има много храна и достатъчно храбри мъже, за да могат да задържат града. Има и много крепости, където често идват подкрепления от Родос или Армения, а това е в помощ на кипърския крал и жителите на града. И двамата бихме искали да намерим човека, който ще тръгне натам с войска, както споменахте. Бихме участвували в похода заедно с него.

— Добре — казал Юриан. — Двамата с брат ми приемаме вашето предложение и скоро ще ви заведем там.

Юриан и Гион отишли при майка си Мелюзина и историята разказва, че Юриан съвсем кротко й казал:

— Простете, госпожо, но крайно време е да тръгнем да пътуваме, за да опознаем други страни и да спечелим слава и име в чужди краища. Това ще ни позволи да се срещнем с достойни хора и да говорим за неща, които стават в далечни страни и не се срещат тук. Ако щастието и съдбата бъдат благосклонни към нас, бихме могли и да завладеем нови земи. Ние считаме, че тъй като сме вече осем братя, а един ден можем да бъдем и два пъти повече, и ако си представим, че вашата земя бъде разделена на толкова части, то този, който бъде начело на всяко владение, не ще има същия ранг, какъвто имате вие и баща ни. Така че ние с брат ми още сега се отказваме от това, което можем да получим от вас — с изключение на вашите чувства, — а в замяна искаме да ни окажете помощ за нашия поход.

— Дете мое, тази молба е доказателство за голямото ви мъжество и не бива да ви отказвам! Но трябва да говоря с баща ви, защото нищо не мога да ви позволя без негово съгласие.

И тъй Мелюзина отишла при Реймонден и му предала молбата на двамата им сина.

— Разбира се, госпожо, ако ви се струва, че е правилно, постъпете както решите.

— Добре — казала Мелюзина. — И да знаете, че всичко, което ще извършат по време на този поход, ще им донесе слава и благополучие.

После се върнала при синовете си и им рекла:

— Скъпи деца, настъпи моментът да покажете своето мъжество — баща ви ви дава разрешение за това, което искате, аз също. Кажете ми сега къде искате да отидете, за да мога да доставя всичко необходимо.

— Госпожо — отвърнал Юриан, — чухме да се говори, че кралят на Кипър е обсаден от султана на Дамаск в град Фамагуста, и възнамеряваме да му се притечем на помощ срещу неверните сарацини.

— Тогава, деца мои, трябва да предвидя какво е необходимо за поход по суша и по море — казала Мелюзина. — Всичко ще се уреди много бързо и вие ще бъдете доволни от мен.

Двамата младежи коленичили пред нея и й благодарили, засвидетелствувайки дълбокото си уважение. Тя ги вдигнала, целунала и двамата, плачейки, с изпълнено от скръб сърце поради раздялата — обичала ги като майка, не като лоша дойка. Мелюзина вложила цялото си старание, за да уреди пътуването на своите синове и хрониката разказва, че по нейна заповед в пристанището на Ла Рошел хвърлила котва голяма флотилия: големи и малки галери, големи платноходи, най-малкият имал две палуби, а останалите — по три. Флотата била достатъчна да побере три хиляди въоръжени мъже. Междувременно младежите извикали двамата рицари, които ги подтикнали към това пътешествие, и им казали да се приготвят за тръгване в най-скоро време.

— Сеньори, ние сме готови — отговорили те. — Говорихме с много други рицари за този поход и те се готвят да дойдат с вас, като всички желаят да служат под ваше ръководство.

— Много сме благодарни — казал Юриан. — Ще ги възнаградим, а и вас също, ако е угодно богу.

Благодарение на Мелюзина скоро всичко било готово. Тя поверила на четирима барони от Поату и Гиен грижата да бдят над синовете й. Имало множество рицари, оръженосци, благородници, две хиляди и петстотин бойци и петстотин стрелци на арбалети. Натоварили на корабите припасите, артилерията, снаряжението и конете и хората се качили на борда. Би трябвало да се види как хоругвите, знамената и флаговете плющят от вятъра. Как тромпетите и другите инструменти свирят, как цвилят конете. Великолепно било! Тогава двамата младежи си взели сбогом с братята си и с всички в къщи, които плачели, виждайки, че заминават. Мелюзина и Реймонден придружили синовете си до морето. А когато пристигнали, Мелюзина ги извикала настрана и им казала:

— Деца мои, слушайте добре напътствията ми. Давам ви тези два пръстена — камъните им имат еднаква сила. Да знаете, че докато сте почтени, без нечестни помисли и постъпки и не вършите нищо подло, вие няма да бъдете побеждавани в битка, щом ги носите и щом вашата кауза е справедлива. И никакво чародейство, никаква магия или магическо питие не ще могат да ви навредят — те ще губят силата си, щом погледнете пръстените.

Тогава тя дала на всеки по един пръстен, а те й благодарили на колене. Мелюзина продължила:

— Деца мои, където и да сте, обичайте и подкрепяйте вдовиците и сираците, уважавайте всички жени, помагайте на девойките, ако несправедливо искат да ги лишат от наследство. Обичайте благородните и търсете компанията им. Бъдете смирени и човечни както с големците, така и с дребните хорица. Пазете се да не давате обещания, които не можете да удържите, но обещаете ли нещо, не се бавете да го изпълните — дългото очакване намалява стойността на подаръка. Внимавайте да не пожелавате жената на човек, на чието приятелство държите. Не заемайте никога суми, които не бихте могли лесно да върнете. Ако сте принудени да вземете на заем, върнете дълговете си веднага щом имате възможност. Така ще бъдете свободни и ще живеете честно. Ако по божия воля се случи да завладеете земи, управлявайте хората си в зависимост от това, какви са. Щом са непокорни, бъдете непримирими относно зачитането на сеньориалните си права. Имате ли власт, бъдете нащрек — ако се оставите да вземат надмощие над вас, ще трябва да управлявате по волята на поданиците си. Освен това, деца, забранявам ви да се доверявате на бъбривци, ласкатели или на човек, който злослови зад гърба на другите. Не вярвайте на съветите на изгнаник или на някой, избягал от родината си, щом иска да навреди на тези, които са го изселили, освен ако каузата му е справедлива и имате основание да му помогнете. В противен случай това ще накърни славата ви. А най-вече ви забранявам да бъдете високомерни. Раздавайте справедливост, признавайте правата както на обикновения човек, така и на високопоставения. Не презирайте враговете си, колкото и незначителни да са те, бъдете винаги нащрек. По време на завоеванията не се отнасяйте с другарите си като с подчинени, а внимателно. Бъдете достъпни за всички, говорете с всеки, търсете компанията на хора, които са го заслужили с качествата си, защото нищо не разпалва сърцата по-силно от доброжелателния водач. Пред враговете си проявявайте лъвска гордост — именно пред тях се показвайте могъщи и властни. И ако бог ви даде блага, разпределяйте ги между другарите си според заслугите им.

Ето какви съвети дала Мелюзина на децата си, а те горещо й благодарили. После казала:

— Деца мои, накарах да сложат в кораба ви достатъчно златни и сребърни монети, подобаващо на ранга ви и за да плащате добре на хората си в продължение на четири години. Не се страхувайте от нищо — имате прясна вода, сухари, оцет, солено месо, солена риба и хубаво вино за дълго време. Вървете с божията милост! Постъпвайте правилно и следвайте съветите ми.

Младежите се сбогували с родителите би и се качили на кораба. Вдигнали котва, опънали платната. Според обичая капитаните помолили бог да им позволи да осъществят успешно плаване, после излезли в открито море, вятърът издул платната и поели толкова бързо, че скоро от брега престанали да ги виждат. Тогава Реймонден и Мелюзина тръгнали за замъка „Орлето“, където ще ги оставим, за да последваме Юриан и Гион и техните другари, които плавали възможно най-бързо и по най-късия път към остров Кипър.

След като напуснали Ла Рошел, флотилията на Юриан и Гион плавала дълго, преминала край много острови, спирала на много места. Един ден те видели да идват много кораби, преследващи настървено две галери. Капитанът веднага уведомил двамата братя, а те го попитали какво да правят. Капитанът отговорил, че би било добре да изпратят една галера да разбере кои са тези хора.

През това време накарали мъжете да се въоръжат и да са готови за всеки случай. Постъпили както капитанът ги посъветвал. Галерата се насочила към другите две галери, като хората викали: „Кои сте вие?“, а отсреща им отговорили:

— Ние сме две галери от Родос, срещнахме по пътя сарацините и те ни преследват. Виждаме, че сте християни и вие, и всички, които ви следват.

— Да, така е!

— Кълна се в главата си — казал един от родоските капитани, — кажете им да побързат, защото ще имат хубава възможност за подвизи — това са хора на дамаския султан, които отиват към обсадената Фамагуста. Ако можете да ги потопите, ще направите голяма услуга на кипърския крал и ще нанесете щети на султана.

Когато хората от поатуската галера чули това, обърнали галерата и отишли да го съобщят на двамата братя. Да бяхте видели как хората се изкачват до укрепените наблюдателници на мачтите с копия и пики в ръце, как предпазват корабите с големи, овални щитове, как зареждат оръдия и арбалети! Да можехте да видите как галерите се носят стремително напред, тласкани от веслата, как свирят тръбите и сарацинските рогове! Истинско великолепие! Когато сарацините забелязали как тази голяма флота идва срещу тях, не знаели какво да мислят, защото не си представяли, че такава християнска армада се намира толкова наблизо. Въпреки това се подредили в боен ред и започнали да отстъпват. Но поатуските галери плътно ги обкръжили и отвсякъде ги обстрелвали с оръдейни изстрели.

Когато сарацините разбрали, че битката е загубена и не могат да избягат, взели един от пленените родоски кораби, изхвърлили хората през борда и го напълнили с дърва, зехтин, мас и сяра. Щом видели християните да приближават, подпалили го и заплували към тях. Но християните успели да го избегнат и като ги обсадили от другата страна, въпреки съпротивата им, си пробили път между техните кораби. Тогава започнала ожесточена битка с арбалети и оръдия. В този момент пристигнали повечето християнски кораби. А горящият кораб, тласкан от течението, попаднал сред сарацините, те не могли да предотвратят пожара — три от техните съда се подпалили, целият им екипаж загинал, а товарът потънал. Езичниците били победени, оцелелите били взети в плен. Братята разпределили голямата плячка между войниците и хората от двете родоски галери. После пуснали котва край остров Родос и дали на братята от Родоския орден пленените плавателни съдове. Прекарали четири дни на острова, запасили се с прясна вода. Главният магистър на ордена поканил двамата братя и бароните да се разходят из града. Те се съгласили и били приети с много почести. Настоятелят ги попитал кои са и къде отиват. Когато разбрал, отнесъл се още по-добре с тях и заявил, че ще покани някои от членовете на ордена и заедно с тях ще отиде на помощ на кипърския крал. Двамата братя горещо му благодарили.

Според хрониката двамата братя изчакали в Родос магистърът да събере шест галери, пълни с оръжие и храна, с умели бойци и отлични стрелци. Те плавали до остров Колкос, където забелязали гъст пушек. Магистърът на Родос, който бил в галерата на Юриан, му казал:

— Господарю, честно казано, би било добре да изпратим до този остров една или две малки галери да разберат дали има хора. Ако няма, това ще означава, че скоро са го напуснали.

— Приемам предложението — отвърнал Юриан.

Изпратили една малка галера, която бързо тръгнала към острова. Доста от хората слезли на сушата. Там намерили много огньове и бараки. Сторило им се, че на това място най-малко тридесет хиляди души са лагерували четири-пет дни, защото близо до бараките имало останки от заклани животни. Тогава хората се върнали на галерата и потеглили към флотилията да съобщят какво са видели.

— Добре — казал великият магистър на Родоския орден, — мисля, че това са сарацините, които отиват към обсадената Фамагуста при султана. Смятам, че вие разгромихте и ни дадохте корабите на част от тях — чакали са ги на този остров. Почти съм сигурен в това. Господарю — продължил той, — добре ще е да пуснете котва в това малко пристанище и да изчакате, докато изпратим няколко души в Лимасол да се осведомят дали ще могат да осигурят безопасност на нашата флотилия в затвореното им пристанище.

— Имате право — отвърнал Юриан.

Приближили се до сушата, пуснали котва в пристанището и пратили вест в абатството да не се страхуват, тъй като идват приятели, а и магистърът на Родос е с тях. Научавайки това, монасите много се зарадвали и оказали много добър прием на поатуските рицари. Изпратили един от монасите в Лимасол да съобщи за пристигналата помощ. Когато капитанът на града — един много доблестен рицар — научил тази новина, зарадвал се и веднага се въоръжил, качил се в галера и потеглил към новодошлите. Щом пристигнал, пожелал да види водача на тази армада. Завели го при Юриан, Гион и магистъра на Родос в хубава шатра, издигната на брега. Рицарят погледнал Юриан и се стреснал от високия му ръст и държането му, вдъхващо страх. Поздравил го много учтиво и Юриан радушно го приел.

— Господарю — казал рицарят, — бъдете добре дошли в тази страна.

— Благодаря ви, скъпи сеньоре.

— Господарю, научих, че сте тръгнали от вашата страна с намерение да помогнете на кипърския крал.

— Да — отвърнал Юриан, — вярно е.

— Тогава в Кипърското кралство би трябвало да ви отварят вратите навсякъде, където отидете — в градове, укрепени замъци и крепости. А крепостта, която пазя аз от името на уважавания господар — краля на Кипър, — ще бъде отворена за вас и поставена на ваше разположение, когато пожелаете, а също и затвореното пристанище, където можете да подслоните корабите си.

— Много благодаря, сеньор — отговорил Юриан. — Време е сега да тръгваме на път, защото двамата с моя брат имаме голямо желание да се запознаем със сарацините не за да им сторим добро, а за да им навредим, ако е рекъл господ.

— Господарю, добре би било да наредите хората и конете да слязат, защото ще тръгнем по суша.

Така и направили. Юриан въоръжил около четиристотин рицари между най-високопоставените барони, въоръжил се и той, и брат му, качили се на конете и потеглили в добър ред с развято знаме на сребристи и лазурносини ивици с отпечатана лъвска глава на него.

Магистърът на Родос и останалите, които трябвало да тръгнат по море, се отправили към пристанището. Юриан, неговата войска и рицарят, който ги водел, яздили до града, където били посрещнати много добре. После флотата пристигнала в пристанището, свалили от корабите конете и всичко необходимо и се настанили в палатки насред полето. Построеният лагер представлявал прекрасна гледка. Най-видните барони отседнали в града, а флотата стояла закотвена в затвореното пристанище, където поставили добри воини и стрелци да го защитават, ако сарацините нападнат.

Капитанът на града известил чрез писмо краля за пристигането на Юриан, брат му и техните войски, уточнявайки имената на младите благородници и родината им. После извикал един свой племенник и му казал:

— Каквото и да става, трябва да отнесете това писмо на краля във Фамагуста.

— Боже мой, вие ме излагате на голям риск — отвърнал младежът. — Ако сарацините ме заловят, животът ми не ще струва и пукната пара. Но заради вас и заради краля, в името на това да му възвърнем смелостта и надеждата, че ще бъде избавен от гибел, приемам опасната задача. Бог да ми помогне да се върна здрав и невредим!

— Добре, племеннико, отговорихте смело. Точно така трябва да се служи на господаря и ще бъдете възнаграден.

Юриан още не знаел за всичко това и повикал магистъра на Родос и капитана на крепостта:

— Сеньори, султанът млад и смел ли е?

— Да, такъв е.

— Но за първи път прекосява морето, за да се бие тук, нали? — продължил той.

— Да — отговорили те.

— И какво го е накарало този път да прекоси морето? Щом е толкова предприемчив, защо толкова късно го е направил, тъй като сте близки съседи, а той, както ми съобщиха, е много силен.

— Добре — отвърнал капитанът, — ще ви обясня. Нашият крал има много хубава дъщеря на петнадесет-шестнадесет години, която султанът поиска за жена, но кралят му отказа. Доколкото далеч стигат спомените ми, винаги сме имали договори за мир със султана, а също и нашите предшественици — с неговите предшественици. Когато султанът научи, че кралят му отказва дъщеря си, върна му договорите и обяви война. Тръгна по море с четиридесет хиляди сарацини и скоро пристигна в залива, където пусна котва. Разтовари оръжията и ненадейно обсади Фамагуста, където свари краля без бароните си. Оттогава, въпреки обсадата, доста хора успяха да влязат в града и да се бият срещу него. Станаха много битки с тежки загуби за едната и за другата страна. Сарацините на два пъти получаваха нови подкрепления, така че засега са най-малко сто хиляди. Но в този последен поход те загубиха част от корабите и хората си — напразно ги чакаха на остров Колкос. Моряците от една наша галера от Черна гора, която ги следеше, ни казаха, че те подгонили две санитарни галери. Но не разбрали какво се е случило с тази флота, защото я чакали шест дни и когато разбрали, че няма да се върне, тръгнали да се присъединят към обсадените.

— Възможно е — казал магистърът на Родос. — Сеньор Юриан и брат му биха могли да ви дадат отговор, защото те ги победиха и ни дадоха корабите им.

— Но това е чудесно! — извикал рицарят. — Хвала на бога, монсеньор — добавил той. — Разказах ви защо избухна войната и защо султанът прекоси морето.

— Боже мой — казал Юриан. — Голяма е силата на любовта, която е в основата на такова начинание, а може да вдъхнови и още по-големи подвизи. Щом султанът се е хвърлил в тази война от любов, той е още по-страшен, защото това чувство е толкова могъщо, че кара и страхливците да вършат подвизи, за които не са смеели дори да помислят. Очевидно е, че султанът, който и без това е смел и предприемчив по характер, сега всява страх. Но ние още утре ще потеглим, за да се срещнем със сарацините.

Тогава той заповядал на тръбачите да свирят и известят на всеки да приготви оръжието си, тъй като на другия ден сутринта при третия сигнал трябвало под негово ръководство да тръпнат в боен ред, следвайки авангарда. Само да можехте да чуете как силно удряли с чука войниците, като заковавали частите на ризниците си, металните плочки на броните, железните ръкавици и наколенници; как подковавали конете или слагали железни остриета на копията си; каква глъчка вдигали онези, които сгъвали мрежести ризници и арабски доспехи. По заповед на Юриан тази нощ застанали на стража един рицар, петстотин войници и петстотин стрелци с арбалети.

Но да се върнем към племенника на капитана, който тръгнал възможно най-бързо към Фамагуста. Точно в полунощ стигнал до невисока планина в края на една гора. В долината видял разположена сарацинска армия, осветена от огньовете, горящи почти навсякъде пред шатрите. Видял и града, така добре обкръжен, че рицарят не знаел откъде да се опита да влезе. Дълго стоял и размислял. Не щеш ли, на разсъмване около осемдесет кипърски войници излезли от един таен изход на града и се насочили мълчаливо към лагера. Стражите се прибирали и повечето били вече в палатките си. Малката група навлязла в лагера, промъкнала се между часовите, без те да я усетят, и стигнала почти до шатрата на султана. Тогава рицарите атакували, нанасяйки удари — с копия и мечове нападали всеки срещнат, режели въжетата на шатрите, подлагайки на ужасно клане сарацините, а били толкова малобройни. Войската се събудила и от всички страни завикали: „На оръжие!“ Започнали да се въоръжават, обзети от страх. Но когато малката войска видяла, че лагерът се оживява, тя спокойно се върнала към града, като избивала и поваляла всичко, което се изпречвало на пътя й.

Когато пратеникът видял това оживление, залагайки всичко на карта, пришпорил колкото може по-силно коня си, заобиколил палатките и прекосил цялото бойно поле. Не след дълго се озовал между града и хората, които били разбудили войската. Разбрал, че се числят към градския гарнизон, и ситно извикал:

— Смелост, сеньори! Нося ви добри новини — цветът на рицарството ви идва на помощ. Става дума за двама млади благородници от Люзинян, които вече победиха по море част от хората на султана. Войската им наброява най-малко четири хиляди бойци.

Приели много добре пратеника с такива добри новини и той влязъл безпрепятствено в града за нещастие на султана, който предприел атака срещу предните укрепления. Имало много ранени и убити от едната и от другата страна, но християните принудили сарацините да отстъпят със значителни загуби. Когато видял, че нищо повече не може да се направи, султанът заповядал да свирят отстъпление.

Вестоносецът отишъл при краля, поздравил го от името на чичо си и му предал писмото. Кралят счупил печата и научил от писмото, че му идват на помощ значителни подкрепления. Тогава вдигнал ръце към небето, изричайки:

— Господи! Благодаря ти, че не си ме забравил и че не си изоставил бедния ми народ, който дълго живя в страх и мизерия.

Щом новината се разпространила из града, народът дал воля на радостта си, забили камбаните. Като чули оживлението и глъчката, сарацините се запитали защо ли толкова се радват.

— Трябва да са научили някоя новина, която не знаем — казал султанът, — освен ако не правят това, за да ни накарат да мислим, че имат достатъчно хора и боеприпаси, за да могат да се защитят.

Когато Ермина, дъщерята на краля, разбрала за подкрепленията, водени от младите люзинянски благородници, тя изпитала силно желание да узнае какво става и повикала младежа, който донесъл известието. Той влязъл в стаята и се поклонил пред девойката.

— Приятелю — казала Ермина, — бъдете добре дошъл. Кажете ми какви новини носите.

Вестоносецът повторил казаното.

— Приятелю — продължила девойката, — видяхте ли тези мъже, които ни идват на помощ?

— Да, госпожице.

— И що за хора са те?

— Честна дума, госпожице, това са най-умелите бойци, най-хубавите и най-добре облечени мъже, които някога са влизали в това кралство.

— Кажете ми, от коя страна са и кой е техният водач? — продължила девойката.

— От Поатие са и са предвождани от двама младежи, за които казват, че са младите господари на Люзинян. По-големият се нарича Юриан, а по-малкият — Гион. Още нямат бради и мустаци.

— А хубави ли са? — подела девойката.

— Ами да — отговорил пратеникът. — По-големият е висок, източен, слаб и удивително силен. Но лицето му е късо и широко, едното му око е червено, а другото синьо-зелено и ушите му са с невероятни размери. Но във всичко останало е един от най-хубавите младежи, които съм виждал. А по-малкият не е толкова висок, но е много хубав в лице и тяло, само едното му око е разположено по-високо от другото, но това не го загрозява. Всеки, който ги види, казва, че са достойни да завладеят целия свят.

— Приятелю — рекла Ермина, — вие ще поздравите от мое име двамата млади благородници и ще дадете на по-големия тази брошка, като му кажете да я носи от приятелски чувства към мен. А този пръстен с диамант ще дадете на по-малкия. Поздравете ги от мен.

— На драго сърце, госпожице — отговорил пратеникът.

Тогава той я оставил, за да отиде при краля, който бил наредил да напишат отговора му. Кралят веднага заповядал на голям брой войници да се въоръжат и да излязат тихо от града. Те се промъкнали във вражеския лагер и преди другите да се усетят, им нанесли тежки удари. Но сарацините ги отблъснали в безпорядък до градските врати. Имало не един убит и много ранени от двете страни. Цялата сарацинска армия се хвърлила в боя. Тогава превели пратеника през друга врата, той минал зад лагера като стрела и никой не го видял. Препуснал в галоп към чичо си — бързал да му занесе новините.

Когато султанът видял, че ще загуби повече, отколкото ще спечели, заповядал на войските си да напуснат полесражението в добър ред.

Но да се върнем на Юриан, който при пукването на зората станал и наредил да свирят с тръбите. При второто изсвирване трябвало да се натовари багажът и да се оседлаят конете. После двамата братя и всички барони изслушали месата, Юриан разрешил чрез викачите на хората си да изпият по чашка и да дадат овес на конете. При третия зов на тръбите цялата армия потеглила, следвайки авангарда. Походът започнал и тогава пристигнал племенникът на капитана и връчил на чичо си кралското писмо. Капитанът счупил печата и видял, че кралят му заповядва да предаде командуването на града на двамата братя и да нареди на всички крепости, градове, градчета, укрепени замъци, пристанища и проходи да ги пускат заедно с хората им, да преминават и отсядат където поискат и да им се подчиняват във всичко. След като се запознал с тези разпореждания, капитанът показал писмото на Юриан и Гион и те го прочели. Извикали капитана, магистъра на Родос и двамата рицари, които им били говорили за обсадата на Фамагуста, и им прочели писмото на висок глас. Тогава Юриан казал:

— Благодарим на краля за честта, която ни оказва, но нямаме намерение да влизаме в крепости, замъци и градове, ако можем без затруднения да се придвижим по друг начин. Смятаме по-скоро да стигнем бойното поле, за да се сражаваме с неприятеля. Но кажете ни колко души бихме могли да вземем от всичките ви гарнизони, след като охраната им бъде осигурена. Наистина, капитане, трябва да знаем броя им и дали са хора, на които можем да се доверим, защото, ако е угодно богу, имаме намерение да атакуваме противника и да сложим край на тази война колкото може по-скоро. Именно затова прекосихме морето.

— Тогава, господарю — отвърнал капитанът, — ще ви се отвори много работа, защото сарацините са повече от сто хиляди.

— Не се безпокойте — казал Юриан, — справедливото дело е на наша страна. Те са нападнали без основателна причина. Така че не се страхувайте от нищо, бог ще ни помогне. И ако те са много, а ние малко, казвайте си, че едно зърно чер пипер люти повече от десет крини жито. Победата зависи не от броя на бойците, а от начина на командването. Големият завоевател Александър никога не е ангажирал повече от десет хиляди мъже в една битка.

Тези смели думи му спечелили уважението на капитана, който си помислил, че Юриан също има качества на велик завоевател, тъй че му отговорил:

— Ще ви намеря непременно четири хиляди войници и две хиляди добри пехотинци и стрелци.

— Добре, това е достатъчно — казал Юриан. — Направете така, че да се присъединят към нас, когато сме на половин ден път от нашите противници.

Капитанът отговорил, че ще изпълни желанието му.

Тогава пристигнал племенникът на капитана, коленичил пред Юриан и Гион и им казал:

— Благородни сеньори, най-красивата и най-благородна девойка от това кралство ви поздравява и ви изпраща тези дарове.

И като взел златната брошка, украсена със скъпоценни камъни, рекъл на Юриан:

— Милостиви господарю, приемете тази брошка от името на Ермина, дъщерята на нашия крал, която ви моли да я носите от приятелски чувства към нея.

Юриан приел с радост скъпия дар и го прикрепил към ризницата си с думите:

— Приятелю, много благодаря на госпожицата, която ми оказва такава чест. Заради нея тази брошка ще ми бъде много скъпа. А много благодаря и на пратеника.

Тогава пратеникът предал от името на девойката пръстена на Гион, казвайки му, че тя го моли да го носи от приятелски чувства към нея. Гион отвърнал, че ще го направи, поставил пръстена на пръста си и благодарил на госпожицата и пратеника, комуто двамата братя направили богат подарък. Тогава тръбата засвирила и потеглили на път. Колко възхитителна била войската!

Капитанът изпратил вестоносци във всички фортове, за да съберат войници. Имало дори петстотин души в повече от хората, които бил обещал на двамата братя. Войската на Юриан се разположила на брега на малка рекичка и много рано на следващия ден вдигнали лагера и поели на път.

Преди обяд те достигнали хубава поляна на брега на голяма река, засенчена от кичести дървета. На около петстотин метра имало голям мост, през който трябвало да минат, и оттам оставали само седем левги до Фамагуста. Юриан настанил хората си, за да изчакат капитана и войниците, които трябвало да доведе. Останали там през нощта и до средата на следващия ден.

През това време няколко рицари и оръженосци отишли да се поразходят край моста. Там намерили около петнадесет души, които били слезли от конете и стояли с копия в ръце и с шлемове, каквито се носели в тази страна. А оттатък реката те видели как почти четиристотин въоръжени мъже се опитвали да я прекосят, за да ги нападнат. Тогава един от поатуските рицари се запътил към тях и им извикал:

— Кои сте вие?

— Ние сме християни — отвърнал единият от тях. — Кралят на Кипър е наш господар, а онези там са сарацини, следвани най-малко от шест хиляди езичници, които ограбват страната ни. Те ни откриха и убиха сто наши другари.

— Сеньори — казал рицарят, — ако можете още малко да се съпротивлявате, скоро ще получите помощ.

— Наистина ще ни е нужна! Вървете, ще удържим колкото може по-дълго.

Тогава рицарят се върнал в галоп при другарите си и им разказал случката. Те бързо потеглили към лагера и срещнали двайсетина стрелци, на които заповядали да помогнат на мъжете, защитаващи моста от сарацините. Стрелците веднага тръгнали натам. Като наближили, видели на моста трима повалени християни.

— Напред! — извикал единият от тях. — Да не се бавим! Тези кучета притискат здраво нашите смелчаци.

И опъвайки арбалетите си, те стреляли едновременно. Роякът стрели повалил най-малко дванадесет души. Сарацините, като видели това, стреснати изоставили моста, а християните отишли да вдигнат тримата си другари. Тогава смелостта им се възвърнала. Опъвали лъковете толкова често, че нито един сарацин не се осмелявал да стъпи на моста. Но и сарацините извикали своите стрелци и схватката станала още по-жестока. А щели да сторят по-добре да си отидат, защото рицарите, които се завърнали в лагера, разказали какво става. Юриан се въоръжил, взел най-малко хиляда бойци и стотина стрелци и заповядал на други хиляда да го последват в случай, че стане нужда да му се притекат на помощ. Заповядал на един барон да застане начело на резервната войска. Наредил също цялата армия да се подготви, въоръжи и подреди в боен ред и поверил нейното командване на брат си Гион и магистъра на Родос. След това оставил знаменосецът да мине напред, следвайки го в боен ред с копие в ръка, и държал войниците си така добре подредени, че нито един не изпреварвал другия дори с един пръст. Преди да достигнат моста, най-малко шест хиляди сарацини пристигнали на това място, доближили се застрашително до тях и почти ги отблъснали. Юриан слязъл от коня с копие в ръка. Стрелците застанали от двете страни на моста, започнали да повалят сарацините и ги накарали да отстъпят. Юриан извикал силно: „Люзинян!“ и скочил пъргаво на моста с копие в ръка, със знамето напред и воините след него. Започнала ожесточена атака. Юриан забил копието си право в гърдите на един сарацин с такава сила, че пробил черния и белия му дроб.

Състояла се славна битка, но накрая сарацините загубили моста и много от тях паднали в реката. Тогава християните бързо прекосили реката и започнали свирепа атака. Сарацините отстъпили, изоставяйки полесражението.

Когато си дал сметка, че сарацините бият отбой и се качват на конете, Юриан заповядал на конниците и ариергарда също да прекосят реката. Всички сарацини, когато ги забелязали, яхнали конете и побягнали след войниците, които карали плячката: биволи, крави, овни, прасета и много товари. Юриан скочил на коня и заповядал на бойците и на ариергарда да го следват в добър боен ред. Спуснали се да преследват неверниците, а те бягали в безпорядък. Убивали заловените, сечта и преследването продължили досами сарацинската войска. Щом се доближили, Юриан заповядал на хората си да се оттеглят и се завърнал в лек тръс, като карал отнетия от сарацините добитък пред себе си.

Преследваните сарацини пристигнали в лагера с викове: „На оръжие!“ Би трябвало да се видят неверниците как се подреждат в батальони вън от лагера. Един от бегълците разказал на султана какво се е случило и султанът неприятно се изненадал и много се учудил — кой би могъл да му причини такива загуби — се питал той. Засвирили с тръби и други инструменти, а жителите на обсадения град взели да се питат каква е тази врява във вражеската войска. Въоръжили се и всеки застанал на поста си.

Тогава един от петнадесетте рицари, завърнал се от боя при моста, когото сарацините преследвали, стигнал до градските порти. Този рицар видял как се сражавали двете страни, а също забелязал и големите подвизи на Юриан и с голям риск прекосил сарацинския лагер. Пред портите извикал:

— Отворете вратата, нося ви добри новини.

— Кой сте вие? — попитали го стражите.

— Аз съм рицар от форта Черна гора — отвърнал той.

Отворили му и той влязъл. После го отвели при краля, който го познавал. Рицарят го поздравил с дълбок поклон. Кралят го приветствувал с добре дошъл и го помолил да му съобщи какво е станало. Рицарят му разказал от игла до конец какво се е случило на моста и как Юриан си е възвърнал плячката. Казал му също, че Юриан има намерение скоро да нападне султана.

— Добре — рекъл кралят. — Това е човекът, когото бог ми изпраща, за да мога да спася страната си от неверниците. Нека бог ми е свидетел, че утре ще покажа на султана, че хората, които ми идват на помощ, не са далеч и вече не се страхувам от него. Приятелю — казал още той на рицаря, — вървете да съобщите добрите новини на дъщеря ми.

Рицарят отишъл при девойката, поздравил я с уважение и й разказал всичко, което се било случило.

— Ах, сеньор рицарю, нима вие участвувахте в битката?

— Да, разбира се, госпожице.

— Но кажете ми — подела принцесата, — този млад благородник с толкова странно лице дали е тъй добър боец, както разправят?

— Госпожице, той е сто пъти по-добър. Знайте, че каквото и да ви казват, той е един от най-привлекателните мъже, които някога съм виждал.

— Хайде де — казала Ермина, — ако ви е платил, за да го хвалите, не е загубил парите си.

— Госпожице, не съм имал случай да разговарям с него, но той струва много повече от думите ми.

— Приятелю, заслугите струват повече от красотата.

Кралят на Кипър бил много щастлив от непредвидената помощ и благодарял на бога. Така изминала нощта.

Всички спели, само Ермина не можела да затвори очи. Непрекъснато мислела за Юриан; поради хубавите думи, които чула за него, толкова й се искало да го види, че си казвала — дори и със сто пъти по-грозно лице, заради подвизите и храбростта пак заслужава да бъде обичан от дъщерята на най-големия крал на света. И цяла нощ принцесата мислила за Юриан, а любовта й ставала все по-силна.

На другия ден на зазоряване кралят намерил хората си напълно готови и излязъл от града с най-малко хиляда бойци на коне, докато хиляда други пехотинци и стрелци го чакали от всяка страна на предните укрепления в случай, че сарацините го притиснат. Кралят се хвърлил в лагера на противника и му нанесъл големи щети, защото бил заповядал на хората си под заплаха от бесилка да не вземат пленници, а да подлагат на сеч всеки, който попадне в ръцете им. Бил решил така, за да не губят войниците времето си от алчност за плячка и за да могат да отстъпват, без да се пръскат и без загуби. Сарацините, внезапно събудени, скочили, за да се хвърлят в боя. Когато кралят видял, че силите им нарастват, събрал хората си и ги накарал да отстъпват, без да бързат. Той самият застанал зад войската си с меч в ръка. Щом видел, че приближава някой сарацин, обръщал се и го принуждавал да отстъпи, ако сарацинът налитал на бой, кралят му нанасял такива удари, че желанието му да го преследва изчезвало. Кралят се държал много мъжествено и всички се възхитили от смелостта му — нито един сарацин не смеел повече да се бие.

Тъкмо тогава пристигнал султанът начело на голяма войска, яхнал едър кон, размахал отровно копие. Когато видял краля да нанася удари на неговите хора, той с все сила запратил копието към него — улучил го в лявата страна и го пробол. Металната ризница не могла да защити краля. Той изпитал ужасна болка, изтръгнал копието от хълбока си и се опитал да го хвърли по султана. Но султанът леко обърнал коня си, копието го отминало, ударило право в гърдите един сарацин и той паднал мъртъв на място. Преди султанът, който бил излязъл твърде напред, да успее да се върне, кралят го ударил с меча си по главата тъй силно, че го съборил на земята напълно зашеметен. Заприиждали още езичници и кралят трябвало да отстъпи сред своите войници, за да не се излага повече на рискове. Губел много кръв, силите му го напускали, но въпреки ужасната болка вдъхвал смелост на хората си. Да знаете, че острието на копието било намазано с отрова и кралят бил смъртно ранен. Бързо разбрал, че този удар носи смърт. Но бил с доблестно сърце и не показал страданието си пред хората до момента, в който един от рицарите не видял, че е облян в кръв — тя се стичала от раната и напоявала земята под краката му. Тогава рицарят казал:

— Господарю, твърде дълго се задържахте тук. Елате да приберем хората незабавно в града, за да не нахлуят сарацините заедно с нас.

Кралят много страдал и отвърнал:

— Постъпете както желаете.

Рицарят накарал сто бойци на коне, подкрепени от сто стрелци, които още не били участвували в боя, да поемат битката. Сарацините трябвало да отстъпят, а това много ядосало султана и той викнал на хората си:

— Напред, господа! Смелост! Тази нощ градът ще бъде наш!

Ожесточението на боя се удвоило. От едната и от другата страна се защитавали добре, атакували с всички сили. Когато кралят на Кипър видял, че сарацините се бият тъй енергично, събрал малко сили и се хвърлил смело към тях. Той направил толкова мъчително усилие, че някои от вените му се пръснали — хората казват, че това съкратило живота му. Но нападението принудило сарацините да отстъпят, а много от тях били убити или ранени. Нощта наближавала, имало големи загуби и от двете страни. В крайна сметка сарацините си тръгнали, тъй като кипърският крал вдъхвал голяма смелост на своите бойци и те се надсмивали над ударите, които получавали — сякаш били от закалена стомана.

След оттеглянето на сарацините, кралят и хората му влезли в града, където, щом разбрали за раната, започнали да го оплакват. Той им казал:

— Верни мои поданици, не показвайте толкова мъката си. Мислете по-скоро как най-добре да се защитите от султана и ако е угодно богу, скоро ще оздравея.

Населението се успокоило малко, а кралят, щом изрекъл тези думи, за да вдъхне вяра в народа си, почувствувал, че не ще може да се отърве. Той заповядал на хората си да организират добра охрана, сбогувал се с тях и отишъл в двореца, слязъл от коня и се прибрал в стаята си. Дъщеря му отишла да го посрещне, свалила въоръжението му и когато видяла почервенелите от кръв доспехи и раната, паднала в несвяст. Кралят наредил да я отнесат в стаята й.

Лекарите се погрижили за краля, сложили го на легло и му казали да не се безпокои — нямало от какво да се страхува.

— Много добре зная как съм. Нека бъде волята божия! — възкликнал той.

Трудно било да се запази тайната — вестта се разнесла из града и поданиците взели да го оплакват още повече.

На другия ден сутринта Юриан застанал пред шатрата си и заповядал на всички военачалници да дойдат с хората си с развети флагове и знамена в пълно бойно снаряжение, за да проведе преглед, да провери дали не липсва нещо от въоръжението им и колко са на брой, като проверените отделял настрана. Внимателно се вглеждал във войниците, които му се виждали по-смели, запомнял чертите им. После преброил своите бойци, хората на родоския магистър и на капитана от Лимасол. Открил, че общо са между девет и десет хиляди. Много се зарадвал и заповядал веднага да свирят сбор. Вдигнали палатките и тръгнали на път. Магистърът на Родос и капитанът на Лимасол яздели заедно в боен ред и си говорели, че никой мъж и никой народ не би устоял дълго пред Юриан. Рано следобед стигнали до планината, където се състояла битката предишния ден.

— Би било добре да се настаним край тази река, докато починем — казал Юриан. — А през това време ще обмислим най-добрия начин да победим враговете си.

Останалите се съгласили и всички се разположили близо един до друг, за да не ги изненадат.

Да се върнем за миг при султана. Той бил изпратил в града разузнавачи и научил, че идва помощ на краля и че това е вдъхнало кураж на населението на Фамагуста. Научил също, че кралят е ранен и градът е много обезпокоен. Тогава султанът решил да щурмува града.

Но Юриан и неговите спътници също били изпратили разузнавачи в сарацинската армия. Щом се завърнали, научили от тях, че султанът е предприел атака срещу града и може да го превземе, ако бързо не се притекат на помощ. Осведомили ги също, че кралят е ранен и тези новини огорчили Юриан.

Тогава заповядал да свирят тръбите и хората да се въоръжат. Разпределили ги в четири батальона — той взел първия, брат му Гион — втория, магистърът на Родос — третия и капитанът — четвъртия. Оставил в долината стотина въоръжени мъже и около петдесетина стрелци да пазят обозите и товарните животни.

После се изкачили на планината, откъдето видели лагера на сарацините и обсадения град.

— Благородни барони — казал Юриан, — неприятелите са многочислени, но ако бог ни води, ние ще ги смажем. Да заобиколим лагера им, без да им нанасяме щети, и да атакуваме само тези, които щурмуват града.

Хората се съгласили. Слезли от планината, заобиколили лагера, но когато минавали оттам, стражите ги забелязали, разбрали, че не са от техните, и се развикали: „На оръжие!“ Като видял това, Юриан заповядал на капитана да нападне стражата и той изпълнил заповедта. Сблъсъкът бил кръвопролитен. Юриан начело на трите батальона застанал между стражата и атакуващите. В битката загинали всички, които пазели лагера.

Оставили хора от войската да пазят стана на сарацините и се насочили към мястото на битката. Но един човек отишъл при султана и му казал:

— Господарю, целият лагер и всичките шатри са превзети, пазачите — убити, и идват да те нападнат най-жестоките воини, които някога съм виждал.

Тогава султанът се обърнал и видял знамената, флаговете и войниците, вървящи плътно един до друг, така че изглеждали значително по-малко. Той бил много ядосан и заповядал да свирят отстъпление. После започнал да подрежда хората си в боен ред. Но преди да се подредят и наполовина, Юриан със своя батальон пристигнал и ги нападнал с все сила. Тогава започнала страшна сеч — езичниците понесли големи загуби. Нямали време да построят редиците си. Поставени на тясно, не успели да се съберат около знамената си, а хората, които ги нападали, били решителни и майстори във военното изкуство. За кратко време повечето сарацини обърнали на бяг.

Юриан енергично размахал меча си, пришпорил коня и се хвърлил с всичка сила върху султана. Като видял, че идва, султанът не го отбягнал, а вдигнал брадвата си и се опитал да го удари по главата. Юриан избягнал удара. Падайки надолу, тежката брадва се изплъзнала от ръцете на султана. Тогава Юриан го ударил с всичка сила по шлема. Султанът, смазан от удара, бил съвсем замаян — не виждал, не чувал, изпуснал юздата и стремената и конят го понесъл където си иска. Юриан го ударил отново с тежкия си меч по незащитения врат.

Султанът паднал на земята сред тълпата от рицари, но битката била толкова ожесточена, че неговите хора не могли да му помогнат и загинал там от загуба на кръв.

Когато сарацините забелязали, че султанът е мъртъв, обхванало ги вцепенение и вече не се биели със същия жар. Юриан и Гион вършели славни подвизи и всеки, който ги видел, им се възхищавал. И поатиенците, и останалите рицари се държали доблестно — така за кратко време сарацините били напълно победени. Никой не се отървал — едни били убити, други пленени.

Юриан и войниците му се настанили в лагера на сарацините и заповядали да докарат обозите им.

След тази победа над войските на султана капитанът напуснал братята и с тридесет високопоставени рицари се отправил към града, където му отворили вратите на драго сърце. По улиците видял как се веселят хората, защото се чувствували освободени от сарацините. Те благославяли часа, в който младите благородници са се появили на белия свят, часа, когато слезли на острова. Други пък обратно — били напълно отчаяни, защото раната на краля била смъртоносна и се говорело, че никакво лекарство не ще му помогне. Капитанът не знаел, че кралят е ранен и не разбирал какво става. Пристигнал в двореца, слязъл от коня и намерил хората много отчаяни. Попитал ги коя е причината за тяхната скръб.

— Ех — казал някой, — имаме причини да скърбим, защото губим най-добрия и най-доблестен крал, царувал някога в това кралство.

— Възможно ли е? — извикал капитанът. — Какво говорите? Нима кралят е болен?

— А нима не знаете? — попитал го един рицар.

— Кълна се, не.

— Вчера излязохме срещу неприятеля и на връщане султанът улучи краля с отровно копие, тъй че не могат да го излекуват. Ние много съжаляваме, че тези благородници и техните войници не дойдоха преди два дни. Дъщерята на краля е толкова нещастна, че буди съжаление — от два дни отказва да яде и пие. Ще бъде истинско нещастие, ако загубим едновременно и краля, и принцесата! Страната ни ще осиротее, без да има господар да я управлява!

— Сеньори — казал капитанът, — той още не е загубен, макар да е в опасност. Заведете ме при краля.

— Това е лесно — отвърнали рицарите, — той лежи в стаята долу. Всеки може да влезе при него, сякаш е напълно здрав. Той вече възнагради служителите и те останаха доволни. Изповяда се и се причести.

— Постъпил е разумно — казал капитанът.

Тогава влязъл в стаята, поклонил се пред ложето на краля и го поздравил с дълбоко уважение.

— Капитане — казал кралят, — бъдете добре дошъл. Благодаря ви за старанието, което проявихте, придружавайки тези благородници; благодарение на тях нашата земя сега е спасена от сарацинското надмощие — беше станало невъзможно да управлявам страната и народа си. Аз ви моля да им кажете от мое име, ако желаят, да дойдат да ме видят преди да умра, защото имам голямо желание да ги възнаградя според възможностите си за честта, която ми оказаха, и за тяхното великодушно поведение. Бих искал да ги поставя в течение на някои неща.

— Милостиви господарю, с ваше позволение отивам да ги извикам — казал капитанът.

— Вървете — отговорил кралят. — Накарайте ги да дойдат тук утре в ранните часове на деня.

Капитанът тръгнал за лагера. Тогава кралят заповядал да опънат скъпи килими по цялата главна улица от вратата, през която братята щели да влязат, до двореца и да извършат разкошни приготовления, за да ги посрещнат.

Капитанът се върнал в лагера и направо отишъл при двамата братя. Предал им, че кралят е ранен и ги моли с голямо уважение да отидат при него, за да им благодари за великодушната помощ, която те му оказали, да ги възнагради доколкото може за труда и загубите и да им говори за някакви други дела.

Юриан отговорил:

— Не сме дошли тук, за да ни плащат като на наемници, а за да подкрепим вярата. Издържим всички да знаят, че имаме достатъчно пари, за да платим на хората си. Но ще отидем на драго сърце да го видим. Смятам да се явя пред краля както бях облечен след битката, защото искам да бъда посветен в рицарство от неговата ръка заради мъжеството и качествата, които всички му признават. Можете да му кажете, че утре в уречения час ще го посетим — брат ми, магистърът на Родос и стотина наши барони.

На другия ден сутринта кралят заповядал на всички — благородници или не — да бъдат на улиците богато облечени, за да ознаменуват пристигането на двамата братя и хората им. Да има музиканти на всеки кръстопът със свирки, тамбурини и всякакви други инструменти, които могат да се намерят в града, за да свирят в чест на младите хора. А населението направило повече, отколкото кралят бил заповядал.

Но стига приказки. Двамата братя пристигнали на хубави бойни коне. Юриан бил въоръжен както по време на боя — с гол меч в ръка, — а Гион бил облечен в дреха от скъпа дамаска, подплатена с кожи. Предшествували ги тридесет от най-благородните сеньори на войската в парадно облекло, а точно пред тях вървели магистърът на Родос и капитанът. След братята идвали седемдесет рицаря, оръженосци и пажове. Така те влезли в града. Тогава започнало веселието. Да бяхте чули тръбачите и музикантите! А в града видните граждани, богато облечени, викали:

— Добре дошли на принцовете победители, които ни спасиха от жестокото робство!

Да бяхте видели дамите и девойките по прозорците, старците и децата как се удивлявали от гордата осанка на Юриан в пълно въоръжение, с гол меч в ръка и само със зелена шапка на главата — капитанът носел шлема му, набит на къс от копие. Страшното изражение на лицето му предизвиквало различни реакции сред тълпата.

— Този човек е достоен да подчини света — казвали някои.

— Да, добре го показва — влиза в града, сякаш го е превзел! — викал друг.

— Боже мой, помощта, която ни оказа, спасявайки ни от опасност, прилича на завоевание — казвал трети.

— Макар че брат му няма толкова свирепа физиономия, изглежда, че също е енергичен мъж — казвал някой друг.

Говорейки така, те ги придружили до двореца.

Двамата братя отишли да се поклонят учтиво пред краля и той ги посрещнал с радост, благодарил им за помощта, казал им, че след бога на тях най-много дължи, че кралството му е спасено от заплаха, по-страшна и от смъртта.

— Така че е естествено — добавил той — да ви отредя най-голямата награда, защото нямам желание да се огранича в рамките на приетото, макар че не съм в състояние да намеря нещо равностойно на оказаната ми изключителна чест. Смирено ви моля да приемете малкото, което съм в състояние да ви дам.

— Кралю, не се тревожете, защото не сме дошли да ни давате онова, което ви принадлежи, било злато, пари, град, замък или земя, а да намерим слава и унищожим враговете. Бих искал да знаете, кралю, че не смятаме усилията си за загубени и ако желаете да ми направите чест, то е да ме посветите в рицарство със собствената си ръка.

— Млади човече, макар че не съм достоен, аз съм съгласен да сторя това, което искате.

Юриан коленичил с изваден меч пред леглото на краля.

— Кралю — казал той, — моля ви като награда за помощта, която още мога да ви окажа, да ме посветите в рицарство с този меч. Така ще считам, че сме добре възнаградени за всичко, което казвате, че аз и брат ми сме направили за вас. Не мога да бъда въведен в ордена на рицарството от по-доблестна ръка от вашата.

— Боже мой, млади сеньоре, вашият жест е за мен по-голяма чест от тези ласкателни думи и все пак вие ме възхвалявате много повече, отколкото заслужавам. С удоволствие ще направя всичко както желаете, защото е невъзможно да ви се откаже. Но след като изпълня вашето желание, обещайте ми и вие да удовлетворите молбата ми — не става дума за нещо, което ще бъде във ваша вреда, а напротив, ще ви донесе полза и почести.

— Сир, готов съм да ви угодя — отвърнал Юриан.

Кралят изпитал силно щастие, повдигнал се и седнал, взел в ръка меча, който Юриан му подал, и го ударил по рамото с плоската му част, като казал:

— В името на бога бъдете рицар и бог да ви помага да придобиете високи качества и добродетели.

Кралят върнал меча му, но от това усилие се отворили раните и кръвта отново бликнала обилно през превръзките. Юриан много се нажалил, а и всички присъствуващи. Но кралят бързо си легнал, заявявайки, че не страда повече.

След това заповядал на двама рицари да извикат дъщеря му Ермина. Тя дошла и щом кралят я видял, й казал:

— Дъще, благодарете на тези благородни сеньори за помощта, която оказаха на мен, на вас и на цялото кралство, защото без подкрепата на тяхната войска щяхме да бъдем напълно унищожени, а в най-добрия случай — в изгнание далеч от нашата страна.

Девойката коленичила пред двамата братя и учтиво благодарила. Трябва да знаете, че страданието на баща й и мислите й по Юриан я довели до такова състояние, че приличала на човек, току-що изтръгнат от сън. Юриан, който разбрал, че е съвсем объркана, я взел нежно за ръката, повдигнал девойката и се поклонил пред нея. И двамата изразили голямото си уважение един към друг. А поданиците на страната си казвали:

— Много бихме се радвали, ако този благороден сеньор вземе нашата принцеса за жена — не бихме се страхували нито от сарацините, нито от който и да било друг.

Тогава кралят се обърнал към дъщеря си със следните думи:

— Дъще моя, седнете до мен, защото мисля, че няма дълго още да ми правите компания.

Девойката седнала до него, ридаейки, и всички присъствуващи заплакали от съчувствие към краля и от симпатия и състрадание към младото момиче. Много наскърбен, че вижда дъщеря си така нажалена, кралят взел думата и й казал с много обич:

— Дъще моя, престанете да тъжите, защото не е разумно да се отчайвате от неща, които не зависят от нас, макар че е нормално човек да тъжи, когато губи приятел или родственик. Преди да напусна този тленен живот, ще ви омъжа така добре, че и вие, и всички барони от кралството ми ще бъдете много доволни.

Девойката заридала още по-силно, а по лицата на всички благородници се четяла толкова дълбока тъга, че гледката наистина будела състрадание. Дори Юриан и Гион били много наскърбени.

— Не, не е необходимо да показвате такава мъка — казал кралят. — Вашата скръб ме огорчава повече от болката в раната ми и ако държите да остана още малко време жив, заповядвам да обуздаете отчаянието си.

Всички престанали да плачат. Кралят казал на Юриан:

— Сеньор рицарю, вие ми обещахте един подарък и аз ви благодаря, но това не се отнася до ваша собственост, такова нещо не бих ви поискал.

— Искайте без страх — отвърнал Юриан — Ако е нещо, което мога да направя, ще го изпълня, за да ви доставя удоволствие.

— Много ви благодаря — казал кралят. — Да знаете, че с молбата си аз ви предлагам щедър дар. Моля ви, ако желаете, да вземете дъщеря ми за жена и да приемете кралството ми, от което се отказвам още сега.

Тайно бил заповядал да донесат короната. Взел я в ръце и добавил:

— Вземете, Юриан, не отказвайте на молбата, която ви отправям.

Бароните били толкова щастливи, че заплакали от радост и вълнение. Думите на краля накарали Юриан да се замисли. Той бил много объркан от тази молба, защото имал голямо желание да обиколи света, да види други страни и да увеличи славата си. Но тъй като бил обещал на краля да изпълни молбата му, не искал да кажат, че не е устоял на думата си. Щом видели, че така се колебае, бароните развълнувано извикали в един глас:

— Ах, благородни сеньоре, благоволете да не отказвате на молбата на краля.

— Сеньори барони, не бих направил подобно нещо.

Поклонил се пред леглото на краля, взел короната и я поставил на коленете на Ермина с думите:

— Госпожице, тя е ваша, а аз ще ви помагам да я пазите от всеки, който би оспорил властта ви.

Голяма била радостта на краля и на всички барони. Кралят извикал архиепископа и той ги сгодил. Но Ермина казала, че докато баща й е болен, не би могла да се обвързва повече.

— Госпожице, щом така желаете, аз съм съгласен — казал Юриан.

Кралят, много недоволен, й казал:

— Ермина, дъще моя, вие показвате, че не ме обичате, защото не желаете да направите това, което най-много бих искал да видя, преди да умра. Виждам, че желаете смъртта ми.

Като чула тези думи, девойката се отчаяла. Коленичила, плачейки, и казала:

— Многоуважаеми господарю и татко, бих дала живота си, ако ми го поискате. Заповядайте ми всичко, което ви е угодно.

— Ето какво една достойна дъщеря трябва да каже на баща си — рекъл кралят. — Заповядвам на всички да престанете да тъгувате, да приготвите тази зала, да постелите хубави килими и да проявите радост. Подгответе литургия и след религиозния обред сложете масите. Нека след гощавката веселбите да станат тук, в мое присъствие, като че ли съм напълно здрав. Това ще облекчи страданието ми.

Изпълнили всичко, както заповядал. Отслужили литургия, седнали да обядват. Годеницата седяла на една маса до леглото на баща си, а Юриан — до нея. Кралят бил много щастлив, но се представял за по-добре, отколкото бил в действителност, защото страдал ужасно — отровата изгаряла тялото му. Но за да не натъжава присъствуващите, се правел, че не изпитва никаква болка.

След обяда празненството продължило до вечерта. Тогава кралят извикал Юриан и му казал:

— Сине мой, оженете се утре за дъщеря ми, а аз ще ви коронясам за крал на тази държава. Не ще мога да живея дълго. Ето защо преди моята смърт искам всички барони от страната да положат клетва за вярност пред вас.

— Господарю — отвърнал Юриан, — щом така желаете, вашата воля е и моя.

Ермина била там и не се противопоставила на желанието на баща си. Накратко, рано сутринта на следващия ден, невестата облякла празнична премяна и архиепископът на Фамагуста ги венчал в богато украсената църква. После Юриан коленичил пред ложето на краля, той взел короната и я сложил на главата му, а Юриан благодарил. Тогава кралят се обърнал към всички барони от страната и поискал да положат клетва пред неговия син Юриан. Те с радост изпълнили заповедта.

На следващата сутрин се събрали при краля. Деверът на Ермина, Гион и най-високопоставените барони водели младата кралица. А Юриан, придружен от бароните на Поату и кипърската аристокрация, се поклонил на краля и сърдечно го поздравил.

— Сине мой — казал кралят, — бъдете добре дошъл. Много съм щастлив, че ви виждам тук. Извикайте дъщеря ми.

Тогава пристигнала Ермина с цяла свита благородни дами и девойки. Младата кралица се поклонила пред баща си и нежно го поздравила.

— Дъще моя — казал той, — бъдете добре дошла. Щастлив съм, че бог ми дари изключителната милост да ви видя задомена. Знайте, че ще умра щастлив, сигурен, че нито вие, нито страната ми ще се страхувате вече от сарацините, защото имате добър защитник, достоен принц и смел рицар, който да ви закриля срещу тях.

След месата кралят извикал дъщеря си и Юриан и им казал:

— Деца мои, старайте се да се обичате, да се уважавате взаимно и да бъдете честни един към друг. Оставям ви на всемогъщия господар — нека той ви дари с разбирателство и дълъг, щастлив живот, да ви даде сила и доблест и възможността да побеждавате враговете си.

Изричайки последните си думи, той затворил очи и напуснал този свят тъй тихо, че на всички се сторило, че заспива. Но когато забелязали, че е мъртъв, избухнали в отчаяние. Отвели Ермина в стаята й, мъката й будела съжаление. Но защо да се спираме на този тъжен момент? Кралят бил изпратен с всички необходими почести, отслужили нощна служба и меса, извършили церемонията и го погребали разкошно според обичая на страната. Населението на острова било много наскърбено, но се успокоявало при мисълта, че новият крал е доблестен мъж, и това ги окуражавало. Така скръбта постепенно намалявала.

А Юриан обходил страната, посетил градове и крепости. Поверил част от армията на брат си и на магистъра на Родос и ги накарал да тръгнат по море и да разберат дали сарацините не подготвят нова война.

— Защото няма да ги чакаме да ни нападнат, а ще отидем да ги намерим у тях, след като опознаем собствената си страна — казвал той.

И тъй, Гион и магистърът на Родос поели по море с трихилядна войска.

През това време крал Юриан и кралица Ермина обикаляли страната, посещавали крепости и градове и навсякъде ги приветствували, отрупвайки ги с разкошни подаръци. Хората излизали да ги посрещнат. В градовете, замъците и селищата ставали големи процесии с музика. Това доставяло голямо удоволствие на Юриан, който същевременно снабдявал крепостите с всичко необходимо за война. И всеки се удивлявал на високия му ръст, на страшната осанка и силно тяло, а хората си казвали, че не биха желали да разсърдят такъв човек.

Така обикалял Юриан от място на място из своето кралство. Когато намирал, че правосъдието е в добри ръце, не променял служителите, а когато имало нужда, правел подобрения, съветвайки се с бароните, и заповядвал на всеки, който държал съдилище, да раздава справедливост както на бедните, така и на богатите — без предразсъдъци и в името на истината, — ако ли не, той жестоко щял да наказва, за да служи за пример на останалите. После се върнал във Фамагуста с кралицата, която очаквала дете.

[1] Фамагуста — старата столица на о. Кипър (Б.пр.) ↑

Но да се върнем на Гион и магистъра на Родос, те плавали във водите на Сирия край Дамаск, Бейрут, Триполи и Дамиет, за да разберат дали могат да научат нещо за сарацините. Плавайки така, видели на хоризонта да приближават към тях няколко кораба, без да са значителна флотилия. Тогава изпратили една галера да разузнае какви са тези кораби, но щом наближили, забелязали, че са сарацини. Върнали се към поатуската флота, която вече била подредена за битка. Вдигнали платната и потеглили с пълна сила, докато от сарацинска страна не ги забелязали. Сарацините се ужасили и се опитали да се скрият в пристанището на Бейрут, но поатуските галери ги изпреварили и ги атакували с оръдейни изстрели и стрели от арбалетите. Тогава пристигнала основната част от християнската флота и ги нападнала от всички страни едновременно — настанала голяма сеч и сарацините скоро били победени, корабите им пленени, а екипажите — хвърлени през борда. Хубава плячка взели, защото корабите били добре натоварени.

Поатуската флота поела по посока на Кипър, но развълнуваното море и вятърът я принудили да акостира в Горхигос — Армения. Когато кралят на Армения — брат на кипърския крал — научил за пристигането на тази флота, изпратил вестоносци, за да узнаят какви са тези хора. Магистърът на Родос им казал:

— Сеньори, кажете на краля, че това е братът на Юриан дьо Люзинян, крал на Кипър, който прекосил морето, за да не могат сарацините да подготвят войска и да нападнат Кипър с цел да отмъстят за султана си, който беше убит и победен с всичките си хора в голямата битка пред Фамагуста.

— Как така? — извикали те. — Нима някой друг, а не братът на нашия крал царува сега в Кипър?

— Да — отговорил той, — кралят на Кипър беше ранен от султана с отровно копие и почина. Но преди да умре, той омъжил дъщеря си за доблестния Юриан дьо Люзинян, който уби султана в тази славна битка и срази армията му.

Пратениците съобщили всичко, което узнали, на краля на Армения и той се наскърбил от новината за смъртта на брат си. Въпреки това отишъл на брега с многобройна свита и се качил на кораба, където били Гион и родоският магистър. Гион, осведомен за неговото пристигане, го посрещнал и те се поздравили с дълбоки поклони. Тогава кралят се обърнал към магистъра на Родос:

— Магистре, тъй като този млад благородник е брат на съпруга на моята племенница, ще бъде много неучтиво да не го приема с полагаемите му се почести, щом е дошъл в моето кралство. И аз ви моля, благоволете да го поканите от мое име да дойде — ще му устроим възможно най-добрия прием.

— С удоволствие — отговорил магистърът и съобщил на Гион, който отвърнал много любезно:

— Ще направя всичко, което поиска кралят, а това е най-малкото.

И тъй, тръгнали заедно, като Гион повел хубава свита от поатуски рицари. Всички били облечени с железни ризници и въоръжени като сурови воини. Влезли в лодките. Щом стигнали до брега, качили се на коне и потеглили към Горхигос.

Хрониката разказва, че кралят на Армения имал много красива дъщеря, чиято майка била напуснала този свят преди по-малко от две години и кралят нямал други деца. Трябва да знаете, че брат му — кралят на Кипър — и той били взели за жени две сестри — дъщери на краля на Майорка, които им дарили по една дъщеря — Ермина, за която се оженил Юриан, и тази млада Флори, за която започнах да ви говоря.

По това време девойката живеела в Горхигос с баща си. Били й съобщили за пристигането на корабите и кой идва с тях, а също, че кралят води пристигналите в града, за да им устрои празничен прием. Тя се възрадвала, защото имала желание да види тези чужденци. Пременила се и се нагиздила празнично и заповядала на придворните си дами и прислужници да се подготвят. Кралят пристигнал в замъка на Горхигос заедно с придружаващите го рицари, качили се в главната зала, а Флори, която нетърпеливо ги чакала, ги посрещнала с уважение и скромност. Кралят й казал:

— Дъще моя, окажете добър прием на тези благородни сеньори и ги приветствувайте с добре дошли, а най-вече вашия братовчед — девера на моята племенница от Кипър.

Тези думи развълнували девойката. Тя се доближила до Гион, подала му ръката и му казала:

— Бъдете добре дошъл в кралството на баща ми, млади господарю.

— Благодаря ви, госпожице — отговорил той.

И празникът започнал, направили чудесно пиршество — обилно и изискано. Гион и младото момиче любезно бъбрели. И ако Гион е имал достатъчно време, би я оставил да надникне в дъното на сърцето му.

Но докато те разговаряли с такова удоволствие, една малка галера, идваща от Родос, влязла в пристанището. Моряците били радостни, че намират там братя от техния орден, и попитали къде е магистърът им. Отговорили им, че е заедно с брата на кипърския крал горе в крепостта, където кралят на Армения ги посреща.

— Бързо идете да ги предупредите, че голяма сарацинска флота премина край нашия остров. Не знам къде отива, но май поеха с попътен вятър към Кипър. Казват, че става дума за багдадския халиф и цялата му войска.

Тогава един от братята отишъл в крепостта и предал тези думи на магистъра:

— Това са новините, които пристигнаха, вижте какво можете да направите.

Магистърът намерил Гион и му казал:

— Господарю, време е да тръгваме, защото според вестите, които пристигнаха, трябва да се върнем в Кипър.

— Защо? — запитал Гион. — Знаете ли нещо ново, необходимо ли е такова прибързано завръщане?

— Да — отговорил магистърът. — Халифът на Багдад е преминал покрай Родос по посока на Кипър със значителна флота и голяма сарацинска войска.

Тогава Гион казал на девойката, която държал за ръка:

— Извинете ме, госпожице, трябва да замина. Но оставам ваш васал, готов да изпълня всички заповеди, които бихте ми дали.

— Благодаря ви, господарю — отвърнала тя.

После Гион отишъл при краля да си вземе сбогом. Щом разбрал причината за прибързаното им тръгване, той много се натъжил. Изпратил ги до пристанището, откъдето те отплавали с вдигнати платна в посока на Кипър. А Флори стояла на прозореца на една висока кула, докато можела да следва с поглед флотата.

След като победил сарацините, крал Юриан обявил голям празник, за да почете в мир и спокойствие своите поатуски барони, приятелите си и народа. Осем дни преди обявената дата в града заприиждала многобройна тълпа. А три дни преди празника кралицата родила много хубаво момченце. Кръстили го Ерве в памет на прадядо му. Големи били веселбите и кралят раздал щедри подаръци.

Шестима сеньори със свитите си поели на път по море, отнасяйки писмо до родителите на Юриан. Да ги оставим да заминат и по-скоро да разкажем как новината за смъртта на арменския крал, която пристигнала в двора, помрачила хубавия празник.

В действителност празникът бил в разгара си, когато пристигнали шестнадесет от най-високопоставените барони на Армения, облечени в черно и сломени от мъка. Застанали пред краля и развълнувано го поздравили, а той ги посрещнал с добре дошли, като им засвидетелствувал голямо уважение.

— Господарю, кралят на Армения, вашият чичо, премина от живота в смъртта. Бог да се смили над душата му! Той ни остави една красива и добродетелна принцеса без други наследници, произлезли от неговата кръв. Искаме да знаете, кралю, че приживе той ни накара да напишем това писмо и ни помоли да ви го донесем. Моля ви да не отказвате на молбата, която изразява в него, защото тя е и във ваша полза, и за ваша чест.

— Добре, сеньори, ако е нещо, което мога да извърша, ще го направя с удоволствие — казал Юриан.

Тогава взел писмото, счупил печата и го прочел. В писмото се казвало:

„Скъпи и любими племеннико, представям се пред вас доколкото мога, надявайки се на добрите ви чувства — вашите и на моята племенница — и ви отправям първата си молба, която някога съм отправял, а несъмнено и последната, защото със сигурност чувствувам, че не мога да се надявам да живея още дълго. И така, аз имам за наследник само една дъщеря, вашият брат Гион се срещна с нея. Умолявам ви да го помолите да я вземе за жена и заедно с това да приеме кралството на Армения. А ако ви се струва, че тя не е достойна, помогнете й да се омъжи за някой благородник, който да умее да управлява страната и да я защитава от неприятелите. Бъдете любезен да намерите някакво решение, защото в крайна сметка аз ви правя наследник на моето кралство. В името на бога имайте милост над моето дете, сираче, лишено от всякаква подкрепа, и не го изоставяйте.“

Това вълнуващо послание, трогателните слова, които съдържало, изпълнили сърцето на Юриан със съчувствие и с тъга поради смъртта на краля. Тогава той отговорил на арменците:

— Господа барони, не ще ви изоставя в тези трудни обстоятелства, защото, ако брат ми не се съгласи, аз ще ви осигуря подкрепа.

— Кралю, господ да ви възнагради и да ви отреди дълъг и щастлив живот — отговорили арменците.

Юриан извикал Гион, който вече бил осведомен за смъртта на краля и бил много огорчен.

— Гион, братко мой — казал Юриан, — ето какво ще ви предложа — искам да направя от вас наследник на кралство Армения и съпруг на най-хубавата девойка в страната — моята братовчедка Флори, дъщеря на краля на Армения, който наскоро е починал. Не отказвайте това предложение, защото то заслужава да бъде прието.

— Бога ми, братко и господарю, покорно ви благодаря и приемам на драго сърце — отговорил Гион.

Арменските пратеници изпитали голяма радост, коленичили пред него и му целунали ръка по обичая на тяхната страна. През това време кралят подготвял флотата в Лимасол и заповядал да я натоварят с големи богатства. Също така накарал много поатуски и кипърски барони и магистъра на Родос да придружат Гион до Армения, да го коронясат за крал, за да може да поеме ръководството на страната и получи клетва за вярност от тамошните сеньори.

Гион се сбогувал със снаха си — кралицата, която се натъжила от тази раздяла. Кралят го придружил до Лимасол, двамата братя се целунали, преди единият да се качи на кораба. Опънали платната, вдигнали котва и благородната дружина се отдалечила по вълните, въоръжена като за война от страх да не би сарацините да ги нападнат. Тяхното плаване ги отвело до Горхигос, където благородниците на страната нетърпеливо ги очаквали.

Историята разказва колко голяма била радостта за жителите на Горхигос, когато видели флотата да наближава. Те вече знаели за пристигането на новия крал.

Младата Флори стояла в главната кула и оплаквала смъртта на баща си. Освен това тя се страхувала от отказа на крал Юриан, а това увеличавало мъката й. Но една прислужница дошла да й каже:

— Госпожице, разправят, че рицарите, които отидоха в Кипър, скоро ще пристигнат в пристанището.

Зарадвана, Флори отишла до прозореца, погледнала морето и видяла как платноходите влизат в пристанището под звуците на рогове и други инструменти. Сърцето й се изпълнило с радост.

Местните барони отишли на пристанището да приветствуват с добре дошли гостите и достойно да посрещнат Гион. После се качили с него в замъка при девойката, а тя ги приела с необходимата церемониалност. Гион, който вече я познавал, се приближил и я поздравил с думите:

— Госпожице, как се чувствувате откакто заминах?

— Господарю, не мога да се чувствувам добре, защото баща ми напусна този свят.

Тогава един от бароните на Армения взел думата и казал тържествено:

— Господарю, ние дойдохме да ви извикаме, за да бъдете наш крал. Наш дълг е да ви предадем това, което ви дължим — ето нашата принцеса, напълно благосклонна да изпълни обещанието, което дадохме на краля — вашия брат.

— Добре — отговорил Гион, — ако това зависи от мен, приемам с готовност.

Така ги сгодили, а на следващия ден ги венчали с голяма тържественост. Блестящият празник продължил петнадесет дни и преди да се разделят, всички барони положили клетва за вярност на крал Гион.

После поатуските и кипърските благородници се сбогували. Бароните поели по море и скоро пристигнали в Кипър, където разказали на крал Юриан какъв прием оказали на брат му в Армения и как той започнал в мир своето царуване. Юриан благодарил на бога от цялото си сърце.

След време няколко поатуски сеньори се сбогували с краля и тръгнали на път, а той изпратил по тях писмо до баща си Реймон[1] и майка си Мелюзина, за да им разкаже какво се е случило с брат му и с него. Пратениците пристигнали без неприятности и радостни в Ла Рошел. Слезли в пристанището, починали си три дни и потеглили за Люзинян, където намерили Реймон и Мелюзина със синовете им, а те с радост ги посрещнали. Рицарите им връчили писмата на Юриан и Гион — новините им доставили огромно удоволствие. Те благодарили на бога за честта и че е отредил щастлива съдба на децата им, и възнаградили щедро вестоносците.

По това време Мелюзина наредила да построят църквата „Света Богородица“ в Люзинян, както и множество абатства в Поатуския край, като им отпуснала богати ренти. Тя уредила сватбата на сина си Йод с дъщерята на граф Дьо ла Марш, по този случай на ливадите край Люзинян се състояли големи тържества.

Да се спрем сега на един друг син на Мелюзина — Жофроа — Големия зъб — най-дивия, най-силния и най-безстрашния от всички останали. Знайте, че той никога от никого не се страхувал.

По това време Жофроа вече бил висок и силен и научавайки, че в Ирландия има хора, които не желаят да се подчиняват на баща му, както би трябвало да правят, той се заклел, че ще ги накара да променят мнението си. Сбогувал се с баща си и с петстотин бойци и стрелци на арбалети заминал за Ирландия.

Попитал хората, останали верни на баща му, къде са непокорните поданици и те му показали техните крепости. Верните на Реймон сеньори се въоръжили и се представили пред Жофроа, като заявили, че ще му помогнат да унищожи враговете си.

— Благодаря ви — отвърнал Жофроа. — Вие сте верни и предани мъже и съм ви благодарен за добрите намерения, но в момента не е необходимо, защото имам достатъчно воини и не ми е нужна вашата помощ.

— Господарю — отговорили верните барони, — ще ви бъде по-трудно, отколкото мислите. Вашите неприятели са силни и изключително смели. Всички те са братовчеди, произлезли от най-благородната кръв на тази страна.

— Не се безпокойте — казал Жофроа, — ще се справя. Знайте, че няма мъж, колкото и високопоставен да е, когото да не мога да умъртвя по най-ужасен начин, ако откаже да ми се подчини. Но, ако видя, че е необходимо, ще изпратя да ви извикат.

— Ще бъдем готови — сега или когато пожелаете.

— Благодаря ви, сеньори — приключил разговора Жофроа.

След като се сбогувал, той се насочил към крепостта Сион, където се намирал един от неговите врагове — Клод дьо Сион — и двамата му братя. Тримата мъже били свирепи, горделиви и жестоки. Искали да смажат всичките си съседи и да станат техни господари. Жофроа изпратил вестоносец до тримата братя със заповед да се подчинят на баща му Реймон. Те му отговорили, че няма да се подчинят нито на Реймон, нито на пратеника му и че го съветват да не се връща, защото би било лудост.

— Обещавам ви, че ще се въздържа, освен ако не се наложи да ви доведа лекар, който да ви излекува с бесилка, както заслужавате — отговорил посредникът.

Този отговор вбесил тримата братя и лесно можете да си представите как пратеникът, ако не бил пришпорил коня си, сигурно е щял да бъде убит, защото тримата братя били жестоки и не се страхували нито от бога, нито от хората. Пратеникът се върнал при Жофроа и му разказал колко нахални и надменни са тримата непокорни васали.

— Кълна се в главата си — извикал Жофроа, — малък камък голяма кола преобръща! Ще си получат заслуженото!

И без да добави нищо повече, отишъл да се настани на половин левга от крепостта. След като разположил войската си и направил необходимите разпореждания, той се въоръжил от глава до пети, взел със себе си един оръженосец, който познавал добре страната, накарал го да оседлае хубав кон и заповядал на хората си да не мърдат, докато не получат вести от него. Те му отговорили, че ще се подчинят, и Жофроа тръгнал с оръженосеца.

Сред тях бил и един рицар, който някога обучавал и възпитавал Жофроа и добре знаел с какво благородно сърце е той и че от нищо не се страхува. Този умел и опитен рицар се казвал Филибер Монморе. Той много обичал Жофроа и затова тръгнал с девет въоръжени рицари да го проследят отдалеч, без да го губят от очи.

Жофроа яздил, докато не забелязал пред себе си форта Сион, кацнал на висока скала.

— Ако крепостта е така добре укрепена и от другата страна, както е от тази, ще бъде доста трудно да се превземе — казал си той.

Жофроа размислил и тръгнал за лагера по един тесен път, който минавал нагоре по планината, заобикалял крепостта и се спускал надолу. Отдалеч Филибер разбрал, че Жофроа иска да се върне, отишъл при другарите си, завел ги съвсем близо до мястото, откъдето били минали, и ги накарал да се скрият в гората — смятал да остави Жофроа да мине напред, за да се върнат в лагера след него.

Докато наблюдавал, за да види кога Жофроа ще излезе от дефилето, съзрял малка група хора на коне да тръгва по този път, който бил толкова тесен, че двама души с мъка можели да се разминат, а в случай, че конете са едри, на единия се налагало да се върне.

Стреснат, Филибер спрял да размисли — той толкова се страхувал от Жофроа, че не смеел да се приближи.

Но нека видим как Жофроа се справил с това положение. Историята разказва, че насред планината той срещнал групата, съставена от петнадесет до осемнадесет рицари, добре и богато въоръжени. Кои били тези хора? — ще ме попитате вие. Е добре, това бил един от братята на Клод дьо Сион, който отивал да се присъедини към него. Като научил за изключително жестокия нрав на Жофроа, Клод извикал брат си да го извести за ултиматума.

Щом срещнал първия човек от групата, Жофроа му казал да се върне и да заповяда на другарите си да сторят същото, за да може да мине през теснината.

— Преди да се върнем заради вас, би трябвало да знаем кой сте вие, господин глупако — отговорил другият, който бил горделив и зъл.

— Добре — казал Жофроа, — ще го узнаете и ще се обърнете, макар и да ви е неприятно — аз съм Жофроа дьо Люзинян. А сега бързо обратно, иначе кълна се в божия зъб, ще ви принудя с удари да го направите.

Като разбрал, че това е Жофроа — Големия зъб, Жирон, братът на Клод, извикал на хората си:

— Напред, барони! Кълна се, че ако ни избяга, ще бъде срам за всички ни. Той сгреши, че дойде в страната ни с намерение да ни пороби!

Щом чул това, без да добави друго. Жофроа извадил меча си, ударил първия рицар по главата и го запратил съвсем замаян на земята. После го прескочил, заобиколил коня и пробол с меча втория рицар право в гърдите, повалил го мъртъв и извикал:

— Долни предатели, няма да ми избягате! Тук ще свърши мръсният ви животец!

Запътил се към третия воин. Той бил едър и свиреп, извадил меча си и ударил Жофроа с всичка сила. Но мечът се плъзнал, без ни най-малко да го нарани и без да повреди доспехите му. А Жофроа хванал меча с две ръце и тъй силно го стоварил върху шлема на противника си, че той не могъл да го защити — мечът се забил в мозъка му, а рицарят паднал убит на място. Щом видял този провал, Жирон побеснял — можели да нападат Жофроа само един по един, — а пред него оставали още двама рицари. Изключителната сила и смелост на противника им го изплашили и той извикал на войниците от свитата си:

— Връщайте се обратно, да излезем нашироко, за да можем да се защитаваме, че тук този демон ще ни избие!

Останалите веднага се подчинили, а Жофроа ги следвал с меч в ръка.

Да се върнем на Филибер дьо Монморе, който се бил приближил и чул цялата глъчка. Извикал хората си и те се присъединили към него. Жирон и войниците му излезли от планината, преследвани от Жофроа. Щом го забелязали, противниците му го нападнали от всички страни. Той мъжествено се защитавал, оръженосецът му също, схватката била жестока.

А първият рицар, когото повалил, като видял, че Жирон е принуден да се върне и другарите му са мъртви, се отчаял, намерил коня си съвсем близо, качил се с голяма мъка и пришпорвайки го доколкото можел, тръгнал към крепостта Сион, където намерил Клод на прага. Той го познал и виждайки, че целият е окървавен, попитал кой го е докарал до това състояние. Рицарят му разказал за срещата им с Жофроа, как бил съвсем сам, а им причинил толкова загуби и принудил Жирон да излезе от дефилето. Също добавил, че битката още продължава.

Научавайки тези новини, Клод се ядосал и бързо се въоръжил заедно с хората си. После със сто и четиридесет войници се качили на конете, оставяйки брат си Клерамбо с шестдесет души да пази крепостта. Направил всичко възможно, за да пристигне навреме до мястото на боя. Но напразно — Филибер и неговите десет рицари ги били изпреварили и избили всички хора на Жирон, а него самия — пленили. Жофроа се заклел, че ще го обеси.

Думата ми е, че оръженосецът на Жофроа се бил върнал в дефилето, за да потърси някакъв много красив меч на един от убитите рицари. Там той чул шума от конете и войниците, водени от Клод, и се върнал да съобщи на Жофроа:

— Господарю, уверявам ви, че чух шум от войска, която идва насам.

Жофроа заповядал да вържат Жирон за едно дърво, оставил един рицар да го пази и отишъл с хората си към изхода на дефилето, за да види какво ще се случи. Но Филибер препуснал към върха, откъдето видял в дъното на планинския проход Клод и неговите хора, които се готвели да ги нападнат. Тогава се върнал и казал на Жофроа:

— Господарю, трябва да задържим този проход, тъй като вашите врагове идват.

Жофроа отговорил:

— Не се страхувайте от нищо, ще защитим добре прохода.

После извикал оръженосеца и му заповядал:

— Тичайте в лагера и извикайте хората ми възможно най-бързо!

Оръженосецът пришпорил коня си и се спуснал в галоп към лагера. Пристигайки, той извикал:

— Сеньори, бързо на конете! Жофроа се бие с неприятелите и има нужда от помощ.

Рицарите се въоръжили, качили се на конете и в надпревара тръгнали след оръженосеца, който ги отвел по най-краткия път към мястото, където смятал, че ще намери Жофроа.

А Жофроа и Филибер били вече на изхода на дефилето, когато пристигнали Клод и хората му — те бързо напредвали в теснината и смятали да изкачат планината безпрепятствено. Но Жофроа стоял на изхода на прохода и така ожесточено го бранел, че и най-смелите воини отстъпвали. Двама негови рицари слезли от конете, застанали от двете му страни с копия в ръце и нанасяли силни удари на войниците на Клод, като ги поваляли. А Филибер се изкачил на стръмния склон на дефилето и накарал трима войници да събират камъни, които той хвърлял долу с все сила. Така паднали повече от двадесет убити.

Оръженосецът, който водел подкрепленията, пристигнал в този момент и Жофроа го накарал да отведе триста бойци до пътя, по който пристигнали сутринта, за да минат от другата страна на дефилето и да попречат на войската на Клод да се върне в крепостта. Те бързо потеглили, изкачили склона и се озовали пред укреплението.

Клерамбо, вторият брат, като ги видял, помислил, че пристига помощ, защото не си представял, че неприятелите му в страната са толкова много. А те марширували спокойно и си давали вид, че им желаят само добро. Смятайки, че са съюзници, Клерамбо заповядал да пуснат моста, отворил вратата и се насочил към тях с още единадесет рицари. Щом видели, че мостът е спуснат, а вратите отворени, оръженосецът и войниците се приближили колкото може по-близо. Когато преминавали през вратата, Клерамбо им извикал:

— Кои сте вие?

— Приятели — отвърнали те.

Достигайки до моста с двадесетина рицари, оръженосецът попитал:

— Къде е Клод дьо Сион? Искаме да говорим с него.

Клерамбо се доближил и им казал:

— Скоро ще се върне. Отиде да се бие с Жофроа — Големия зъб, наш неприятел, когото Клод и брат ни Жирон са обградили в тази планина. Невъзможно е да не ранят или убият Жофроа, дори да е от закалена стомана.

— Това са добри новини — казал оръженосецът.

И се приближил заедно с рицарите още повече, продължавайки да говори:

— А има ли достатъчно хора? Трябва ли да отидем да му помогнем?

— Мисля, че не ще има нужда — казал Клерамбо.

Благодарение на учтивите приказки оръженосецът се оказал съвсем близо до моста. Тогава извикал на хората си:

— Напред, сеньори, крепостта е спечелена!

Когато Клерамбо го чул, опитал се да отстъпи и да вдигне моста, но двадесетте рицари се хвърлили така стремглаво сред тях, че всички изпопадали на земята. Нападателите нахлули през входа и навреме поставили две копия, за да блокират жлебовете, по които се плъзгала вратата. И повече от сто рицари слезли от конете и обходили крепостта от долу до горе. Клерамбо и всички защитници били пленени, завързали ги в една голяма зала и оставили четиридесет души да ги пазят.

След това решили да известят за този подвиг Жофроа и да останат в крепостта в случай, че Клод се върне да се укрие в безопасност. Галопирайки сам, оръженосецът отишъл да съобщи за случилото се на Жофроа, който, зарадван от тази новина, веднага го направил рицар и му поверил сто души, като му заповядал да се върне в дефилето и да наблюдава да не би Клод да поеме по друг път към крепостта. Би могъл да им причини много неприятности, ако успее да се измъкне — по-добре да го затворят в дефилето и да го принудят да се предаде.

— Господарю — казал новият рицар, — не се страхувайте от нищо! При условие, че пристигна навреме, той би могъл да ни се изплъзне, само ако може да лети. А ако успее, отрежете ми главата!

И той слязъл от планината със сто души, а Жофроа продължавал ожесточено да се сражава на входа на дефилето. Четиридесет рицари стояли на билото на планината и хвърляли толкова много камъни в теснината, че Клод, макар и против волята си, бил принуден да се върне с големи затруднения. Тогава войската на Жофроа влязла в дефилето, притискайки ги отзад. Труповете на загиналите рицари затруднявали придвижването им.

Да се върнем на току-що посветения в рицарство воин — той вече бил стигнал до изхода на дефилето със своята войска. Чувайки шума от конски копита, помислил, че Клод се връща, скрил се в планината и оставил свободен пътя към крепостта.

Клод се опитвал да направи невъзможното, за да излезе от дефилето и навреме да се скрие в укреплението на Сион. Но безразсъдните проекти невинаги успяват! Той излязъл от теснината и оказвайки се на свободен терен, пришпорил коня си в галоп към крепостта, без да чака придружителите си. Щом пристигнал, извикал да му отворят вратите. Подчинили се, той прекосил моста, влязъл и се насочил към мястото, където имал навик да слиза от коня си, без да забележи, че е загубил крепостта. Едва докоснал с крак земята, почувствувал, че го хващат от всички страни, и се огледал около себе си, но никого не разпознал.

— Какво означава това? — казал той. — Дявол да го вземе, какво е станало с хората ми?

— Кълна се в главата си, Клод — отвърнал му един рицар, който го познавал, — че скоро отново ще се срещнете с тях.

Тогава го отвели в залата, където били останалите пленници, и той се ужасил, когато ги видял вързани и затворени. Клерамбо му казал:

— Ах! Клод, братко мой, на вашата гордост дължим това пленничество, чийто изход ще бъде смъртта. Сигурен съм в това, защо то Жофроа е много жесток.

— Тъй като съдбата ни е отредила такава участ — отговорил Клод, — трябва да чакаме, за да видим какво ще се случи.

През това време пристигнал Жофроа, след като избил остатъка от хората на Клод. Затворили Жирон в същата стая, където били братята му, и Жофроа влязъл при тях.

— Долен предател! Как се осмелявате да опустошавате страната на баща ми и да тормозите поданиците му? Нали вие трябва да бъдете негов верен васал? — попитал той Клод. — Кълна се в главата си, че ще си получите заслуженото. Да знаете, че ще ви обеся във Валбрюян пред очите на братовчед ви Гарние, който като вас измени на баща ми.

Можете да си представите доколко тези думи се харесали на Клод! Но когато населението разбрало, че Сион е паднал и че Клод и братята му са пленени, хората подали редица жалби против него и съмишлениците му заради грабежи и други издевателства. Открили повече от сто затворници — честни хора от областта — или чужди търговци, чието имущество било присвоено, и им искали откуп, за да ги пуснат — никой не можел да мине оттам, без да му отмъкнат коня. Когато Жофроа научил за всички тези злодеяния, заповядал да издигнат бесилки на склона на планината и да обесят всички хора на Клод с изключение на тримата братя. После поверил крепостта на един доблестен и уважаван рицар от този край, заповядал му да управлява честно и да почита справедливостта. Рицарят обещал и изпълнил обещанието си.

На следващия ден Жофроа отишъл във Валбрюян, водейки със себе си тримата братя, които много се страхували от смъртта, и вие скоро ще видите, че имали право.

Разказват, че с развети знамена те пристигнали пред Валбрюян. Разгънали шатри, за да се настанят всички, и Жофроа заповядал да издигнат бесилка пред вратите на двореца и да обесят Клод и братята му. Той известил на жителите на Валбрюян, че ако не се предадат, ще избеси и тях, когато завладее града.

Щом чул това, Гарние дьо Валбрюян казал на жена си:

— Госпожо, ако този демон ме обсади, не ще мога да се съпротивлявам дълго. Ще отида в Монфрей да се посъветвам с племенника си Жирар и другите ни приятели как да постъпим, за да сключим мир с Жофроа.

Жена му била прозорлива и благоразумна и отговорила:

— Вървете! Внимавайте да не ви хванат и не напускайте Монфрен, без да получите вести от мен! Защото с божия помощ аз се надявам да получа от Жофроа добър мирен договор за вас. О, ако ме бяхте послушали да не се месите в това, което Клод и братята му ви караха, макар че засега с нищо не сте нарушили клетвата за вярност към законния ви господар Реймон дьо Люзинян…

Гарние й отговорил:

— Мила приятелко, направете всичко възможно, доверявам ви се и ще следвам съветите ви.

Тогава той излязъл през таен изход, качил се на силен и бърз жребец и под прикритието на рововете преминал съвсем близо до шатрите, без да бъде разпознат. Тъй като яздел в бавен тръс, помислили, че е някой техен рицар, тръгнал да се разхожда. Но щом малко се отдалечил, пришпорил коня си с всички сили и той го понесъл в бърз галоп. Толкова се страхувал да не го видят, че не можел да намери пътя, така че благодарил на бога, щом се озовал в края на гората, простираща се на цели две левги. Тогава поел стремглаво по посока на Монфрен. Там открил племенника си Жирар и му разказал за случилото се.

— Разумно сте постъпили, чичо, защото, ако съдя по това, което говорите, този Жофроа е много могъщ, жесток и опасен. Ние сгрешихме, като се съюзихме с Клод. Много добре знаехме, че тримата братя са лоши хора и никой не минава през земите им, без да го ограбят. Дано бог ни помогне да излезем неопетнени от тази погрешна стъпка. По този въпрос трябва да се посъветваме с роднините и приятелите, които са участвували в този непредпазлив съюз.

Гарние се съгласил. И тъй, осведомили всички съюзници и те се приготвили да отидат в Монфрен, за да видят какво може да се направи и дали има възможност да се оправдаят пред Жофроа.

Да се върнем на дамата от Валбрюян — жена с изключително големи достойнства, внимателна и благоразумна, която винаги упреквала съпруга си, че се е съюзил с Клод дьо Сион и неговите братя. Тази жена имала хубава и грациозна осем-деветгодишна дъщеря и хубав, добре възпитан син на десет години. Придружена от децата си, дамата се качила на прекрасен кон, накарала да отворят вратата и се озовала пред бившия оръженосец на Жофроа, вече посветен в рицарство, който носел предупреждението на своя господар. Тя го поздравила с добре дошъл и му казала със сдържан тон:

— Сеньор рицарю, съпругът ми не е тук, ето защо бих желала да посетя нашия господар, за да науча какво желае, тъй като ми се струва, че е дошъл с намерение да води война. Не мога да повярвам, че е против мъжа ми, нито против жителите на тази крепост, защото, опазил бог, мъжът ми и неговите хора не са сторили нищо, което не би се понравило на Жофроа или на баща му! И ако някой от злоба към мъжа ми случайно е изказал пред Жофроа необосновани обвинения, аз бих искала смирено да го помоля да изслуша извиненията на съпруга ми.

Щом рицарят я чул да говори така разумно, отговорил:

— Честно казано, госпожо, тази молба е уместна и аз ще ви отведа при моя господар. Вярвам, че ще го намерите много благоразположен и ще можете да сключите с него благоприятно споразумение, макар че е твърде предубеден срещу мъжа ви. Но считам, че след вашата молба той ще удовлетвори поне частично желанието ви.

И тъй, те тръгнали към лагера и пред шатрата на Жофроа слезли от конете. Научавайки за пристигането на дамата, той излязъл от шатрата и ги посрещнал. А на нея не й липсвало добро възпитание, така че хванала децата си за ръце, коленичила с тях пред него и учтиво се поклонили. Жофроа на свой ред се поклонил пред нея, вдигнал я с уважение и й казал:

— Бъдете добре дошла, госпожо!

— Вие също, господарю — отвърнала тя.

И двете деца го поздравили много мило, а Жофроа ги вдигнал и отвърнал на поздрава им.

Тогава тя взела думата, преструвайки се на неосведомена, че е дошъл тук с лоши намерения.

— Мой прескъпи господарю — казала тя, — съпругът ми не е тук в този момент. Ето защо аз идвам при вас, за да ви помоля да благоволите да се настаните в крепостта и да доведете толкова хора, колкото желаете. Уверявам ви, господарю, че там има всичко необходимо за вашето спокойно пребиваване. Всеки в моя дом ще ви приеме като мен с голямо удоволствие, както подобава на сина на законния ни господар.

Тази реч смаяла Жофроа, като имал предвид онова, което му били казали за Гарние дьо Валбрюян — нейния съпруг. Как се осмелявала да му отправя подобна молба? Все пак той отговорил:

— Кълна се в главата си, хубава госпожо, че съм ви благодарен за предложения ми тъй учтив прием, но аз не би трябвало да се отзовавам на поканата, защото подочух, че вашият съпруг не го е заслужил с поведението си по отношение на баща ми и на самия мен. Все пак бих искал да знаете, хубава госпожо, че не съм дошъл в тази страна да се бия с дами и девойки. Опазил ме бог! Бъдете сигурна, че нямам намерение да нападам крепостта ви, нито да пакостя с нещо на хората ви или на вас, щом мъжът ви не е тук.

— Много благодаря, господарю — отвърнала тя. — Но ви моля да ми кажете защо се сърдите на мъжа ми, тъй като съм сигурна, че той не е направил нищо, което не бихте одобрили. И вярвам, господарю, че ако се съгласите да чуете оправданията му, ще разберете, че тези, които са ви настроили против него, не са казали истината. Ще добавя, заклевайки се в живота си, че мога да гарантирам за неговите добри намерения.

Тези думи накарали Жофроа да се замисли за миг, после отговорил:

— Бога ми, ако той може да докаже, че не е действувал противно на дълга си, че не е бил нечестен, че не е нарушил клетвата си за верноподаничество, която ни дължи, ще бъда много щастлив и ще приема благосклонно оправданията му и оправданието на неговите съюзници. Нека дойдат без страх — ще му дам пропуск за шестдесет човека в продължение на осем дни, считано от днес. Правя това заради вас и децата ви.

— Господарю, нека бог ви възнагради! — отговорила жената.

Тогава се сбогували и тя се върнала с децата си във Валбрюян. После отишла в Монфрен да съобщи на Гарние, че има пропуск за шестдесет души в течение на осем дни и че могат да отидат да се извинят и оправдаят, а Жофроа ще ги изслуша на драго сърце и ще отсъди справедливо.

Когато се явили пред Жофроа, един стар рицар взел думата и казал:

— Скъпи господарю, ние сме тук пред вас, защото ни предупредиха, че са ви настроили против нас — сигурно са ви казали, че сме били съгласни с всички действия, които нашият братовчед Клод дьо Сион е искал да предприеме и е предприел срещу нашия законен господар — вашия баща. Ето истината по този въпрос, господарю — преди да се хвърли в това безумно начинание, Клод ни събра, за да ни каже: „Скъпи мои сеньори, всички вие сте от моя род и аз съм от вашия, така че е естествено да изпитваме добри чувства, както се полага между братовчеди и приятели.“ „Така е, Клод — отвърнахме ние, — истина е, но защо ни го казваш?“ Той отвърна много лицемерно: „Скъпи мои, ще ви го кажа. Опасявам се, че скоро ще има война с един много силен противник и искам да знам дали мога да разчитам на вашата помощ.“ Ние го попитахме с кого ще трябва да се бие. Той ни отвърна, че ще узнаем, когато му дойде времето и че този, който в нужда не помага на роднините си, е лош приятел. Тогава ние му казахме: „Клод, бихме искали да знаете, че ако някой ви нападне, ще ви помогнем да защитите правото си дори и срещу най-могъщите родове на тази страна.“ При тези думи той си тръгна и наистина имаше няколко недоразумения и тъй като правото беше на негова страна, му помогнахме да се измъкне с чест. Но от момента, в който той започна да не се подчинява на баща ви — нашия законен господар, — не се боим да твърдим пред бога и пред хората, че никой от нас не хвана оръжие и не направи и крачка от дома си, за да му помогне. Подобно нещо никой не може да твърди или да докаже. Ако е било другояче, накажете ни с пълно право. Обръщаме се към вас не за милосърдие, а за справедливост.

След като изслушал оправданието, представено от стария рицар от името на всички, Жофроа свикал съвета си и попитал:

— Е, сеньори. Как ви се струва? Намирам, че тези хора се оправдаха добре.

— Вярно е, господарю — казали всички. — Ние можем да им поискаме само едно нещо. Накарайте ги да се закълнат над Евангелието и да отговорят на един въпрос — ако Сион беше обсаден, щяха ли да поддържат Клод срещу вас? Ако те кажат да, значи са ваши врагове, ако ли не, не трябва изобщо да им се сърдите. Попитайте ги също, дали ако ги бяха призовали по време на обсадата, щяха да дойдат да ви служат срещу вашите неприятели.

Всички членове на съвета се съгласили да се постъпи по този начин. Извикали Гарние и останалите и ги подложили на изпитание. Те се заклели и в двата случая, че биха постъпили правилно и получили мирен договор.

В продължение на още два месеца Жофроа обикалял страната, посещавайки градове и крепости, после се сбогувал с бароните, оставил добри управници в района и се върнал бързо в Люзинян.

Реймон, Мелюзина и всички барони тържествено ознаменували завръщането му, защото били научили как добре се е справил, за да подчини всички техни неприятели.

Не щеш ли, случило се така, че един самонадеян великан с насилие се опитал да наложи данък в провинцията край Ла Рошел. Населението било потискано, но никой не смеел нищо да каже. Реймон знаел и много се тревожел, но не го показвал от страх да не би Жофроа да научи. Той се опасявал, че синът му ще отиде да се бие с великана. Познавал смелостта му и бил сигурен, че не ще пропусне такъв случай. Но не било възможно да държат положението в тайна от Жофроа.

— Как, по дяволите, това мръсно куче ще предявява претенции към земите на баща ми! Кълна се в главата си, че греши, като мисли така, и ще заплати с живота си!

Тогава отишъл при баща си и му казал:

— Господарю, много съм изненадан, че вие, рицар от толкова висок ранг, тъй дълго сте търпели това псе Гардон великана да налага данъци на земите ви в Геранд и в околните области до Ла Рошел. Дявол да го вземе, но това е безчестие за вас!

Реймон му отвърнал:

— Жофроа, сине мой, ние скоро научихме и от обич към вас се въздържахме да ви кажем — не искахме да смутим празника за вашето завръщане. Но не се безпокойте, Гардон ще си получи заслуженото. Баща ми Ерве е убил негов дядо в Пантиевър — разказаха ми това в Бретан, когато ходих да се бия с Оливие дьо Пон дьо Леон, за да отмъстя за предателството, което Жослен, неговият баща, беше извършил към моя баща Ерне дьо Леон.

Тогава Жофроа отговорил:

— Нищо не знам за миналите неща и не държа да ги знам. Щом дедите ми са били победители, това ми е достатъчно. Що се отнася до настоящето, тази обида ще бъде възмездена. Вие не трябва да се помръдвате заради тази отрепка. Кълна се в зъбите на господа, че ще взема само десет рицари да ме придружават, но не за да ми помогнат срещу великана, а само за почетен ескорт! А сега ви казвам сбогом, защото нямам търпение да се бия с него. Както и да се развият нещата, единият от нас ще подчини другия на своята воля.

Реймон много се раздразнил, като чул тези думи, но му отговорил:

— Щом не може другояче, върви с божия помощ!

И той тръгнал.

[1] Преминаването от умалителното към истинското име на героя означава промяна в статута и възрастта му. (Б.авт.) ↑

Нека го оставим да замине и се върнем при Реймон и Мелюзина. Историята свидетелствува, че те били в Мерван и че било събота, денят, в който Мелюзина се криела от Реймон. Верен на обещанието си никога да не я вижда през този ден. Реймон не се бил опитвал да проникне в тайната й — не можел да си представи, че тя е в състояние да върши нещо лошо. Не щеш ли, малко преди обяд го уведомили, че брат му граф Дьо Форе му идва на гости, и той много се зарадвал. Ала впоследствие, както скоро ще научите, това му причинило голяма мъка! Но за момента, радостен от посещението, Реймон поръчал разкошни приготовления, за да приеме брат си. Когато узнал, че гостът е недалеч, той тръгнал да го посрещне и весело го поздравил с добре дошъл. Отишли в главната зала на замъка, измили си ръцете и им сервирали хубави ястия. Уви! Този обяд станал причина за нещастието на Реймон! Брат му не могъл да се въздържи да не го попита:

— Братко, къде е снаха ми? Извикайте я, имам голямо желание да я видя.

— Братко — отговорил Реймон, — тя е заета днес и не ще можете да се срещнете, но утре ще я видите и тя ще бъде щастлива да ви приеме.

Вместо да се задоволи с този отговор, граф Дьо Форе подел:

— Тъй като сте мой брат, не трябва да крия от вас безчестието ви. Носят се слухове сред населението, че жена ви петни вашата репутация, отдавайки се всяка събота на разврат. А вие сте толкова заслепен от нея, че не се осмелявате да разберете къде ходи. Други твърдят, че жена ви е прокълнат дух, който в събота прави покаянието си. Не знам на кое да вярвам, но тъй като сте мой брат, не трябва да крия от вас безчестието ви, нито да понасям тези шушукания. Тъкмо затова дойдох.

При тези думи Реймон обладан от гняв блъснал масата, влязъл в стаята си, взел меча, окачен до леглото му и се втурнал към мястото, където знаел, че Мелюзина се уединява всяка събота. Открил здрава, желязна и много дебела врата. Никога преди не бил ходил чак дотам. Тъй че, като видял вратата, изтеглил меча си и с острието пробил дупка. Погледнал през дупката и видял Мелюзина в голям мраморен басейн със стъпала до дъното. Басейнът бил с обиколка близо петнадесет метра и около него имало пътеки, широки метър и половина. И там се къпела Мелюзина (ще разберете в какъв вид).

Историята разказва, че Реймон въртял меча си, докато във вратата се отворила такава дупка, че да може да вижда всичко вътре, и той видял Мелюзина в басейна. До пъпа тя била жена и сресвала косите си, а от кръста надолу имала огромна змийска опашка, като буре за херинги и ужасно дълга. С нея пляскала във водата и я разпръсквала до свода на залата.

Щом видял това, Реймон безкрайно се натъжил.

— Уви, любов моя, предадох ви поради лошите съвети на брат си и не удържах на думата, която ви дадох — казал той.

Тогава изпитал безгранична скръб, по-силна тъга човешкото сърце не би могло да понесе. Изтичал в стаята си, взел восъка от печата на едно старо писмо и запушил направената дупка на вратата. После отишъл в залата, където намерил брат си, който веднага разбрал мъката му и мислейки, че е открил някоя лоша постъпка на жена си, му казал:

— Братко мой, така си и знаех. Значи открихте това, за което ви предупреждавах!

А Реймон му извикал:

— Вън оттук, долен предател! С вашите подли и лъжливи слова ме накарахте да наруша клетвата си към най-добрата и най-вярната жена. Причинихте ми огромна мъка, отнехте ми всяка радост. Боже мой, ако слушах сърцето си, щях да ви умъртвя чрез най-недостойна смърт, но природният закон ми го забранява, защото сте мой брат. Вървете си, не стойте пред очите ми! Дано служителите на пъкъла ви придружат и ви подложат на седемте адски мъчения!

Като видял, че брат му почти е загубил разсъдъка си, графът излязъл от залата със свитата си, качил се на коня и заминал в галоп за Форе много огорчен, съжалявайки за необмислената намеса, защото осъзнавал, че завинаги е загубил обичта на Реймон — той вече никога нямало да поиска да го види.

Да се върнем при Реймон, който на върха на отчаянието се затворил в стаята си и легнал, изричайки най-трогателните жалби, които някога някой е чувал.

— Ах, Мелюзина — говорел си той, — жена като вас всеки споменаваше с добро. Аз ви загубих завинаги. Загубих щастието, загубих красотата, обичта, разума, чувствителността, милосърдието, скромността, цялата си радост, всичката си утеха, надеждата си, цялото си щастие, благополучието си, моята слава, моята смелост, защото малкото чест, дадена ми от бога, идваше от вас, моя нежна любов. Липсваше ми прозорливост, бях сляп. Сляпа, тежка, горчива съдба, от най-високото място на твоето колело, ти ме свали на най-долното, най-калното и най-мръсно място в своя дом — там, където Юпитер захвърля нещастните, печалните, съкрушените и отчаяните. Съдбо, бъди проклета! Заради теб извърших ужасно престъпление срещу моя господар и чичо. Сега ти ме караш да платя! Уви! Ти ми спести това наказание тогава и ми дари могъщество благодарение на мъдростта и качествата на най-добрата от добрите, на най-хубавата от хубавиците, на най-мъдрата от мъдреците. И сега ти ме караш да загубя всичко, сляпа, предателска, завистлива съдба. Луд е, който се доверява на твоите дарове! Ту мразиш, ту обичаш, ту създаваш, ту рушиш! В теб няма повече постоянство, отколкото в един ветропоказател.

Уви, моя мила приятелко, аз съм долно и жестоко влечуго, а вие — безценна ликорна[1]. С моето мръсно подозрение аз ви предадох. Вие ме пречистихте от първия ми ужасен грях, а ето как ви се отплащам — погазвам поетите обещания. В името на бога, ако ви загубя заради това, ще отида в изгнание на такова място, откъдето никога не ще се чуе за мене.

Ето как се оплаквал Реймон, нанасял си удари, издрал лицето си. Тази гледка би трогнала и най-закоравелите сърца. В отчаянието си съжалявал, че ле е убил графа.

Според достоверната история Реймон останал в това окаяно състояние до ранно утро. А когато се пукнала зората, Мелюзина влязла в стаята. Щом я чул, че идва, той се престорил на заспал, а тя се съблякла и легнала до него. Тогава Реймон започнал да въздиша като човек, който изпитва голяма мъка. Тя го прегърнала и му казала:

— Господарю, какво ви е? Болен ли сте?

Забелязвайки, че не му казва нищо, Реймон помислил, че тя не знае за станалото. Ала той грешал — тя знаела всичко, но тъй като той не бил казал на никого, била му простила и се държала така, сякаш нищо не се е случило, и той радостно отвърнал:

— Бях малко болен и все още имам треска.

— Не се безпокойте. Скоро ще оздравеете.

— Щом ви видях, почувствувах се съвсем облекчен — й казал той напълно щастлив.

А тя отвърнала, че е много доволна.

На следващия ден Мелюзина се сбогувала и заминала за Ниор, където искала да построи крепост. Именно тогава тя започнала изграждането на двете еднакви кули, които съществуват и до ден-днешен.

Но да се върнем към Жофроа, който отишъл в Геранд и там радостно го посрещнали. Попитал къде живее великанът и лесно намерил хора да го упътят, но те искали да разберат защо го търси.

— Е добре — казал Жофроа, — ще ви кажа. На върха на копието си му нося данъка, който събира от хората в земите на баща ми.

— Какво? Вие искате да се биете с него?

— Кълна се в главата си, че нищо друго не търся тук.

— Честно казано, това е лудост. Често го нападаха — веднъж сто души, друг път хиляда, но не сме видели някой да е успял да го победи. Как смятате да му устоите съвсем сам?

— Стига приказки — казал Жофроа. — Той ще има или всичко, или нищо. Заведете ме при него.

Завели го до някаква планина, където се виждала голяма кула и оттам можело да се наблюдава на разстояние пет левги в кръг. Големи, чисти ровове и високи яки предни стени ограждали кулата. Край рововете се издигали крепостните зидове. Самата кула била назъбена, с два чифта подвижни мостове. Освен това имало укрепен вътрешен двор със стени, ровове и един подвижен мост. Над стените се извисявали внушителни кули.

Хората, които го придружавали, казали на Жофроа:

— Сеньор, ето кулата Монжуе, където живее великанът Гардон. Но ако ни вярвате, би трябвало да се задоволите с това, че сте я видели, и да се върнете назад. Ние самите няма да отидем по-далеч, дори да ни възнаградите с толкова чисто злато, колкото тежим.

— Добре — казал Жофроа, — благодаря, че ме придружихте толкова далеч.

Историята разказва, че той слязъл от коня да се въоръжи: сложил доспехите си, препасал меча си, (в който имал пълно доверие) и завързал здравия си шлем. После се качил на коня, поискал щита, сложил го на гърдите си, закачил на седлото железен боздуган, окачил на врата си рог от слонова кост и взел копието си. После казал на десетината рицари:

— Сеньори, чакайте ме в тази долина. Ако победя великана, ще изсвиря с рога. Щом го чуете, елате при мен.

Рицарите се огорчили, че не ги взема със себе си.

И тъй Жофроа тръгнал, изкачил планината, стигнал до вратата на вътрешния двор, намерил я отворена и се насочил към здравата и внушителна кула, която много му харесала и не я изпускал от очи. Видял, че подвижните мостове са вдигнати, защото великанът спял. Тогава извикал с пълен глас:

— Ела да ме видиш, кучи сине! Нося ти парите от данъка, който ти дължат поданиците на баща ми.

Тъй силно извикал, че великанът се събудил, отишъл до един прозорец и видял напълно въоръжения Жофроа на коня си с опряно на бедрото копие. Забелязал, че е висок, мускулест, със свиреп вид и му извикал:

— Рицарю, какво търсиш тук?

— Бога ми — отговорил Жофроа, — теб търся и нищо друго. Ела да се бием за данъка, който събираш от хората на Реймон дьо Люзинян.

При тези думи, давайки си сметка, че някакъв рицар съвсем сам му обявява война и го предизвиква в собствената му бърлога, гигантът едва не побеснял от гняв. Но след като размислил, си казал, че на тази постъпка не липсва смелост. Така че се въоръжил, вързал шлема си, взел оловен бич с три вериги и голяма желязна коса, спуснал подвижния мост и като минал в предния двор, попитал Жофроа:

— Кой си ти, рицарю, дето така смело ме предизвикваш?

— Аз съм Жофроа — Големия зъб, син на Реймон дьо Люзинян и идвам да оспоря данъците, които събираш от хората на баща ми.

Гардон избухнал в смях, като чул тези думи, и му рекъл:

— Честно казано, бедни глупако, жал ми е за тебе поради голямата ти смелост. Бих искал да бъда великодушен към теб. И петстотин такива като теб да имаше, не бихте могли да устоите на силата ми — така да знаеш! Не ми се ще да погубвам един толкова смел рицар. Ще те оставя да си вървиш. Иди си и в твоя чест ще освободя хората на баща ти от данък за една година.

Жофроа се ядосал, като видял, че великанът толкова малко се страхува от него, и му рекъл:

— Злосторно създание, ти се страхуваш от мен! Не ми трябва твоето великодушие. Бъди сигурен, че не ще си тръгна оттук, преди да ти отнема живота. Не мен трябва да жалиш, а себе си, защото вече те смятам за мъртъв. А сега, приеми предизвикателството ми в името на моя създател!

Тези думи имали само един ефект върху гиганта — той още повече се разсмял и казал:

— Бедни глупако, ако ние се бием, щом те ударя — ще се проснеш на земята.

А Жофроа, без да отговори, пришпорил коня си, закрепил копието си под мишница, насочил се към гиганта и го ударил с железния връх на копието си в гърдите тъй силно, че го повалил на земята. Побеснелият великан се вдигнал и когато Жофроа минал пред него, отсякъл с косата си краката на коня му. Чувствувайки, че конят се сгромолясва под него, Жофроа скочил пъргаво на земята и се насочил към великана с изваден меч, а той се приближил с косата в ръка. Започнала жестока битка. Както вече знаете, Жофроа стоял прав пред великана, който се опитвал да го нарани с косата, но отскочил, избягнал удара и на свой ред ударил с меча си дръжката на косата, като я разсякъл на две. Тогава гигантът грабнал оловния бич и нанесъл страшен удар върху шлема на Жофроа, а той една не загубил съзнание. Прибрал меча си, доближил до поваления кон, взел боздугана и се насочил към гиганта, който се канел да размаха бича си, но Жофроа го изпреварил и го ударил по ръката така силно, че му изтръгнал бича. Великанът имал в себе си три железни чука и с всичка сила замерил с единия Жофроа. Улучил дръжката на боздугана близо до ръцете и Жофроа изпуснал боздугана, а великанът скочил и го взел веднага от земята. Тогава Жофроа изтеглил меча си и се хвърлил към чудовището, а то се опитвало да го удари с боздугана по главата; пъргавият Жофроа отскочил и избягнал удара. Великанът не го улучил и ударът се стоварил на земята — боздуганът потънал на тридесет сантиметра.

Жофроа с все сила замахнал с меча си — той бил много остър и отсякъл ръката на чудовището до лакътя. Великанът се смаял, че загубил ръката си. Все пак се опитал да ритне Жофроа в гърдите. Жофроа се дръпнал и го ударил с меча си по крака, точно под коляното, и то с такава сила, че го разсякъл на две! Великанът паднал, надавайки такъв вик, че цялата долина прокънтяла. Придружителите на Жофроа го чули, но не знаели какво е това и все пак този ужасен тътен ги поразил. А Жофроа отрязал връзките на гигантския шлем и отсякъл главата на великана, после надул рога си с всичка сила.

Хората му, заедно с някои жители от този край, които го чакали в долината, разбрали, че великанът е мъртъв. Изкачили се тогава в планината и намерили Жофроа до великана. Той им извикал:

— Никога вече този предател не ще ви поиска данък. Той вече няма никакво желание да ви го иска!

Виждайки тялото на великана на една страна, главата — на друга, хората се удивили от ръста му, защото бил дълъг почти пет метра и казали на Жофроа, че е проявил невероятна смелост и се е изложил на големи рискове, щом се е осмелил да нападне такъв демон.

— Е добре! — казал Жофроа. — Опасността премина. Знайте, сеньори, че ако нещо не се започне, никога не ще бъде завършено. Всичко трябва да има начало и среда, преди да има край.

Историята разказва, че рицарите на Жофроа и жителите от този край били силно учудени от гигантския ръст на чудовището и новината за неговата смърт се разнесла много бързо из страната, а и в съседните страни. Жофроа изпратил на баща си по двама рицари главата на Гардон. А през това време той отишъл да се разходи из областта, където го приели много добре и го отрупали с богати дарове.

Но да го оставим за малко и да разкажем как брат му Фромон след дълги молби успял да получи от баща си и майка си разрешение да стане монах в абатството Майозе. Така че той облякъл расото със съгласието на родителите си. Игуменът и стоте монаси от манастира били много доволни. Все пак това постъпване на Фромон при тях, което толкова ги радвало, впоследствие станало причина за голямо нещастие (както ще видите по-нататък). Фромон бил много набожен, живеел благочестиво и нямал вина за нещастието. Всичко станало заради една необикновена случка, за която скоро ще ви разкажа.

Да се върнем на двамата рицари, които Жофроа изпратил при баща си с главата на великана Гардон. Те пристигнали в Мерван, където намерили Реймон и му предали главата от името на Жофроа. Реймон останал много доволен. Разгледали я отблизо и всички се учудили, че Жофроа се е осмелил да започне такава битка. Тогава Реймон накарал да му пишат, че брат му е станал монах в Майозе. Уви! Твърде лошо хрумване. То станало причина той да изпита ужасно отчаяние и да загуби жена си. Изчезнала радостта, напуснала завинаги сърцето му, както скоро ще разберете. Той направил хубави подаръци на двамата рицари и им предал писмото, като им заръчал да поздравят Жофроа от него и да отнесат главата на великана в Ниор, където била Мелюзина — това нямало да ги отклони много от пътя им.

Двамата рицари потеглили за Ниор и там намерили господарката. Поздравили я от името на сина й Жофроа и й предали главата на великана. Тя била много доволна и я изпратила в Ла Рошел, където я забили на копие в пристанището на Гиен. Мелюзина богато възнаградила пратениците и те тръгнали за кулата Монжуе, където Жофроа обичал да отсяда.

Но стига сме говорили за тях, нека разкажем нещо друго. Историята удостоверява, че новината за смъртта на великана, убит в дуел от Жофроа, се разнесла в много страни. И всички, щом чуели да се говори за това, оставали смаяни. А по това време в Нортъмбърланд вилнеел един великан на име Гримо. Той бил най-жестокият гигант, който някога се е срещал — знайте, че бил по-висок от пет метра. Този демон живеел близо до планината, наречена Брюмборанлион. Но също трябва да знаете, че бил опустошил цялата област, така че никой не се осмелявал да живее на осем-десет левги наоколо — всички били напуснали този край. Случило се така, че жителите на Нортъмбърланд научил, че Жофроа е убил великана Гардон. Те решили да изпратят вестоносци и да му предложат да му изплащат по десет хиляди жълтици докато е жив, ако ги освободи от това чудовище. Те предлагали същата сума да бъде изплащана и на мъжките му наследници, докато не бъде наследен от дъщеря — едва тогава ще го помолят да бъдат освободени от данъка. Избрали осем пратеници между най-уважаваните мъже в областта и ги изпратили при Жофроа.

Намерили го в кулата Монжуе и му предали посланието. Жофроа го прочел и веднага им отговорил:

— Сеньори, не се отказвам от предложението, което ми правите. Ако знаех за съществуването на великана, дори без това възнаграждение бих отишъл да се бия с него, просто от милосърдие и от съчувствие към народа, който той избива, а също и за да увелича славата си. Ще тръгна с вас и ще унищожа чудовището.

Пратениците горещо му благодарили. Но ето че тогава пристигнали двамата рицари, които той бил изпратил при баща си. Учтиво го поздравили от името на родителите му и му разказали какъв хубав прием са им оказали и какви дарове били получили.

— Добре, много съм доволен — казал Жофроа.

После му предали писмото от Реймон. Жофроа счупил печата и прочел писмото, в което се разказвало как брат му Фромон станал монах в Майозе. Тогава Жофроа изпаднал в ярост, лицето му добило толкова свирепо изражение, че никой не посмял да остане край него. Всички напуснали стаята с изключение на двамата рицари и посланиците на Нортъмбърланд.

Разказват, че Жофроа бил толкова отчаян, че едва не загубил разсъдъка си. Приличал на луд. Започнал да крещи:

— Как! Нима баща ми и майка ми нямат достатъчно имоти, за да осигурят добре брат ми Фромон, да му дадат хубави земи и крепости и богато да го задомят, вместо да го правят монах? Кълна се в зъбите на господа, че тези развратници — монасите от Майозе — са го омагьосали и са го привлекли при себе си, за да им прави чест. Той прекарваше дните и нощите си при тях. За бога, това никога не ми е харесвало! Кълна се, че така ще ги възнаградя, та никога няма да им дойде наум да облекат в расо някой от моите братя!

Тогава се обърнал към посланиците на Нортъмбърланд:

— Сеньори, почакайте ме до моето завръщане, защото трябва да се заема с една лична работа, която много ме тревожи.

А те, без да смеят да му противоречат, отговорили:

— Господарю, направете както желаете.

Тогава Жофроа накарал десетината си рицари да се качат на конете, въоръжил се, скочил на седлото и напуснал Монжуе, изпълнен с ярост и омраза към абатството, игумена и монасите от Майозе. И знайте, че им дал да разберат, че не ги обича! Препуснал до Майозе и стигнал абатството. В този момент всички били събрани в църквата. Жофроа пристигнал с меч на кръста, влязъл и видял игумена и монасите. Извикал им:

— Ей, развратни монаси, как се осмелихте да омагьосате брат ми така, че вашите лицемерни любезности да го накарат да стане монах? Кълна се в зъбите на господа, сгрешили сте с тази си идея! Сега ще изпиете горчивата чаша!

— Ах, господарю, милост, за бога! — казал игуменът. — Благоволете да се осведомите по-точно. Уверявам ви в името на създателя, че нито аз, нито някой монах някога е оказвал натиск върху него.

Фромон скочил напред, надявайки се да успокои яростта на Жофроа, и му казал:

— Скъпи братко, в името на душата, която трябва да предам на бога, уверявам ви, че никой тук не ми е повлиял. Аз действувах по своя собствена воля без никакъв съвет от другите и единствено защото съм вярващ.

— Кълна се в главата си, ще си получите заслуженото заедно с останалите — казал Жофроа. — Не ще могат да ми натякват, че имам брат монах!

Тогава излязъл, дръпнал вратите и здраво ги залостил. Накарал всички слуги от абатството да донесат сено и дърва, нахвърлял ги там, където били монасите, и се заклел, че ще ги изгори живи.

Тогава десетината рицари се приближили, отправили му упреци, осъдили намеренията му, повтаряйки, че Фромон е казал истината и чрез светостта на своя живот и молитвите си ще помогне много за спасение душите на приятелите си.

— Кълна се в зъбите на господа, че нито той, нито някой от монасите вътре ще пеят вече литургия или сутрешна молитва! Всички ще изгоря! — извикал Жофроа.

Тогава рицарите се отдръпнали и заявили, че не желаят да ги смятат виновни за това престъпление.

И историята разказва, че щом рицарите се оттеглили. Жофроа взел огън от едно кандило в църквата и подпалил сламата. Пламнали и дънерите. Каква ужасна гледка! Какви ужасни вопли! Щом почувствували, че горят в огън, монасите започнали да надават викове, разкъсващи душата, горчиви и болезнени жалби, но това не помогнало! Те призовавали всевишния, пламенно молели да се смили над душите им, тъй като телата им щели да се превърнат в прах. Но нужни ли са дълги речи? Преди още Жофроа да си тръгне, всички монаси изгорели заедно с половината манастир.

Жофроа се върнал при коня си, скочил на седлото и когато се озовал в полето, обърнал се към абатството и видял какво ужасно нещастие бил причинил. Тогава се разкаял и заоплаквал, като обвинявал злобната си и покварена душа и взел да се обижда с невъобразимо ужасни имена. И си мисля, че от отчаяние той би се убил с един удар на меча, ако десетимата рицари не се били върнали и не го били чули да се оплаква. Един от тях му рекъл:

— Господарю, господарю, много е късно за разкаяние, щом извършихте такава лудост. Жалбите не служат вече за нищо. Опитайте се по-скоро да постъпите така, че бог и хората да са доволни.

Щом чул тези слова, Жофроа изпитал силна тъга — но не благоволил да отговори. Задоволил се само да препусне към кулата Монжуе тъй бързо, че придружителите му с мъка го следвали. Пристигайки там, той заповядал да подготвят пътуването, което трябвало да направи с посланиците от Нортъмбърланд. И призори на следващия ден тръгнал с тях, като взел със себе си само десетимата рицари.

Но да го оставим и да се върнем при баща му, който според историята обядвал в Мерван, когато пристигнал вестоносецът, дошъл от Майозе, и пожелал да го види. Щом влязъл при него, вестоносецът коленичил пред масата и поздравил Реймон, а той отвърнал на поздрава му и го попитал откъде идва и какви новини носи.

— Уви, господарю, много съжалявам, че не мога да ви съобщя добри новини, защото тези, които нося, са отчайващи.

— Кажи ги все пак — отговорил Реймон, — трябва да сме известени.

Тогава пратеникът рекъл:

— Ето какво, господарю, вашият син Жофроа — Големия зъб като научил, че Фромон се е посветил на религията в манастира Майозе, изпаднал в такава лудост и в такова отчаяние, че отишъл там и намирайки всички монаси, събрани в църквата, представете си, я подпалил — изгорил и монасите, и половината манастир.

— Какво говориш? — извикал Реймон. — Това е невъзможно! Не мога да повярвам!

— Кълна се, господарю, именно така се е случило. Накарайте да ме хвърлят в затвора и ако разберете, че не е станало така, умъртвете ме чрез каквато желаете смърт.

Тогава Реймон блъснал масата, отишъл в двора и поискал да му доведат коня. Качил се на него и в галоп препуснал до Майозе, без да чака придружителите си, които се мъчели да го следват. Пристигнал там и открил колко голяма била бедата. Сърцето му се изпълнило с такава скръб, че едва не обезумял.

— Ах, Жофроа — казал той, — първите ти стъпки в доблестта и рицарството бяха такива, че би могъл да достигнеш до най-високите върхове на славата, която днес може да желае синът на един принц. А ето че ти напълно пропадна поради твоята жестокост! Кълна се в бога, тази жена е един зъл дух, не мога да повярвам, че плодът на нейната утроба е напълно добър — тя раждаше само белязани с някакъв странен знак деца. Нима Ужасния, още ненавършил седем години, не уби двама мои оръженосци; а преди да навърши три години, отхапа гърдите на двете си дойки и те умряха. А онази събота, когато брат ми ми каза за слуховете, които се ширят, не видях ли майка им като змия от кръста надолу? Това е някакъв зъл дух или видение, което ме измами. Когато я видях за първи път, нали ми каза какво ми се е случило?

В това състояние Реймон яздил до Мерван, слязъл от коня си, влязъл в една стая и легнал на леглото. И там започнал да се оплаква, изричайки жалби, които биха трогнали и най-закоравелите сърца. Хиляди пъти проклинал часа, в който се бил родил Жофроа и дори онзи час, в който е бил заченат. Всички сеньори, трогнати от неговата мъка, се опитвали да го утешат — страданието му не намалявало.

Отчаяни, че не могат да го изтръгнат от скръбта му, нито да го успокоят, те решили да известят Мелюзина, която била в Ниор и под нейно ръководство там строели два красиви кули — съвсем еднакви. Изпратили вестоносци, за да уведомят господарката какво се е случило. Уви! Колко много сгрешили! Те потопили своите господари в жестоки мъки и им причинили големи нещастия. Тъкмо така започнала тежката им раздяла! Именно това сложило началото на скръбта, която не напуснала Реймон през целия му живот. Така започнало изкуплението на Мелюзина и то ще продължи до края на света!

Пратеникът пристигнал в Ниор, поздравил Мелюзина и й предал изпратеното от бароните писмо. Тя взела писмото, счупила печата и го прочела. Научавайки за голямата беда, тя се смаяла. Но най-вече се измъчвала заради Реймон, понеже виждала, че с нищо не може да се поправи нещастието, причинено от Жофроа. И тъй, извикала цялата си свита и много дами от този край, за да я придружат и тръгнала от Ниор за Люзинян, където прекарала два дни в покрусен вид, обикаляйки замъка от горе до долу, посетила всички кътчета и от време на време се чували тъжни жалби и дълбоки въздишки. Хрониките, които считам за достоверни, разказват, а и аз самият съм напълно убеден, че тя много добре е знаела какво нещастие я очаква. Но нейните хора не си представяли подобно нещо и смятали, че се държи така, защото е недоволна, че Жофроа е изгорил брат си и монасите и заради скръбта на Реймон.

На третия ден тя тръгнала от Люзинян за Мерван с хубавата си свита, за която ви говорих. А бароните от този край, които много обичали Реймон и се събирали да го утешават, отишли да я посрещнат, за да я поздравят с добре дошла и да й разкажат, че не могат да разсеят скръбта на господаря си.

— Имайте търпение — казала тя, — ако е угодно богу, той скоро ще намери утеха.

Тогава Мелюзина, добрата фея, с внушителна свита от дами, девойки и барони от областта, влязла в стаята на Реймон. Тази стая гледала към прекрасни градини, а оттам — към полята край Люзинян. Виждайки Реймон, тя го поздравила много мило, но той бил толкова огорчен, така прекалено ядосан, че не отговорил. Тогава тя взела думата:

— Господарю, що за лудост от ваша страна? Вие, когото считам за най-мъдрия принц на тези времена, да проявявате такова отчаяние от нещо, което не може да се промени или да се поправи. Нима искате да оспорвате волята на Създателя, който твори и руши по свое желание, както му е угодно? Знайте, че няма грешник, колкото и голям да е той, комуто бог в своята доброта да не засвидетелствува милосърдието си, ако грешникът се разкае и поиска прошка с искрено сърце и добра воля. Ако синът ви Жофроа е извършил това прегрешение, воден от изключителна сила на чувствата, бъдете сигурни, че това е поради греховете на монасите, които водеха развратен и разпуснат живот. Бог е пожелал да ги накаже, а това не може да бъде известно на човека. От друга страна, господарю, ние сме достатъчно богати, за да построим нов манастир, по-хубав отпреди, да му отпуснем голяма рента и да изпратим там още повече монаси. А Жофроа ще се поправи, ако бог и природата желаят това. Поради всички тези причини, скъпи мой съпруже, аз ви моля да престанете да се отчайвате.

Чувайки Мелюзина, Реймон си дал сметка, че всичко, което казва, е вярно и че това е най-доброто и разумно решение. Но бил обладан от такава ярост, че разумът го бил напуснал. Тогава й заговорил с изпълнен с жестокост глас:

— Ах, подла змийо, в името на бога ти и твоите постъпки са само една илюзия и нито едно от децата, които си износила, не ще свърши добре! Как ще върнеш живота на изгорелите в страшни мъчения монаси и на твоя син, който се отдаде на религията? Единственото добро нещо, което се роди от теб, беше Фромон и ето че сега той е унищожен с помощта на дявола — всички, които гневът подлудява, са подвластни на господарите на ада. Ето защо Жофроа е извършил това голямо, ужасно, отвратително престъпление, изгаряйки брат си и монасите, без да са заслужили такава смърт!

Тези думи причинили голяма мъка в сърцето на Мелюзина и тя паднала в несвяст. Почти половин час останала така, едва дишайки и без пулс. Реймон бил още по-отчаян отпреди. Яростта му внезапно утихнала, но сега бил обезумял от скръб. Разкайвал се за думите, които изрекъл, но това не послужило за нищо — било твърде късно. Объркани, придворните вдигнали господарката си, напръскали лицето й със студена вода и тя дошла на себе си. Когато вече можела да говори, тя продумала, гледайки развълнувано Реймон:

— Ах, Реймон, денят, когато те видях за първи път, е бил за мене ден на нещастие! Уви! Не за добро забелязах твоето изящество, твоята походка, твоето хубаво лице. За мое нещастие пожелах красотата ти, защото ти подло ме предаде! Макар че погази обещанието си, дълбоко в сърцето си аз ти простих, че пожела да ме видиш, защото не го разкри на никого. Уви, приятелю, сега нашата любов премина в омраза, нежността ни — в жестокост, удоволствията и радостите — в сълзи и ридания, щастието ни — в голямо нещастие и беда. Уви, приятелю, ако не беше ме предал, щях да бъда спасена от мъките и страданията, щях да изживея естествения ход на живота като нормална жена, щях да склопя очи и да бъда погребана в люзинянската „Света Богородица“ с всички църковни обреди и чествувана с възпоменателни литургии, както се полага. Но сега ти ме върна отново в мрачното покаяние, с което дълго време живях по моя вина. И ще трябва да го понасям до деня на Страшния съд, защото ти ме предаде. Моля бога да ти прости.

И тя така изляла скръбта си, че нямало на света толкова закоравяло сърце, което да не се трогне от нейния вид.

А Реймон, като я гледал, бил толкова нещастен, че нито виждал, нито чувал, нито разбирал вече — бил дълбоко потресен. Достоверната хроника свидетелствува, че нямало човек, който да изпита подобна мъка и да не умре. Но когато се посъвзел и видял Мелюзина пред себе си, той коленичил, сплитайки ръце, и казал:

— Моя скъпа приятелко, моя надежда и моя чест, мое благо, моля ви да ми простите тази грешка и да останете с мен.

— Мили мой приятелю — отвърнала Мелюзина, която виждала как от очите му бликат потоци от сълзи и обливат гърдите му, — прощавам ви от все сърце! Но да остана с вас е невъзможно, защото върховният съдия е отсъдил другояче.

При тези думи тя го вдигнала, притиснала го в прегръдките си и те се целунали с такова отчаяние, че и двамата паднали в несвяст. Да можехте да видите как плачат и се окайват дамите, девойките и придворните:

— Подла съдба, нима си толкова зла и покварена, та искаш да разделиш тези двама влюбени?

И всички викнали в един глас:

— Днес губим най-уважаваната господарка, управлявала някога една страна, най-разумната, най-скромната, най-милосърдната, най-обичната, най-чувствителната към нуждите на народа.

И те продължавали да плачат, да се жалят и оплакват и така бурно проявявали скръбта си, че за миг забравили двамата влюбени, проснати на земята.

Тогава Мелюзина се съвзела, видяла, че хората са опечалени от нейното заминаване, и започнала да плаче от умиление. После се доближила до Реймон, който още лежал в несвяст, и го изправила. Когато се свестил, тя се обърнала към съпруга си и останалите хора:

— Слушайте какво ще ви кажа. Скъпи приятелю — започнала тя да говори на Реймон, — да знаете, че не мога да остана дълго време при вас — бог не го желае заради вашата грешка. Ето защо онова, което ще ви кажа, искам да го чуят и хората ви. Запомнете, че след вас никой никога не ще успее да задържи под властта си земите, които вие управлявате и вашите наследници ще имат големи затруднения. Някои от тях ще загубят значителна част от богатствата си поради своето заслепение. Но що се отнася до вас, не се страхувайте от нищо, защото докато сте жив, ще ви помагам, когато имате нужда. Не гонете сина си Жофроа, защото той ще стане много достоен мъж. Ние имаме още две деца, по-голямото — Реймон — няма три години, а по-малкото — Тиери — няма и две. Постарайте се да ги възпитате добре и знайте, че аз ще се погрижа за тях, но не искам да храните и най-малката надежда да ме видите отново в човешки образ. Бих искала още Тиери — нашият най-малък син — да бъде господар на Партьоне, на Вуван и Мерван и на всички земи чак до пристанището на Ла Рошел. А Реймон ще бъде граф на Форе. Оставете Жофроа да се погрижи за това — той ще се справи много добре.

После тя отвела Реймон и по-високопоставените барони на страната и им казала:

— Сеньори, ако искате да запазите честта и благоденствието си, направете така, че нашият син, който има три очи, едното — в средата на челото, — да бъде тайно убит, защото знайте, че ще причини толкова злини, та загубата на двадесет хиляди души ще бъде нищо в сравнение с щетите, които ще оплаквате по негова вина. Бъдете сигурни, че той ще разруши всичко, което аз построих, и че войната в Поату и Гиен никога не ще спре. Постарайте се да последвате моя съвет. Би било голяма лудост, ако не го сторите.

— Любима моя съпруго — казал Реймон, — няма да пропуснем да сторим това, но в името на бога и от милост към мен не ме лишавайте напълно от чест, останете или моето сърце не ще познае вече радостта.

А тя му отвърнала:

— Мили мой приятелю, ако беше в моя власт, щях да го сторя. Но е невъзможно. Знайте, че аз изпитвам хиляди пъти по-голяма скръб от вас поради нашата раздяла, но така трябва, защото този, който може всичко да създаде и всичко да разруши, е решил така.

При тези думи тя го прегърнала, целунала го много нежно и казала:

— Сбогом, мой мили приятелю, сърце мое, радост моя, мое благо. Докато си жив, аз ще имам удоволствието да те виждам, но веднъж тръгна ли си оттук, ти не ще ме видиш вече в човешки образ.

Тогава тя скочила тъй леко на перваза на един от прозорците в стаята, който гледал към полето край Люзинян, сякаш имала криле. Казват, че когато се озовала на прозореца, със сълзи се сбогувала с придворните. После рекла на Реймон:

— Скъпи приятелю, вземи тези две халки, свързани една с друга, камъните им имат еднакви свойства. Докато единият от двата пръстена е у теб или в твоите наследници, никога не ще ви победят нито при съд, нито в битка, ако каузата ви е справедлива. И никакво оръжие не ще може да покоси нито теб, нито онзи, който ще наследи халките.

Тя му ги подала и той ги взел. Тогава Мелюзина продължила с трогателните си жалби и сърцераздирателни въздишки, гледайки печално Реймон и присъствуващите, и плачела толкова жално, че всички се натъжили. Тя гледала наоколо и нареждала:

— Ах, мили мой кралю, ти ми даде толкова радост и доволство! Щях да намеря тук моето щастие, ако бог не беше пожелал така ужасно да бъда предадена. Уви! Хората от тази страна ме считаха за своя господарка и правеха всичко, което им поискам. Сега не ще живея дори като бедна прислужница. А тези, които досега ме посрещаха с радост, ще бягат и ще се страхуват от мен, ще ги ужасявам, когато ме видят. А радостите, що изпитах, ще станат за мен мъка и страдание, голямо наказание и бреме…

Повишавайки глас, тя добавила:

— Ще се моля на бога за всички вас и вие се молете да облекчи наказанието ми. Бих искала да знаете коя съм, кой е бил баща ми, за да не натяквате на децата ми, че са синове на лоша майка, на някаква самодива или змия — аз съм дъщеря на крал Елинас Шотландски и кралица Презина. Ние бяхме три сестри и ни беше отредена жестока съдба — ужасно наказание. Но не мога и не желая да ви разказвам повече.

После, обръщайки се към Реймон, добавила:

— Сбогом, приятелю. Не забравяйте какво ви казах за нашия син Ужасния и се погрижете за Реймон и Тиери.

Тогава, надавайки скръбни ридания и въздишки, тя полетяла във въздуха, отдалечила се от прозореца, прекосила овощната градина и се превърнала в огромна змия, дълга близо пет метра. Знайте, че первазът на прозореца, откъдето минала, се намира още там и че следата от крака и е отпечатана върху него.

Да бяхте видели скръбта на всички придворни. Дамите и девойките, които били на служба при нея, и особено Реймон повече от всички останали, дали свобода на безграничната си мъка и горчива скръб. Всички се спуснали към прозореца, за да видят по кой път ще поеме. Тогава Мелюзина под образа на змия, както вече ви казах, обиколила три пъти крепостта и всеки път, щом минавала край прозореца, надавала тъй странен и болезнен вик, че всички плачели от състрадание. Чувствували, че това е против волята й, че тя си отива принудително и насила. После поела по посока на Люзинян с такъв шум и трясък, сякаш оттам, откъдето минавала, падали гръмотевици и се разразявала буря.

Както ви казах, Мелюзина в образа на змия се насочила към Люзинян и летяла не много високо във въздуха, та жителите на страната не само я видели, но и чули, защото тя давала такава изява на страданието си и предизвиквала такъв грохот, че било ужасно да се слуша и гледа. Хората останали смаяни. Така стигнала до Люзинян, три пъти го обиколила, надавайки сърцераздирателни викове, оплаквайки се с човешки глас. Обитателите на крепостта и на града били силно заинтригувани и не знаели какво да мислят — те виждали змия, а чували женски глас. После, след като направила три обиколки над крепостта, тя се спуснала върху люзинянската кула толкова бурно и с такъв трясък, че на всички, които живеели там, им се сторило, че цялата крепост пропада вдън земя и всеки камък на кулата се клати. Внезапно тя изчезнала, без да разберат какво се е случило с нея.

Наскоро след това в Люзинян пристигнали хора, изпратени от Реймон, за да разберат какво е станало, и те им разказали как си била тръгнала. Съобщили им как дошла там и какъв страх предизвикала. Пратениците се върнали и разказали тези неща на Реймон.

Така започнало страданието на Реймон, което дълго не стихвало. А когато вестта се разнесла из страната, да можехте да видите как обикновените хорица затрогващо я оплаквали, съжалявайки за своята господарка, защото от нея били видели само добро. Тогава в църквите, абатствата и манастирите, които тя била построила, започнали да се пеят псалми, да се отслужват нощни литургии, да я чествуват с възпоменателни меси. Всички я оплаквали — малки и големи, благородници и селяни плачели и се вайкали.

Веднъж бароните на страната отишли при Реймон и му казали:

— Господарю, с вашия син Ужасния трябва да постъпим както тя ни заръча.

— Правете каквото ви е казала — отвърнал Реймон.

И тъй с любезности и благи думи те завели Ужасния в едно мазе, защото, ако се усетел какво му готвят, не биха могли да го заловят безопасно и лесно. Затворили го, задушили го с пушек от влажно сено, после го сложили в ковчег, за да го погребат в манастира „Мутие-Ньоф“ в Поатие. Там му направили блестящо погребение както подобава.

А Реймон отишъл в Люзинян, отвеждайки синовете си Реймон и Тиери, като казал, че никога не ще се върне в Мерван, където загубил жена си.

Но да знаете, че Мелюзина идвала всяка вечер да види децата си — държала ги близо до огъня и правела всичко, което можело да им бъде от полза. Дойките я виждали, но не смеели да продумат и дума. Двете деца растели и хубавеели за чудо и приказ. Когато Реймон научил от дойките, че Мелюзина идва всяка вечер да наглежда децата си, мъката му се успокоила — той се надявал отново да си я възвърне. Но грешал — никога вече не я срещнал, никога вече не я видял в човешки образ, макар други да са я виждали оттогава! И дори да имал надежда да я намери отново, страданието му било неописуемо. Никога вече не го видели да се смее, нито да проявява радост. С цялата си душа мразел Жофроа — Големия зъб — ако му бил подръка в момент на гняв, би го унищожил — в това можете да бъдете сигурни.

Но да оставим Реймон и да разкажем какво направил Жофроа по време на своето пътешествие. Според хрониките Жофроа пристигнал в Нортъмбърланд с посланиците и десетината си рицари. Щом бароните от страната разбрали, веднага отишли да го посрещнат учтиво и тържествено с думите:

— Господарю, ние трябва да славим бога за вашето пристигане, защото без вас няма надежда да се освободим от ужасното чудовище Гримо великана, който унищожава всичко в страната.

А Жофроа им отвърнал:

— А как можете да сте сигурни, че именно с моя помощ ще бъдете освободени?

— Господарю — отговорили те, — учени астролози ни известиха, че великанът може да умре само от вашата ръка и от сигурен източник научихме, че той също го знае, така че ако отидете при него и му кажете името си, той не ще ви избяга.

— Кълна се, че вашите астролози са ви казали истината — не може да ми избяга! А сега ме отведете на мястото, където ще мога да го намеря, защото имам голямо желание да го видя.

— С удоволствие — отговорили хората.

Дали му тогава двама рицари от този край да го заведат там, където живеел Гримо, но те тайно се разбрали да не се доближават много, защото не вярвали, че Жофроа може да победи великана. Жофроа се сбогувал с бароните и тръгнал с десетината си рицари и двамата водачи. Те яздили до планината Брюмборанлион, където водачите казали на Жофроа:

— Господарю, ето планината, където живее великанът. Виждате ли тази бяла пътека, която върви право към голямото дърво ей там?

— Да — отвърнал Жофроа.

— Е добре, това е пътят, не можете да се заблудите. Той често идва под това голямо дърво да дебне хората, които минават. Можете да вървите натам, ако желаете, защото ние не искаме да ходим по-далече.

А Жофроа отговорил.

— Ако на идване бях разчитал на вашата помощ, за да победя, щях да се проваля.

— Кълна се в баща си — казал единият от тях, — казвате самата истина.

Тогава те стигнали до подножието на планината, където Жофроа слязъл от коня, въоръжил се, окачил щита на врага си, взел копието си. После помолил двамата рицари да останат, за да бъдат свидетели на това, което ще се случи. Те му отвърнали, че ще останат заедно с хората му.

В историята се разказва как Жофроа тръгнал, след като се сбогувал. Започнал да изкачва планината и като се доближил до дървото, видял великана, който седял под него. Великанът много се учудил, забелязвайки, че някакъв рицар имал дързостта съвсем сам да дойде при него. Гримо помислил, че той идва да преговаря за някой данък или договор, и се заклел във вярата си, че този рицар, не ще извлече никаква полза от посещението. Изправил се в лошо настроение, хванал голям лост, който и здрав селянин трудно би повдигнал, слязъл малко надолу по склона и извикал на Жофроа:

— Хей, рицарю, кой си ти, та се осмеляваш да дойдеш чак при мен? Кълна се във вярата си, че този, който те е довел тук, не държи на живота ти.

А Жофроа му извикал:

— Защитавай се, аз те предизвиквам!

После пришпорил коня си, насочил копието и ударил великана толкова силно, че го съборил на земята с вирнати крака. След това минал край него, слязъл от коня и го вързал за един клон — страхувал се да не го убият в боя. Изтеглил меча си и хвърлил щита, защото осъзнал, че би било лудост да чака да го ударят с лоста. А гигантът се насочил към него, но не го видял, защото Жофроа бил много по-нисък от него. Накрая навел глава и го забелязал. Тогава му казал:

— Кой си ти, дребосък такъв, дето ме събори така подло. Кълна се в Мохамед, загубих цялата си чест!

А Жофроа му отвърнал:

— Аз съм Жофроа — Големия зъб, син на Реймон дьо Люзинян.

Тези думи отчаяли великана, той знаел, че може да умре само от неговата ръка. Но все пак отговорил:

— Знам те добре. Онзи ден ти уби в Геранд моя братовчед Гардон. Сто хиляди дяволи са те докарали в тази страна.

И Жофроа му отговорил:

— Да, а що се отнася до теб, не ще си отида, преди да отнема живота ти.

При тези думи гигантът размахал лоста и се опитал да удари Жофроа по главата. Но Жофроа го ударил с меча си по бедрото и откъснал парче от задните му части с дебелина близо петнадесет сантиметра. Виждайки това, великанът заотстъпвал в планината, после се обърнал и хукнал, а Жофроа Тичал след него с меч в ръка. По пътя гигантът открил някаква пропаст и скочил в нея, а Жофроа се чудел къде е изчезнал тъй бързо. Отишъл до пукнатината и пъхнал глава вътре — сторило му се, че е отвор на комин. Тогава се върнал при коня си, взел копието си и слязъл от хълма при хората и двамата рицари, които се почудили, че го виждат здрав и читав. Много жители от този край се били събрали и го попитали дали е видял великана. А той им отвърнал, че се е бил с него, но великанът му избягал, вмъквайки се в някаква пукнатина, където изчезнал толкова бързо, че Жофроа не разбрал какво е станало с него. Тогава го попитали дали не е казал името си и той им отговорил, че го е направил. Обяснили му, че ще му е трудно да го открие отново, защото великанът знаел, че трябва да умре от неговата ръка.

— Не бойте се — отговорил Жофроа, — много добре знам в коя дупка се пъхна и утре ще го намеря.

Жителите на страната се зарадвали, като чули тези слова, и си помислили, че Жофроа е най-смелият рицар на света.

Много рано на другия ден Жофроа се въоръжил, взел коня си и отишъл в планината, където открил процеп, погледнал вътре, но било тъмно като в кладенец.

— Бога ми — казал си той, — великанът е по-висок и по-дебел от мен. Ако е влязъл оттук, и аз ще сторя същото, пък да става каквото ще.

Тогава пуснал в пукнатината копието с острието нагоре, обхванал го с крака и се плъзнал по него надолу. Стигайки до дъното, взел копието и поел през прохода. В далечината видял силна светлина и след като се прекръстил, тръгнал в тази посока.

Когато проходът се разширил, той се озовал в разкошна зала, пълна с ценни предмети, големи златни канделабри и всичко блестяло — било светло като на открито. В центъра той открил богата златна гробница, покрита със скъпоценни камъни — най-разкошната, която някога бил виждал. Отгоре лежала статуя на удивително голям рицар със златна корона на главата, украсена с много скъпоценни камъни. В основата на гробницата имало алабастрова статуя на кралица с красива корона на главата и тя държала плочки, на които можело да се прочете: „Тук почива моят съпруг, благородният крал Елинас Шотландски“, а по-надолу се разказвало как е бил затворен там и по каква причина. Пишело също как трите дъщери на този крал и тази кралица — Мелюзина, Мелиора и Палестина — са били наказани затова, че са изпратили в плен баща си, и как великанът е бил поставен там, за да пази мястото до деня, в който не бъде изгонен от наследника на една от дъщерите, а накрая — как никой не би могъл да влезе в гробницата, ако не е от техния род. Плочките разказвали всичко подробно, както беше описано по-горе в главата, посветена на крал Елинас.

Жофроа прекарал дълго в четене и в съзерцание на красивото място, но не знаел още, че е един от потомците на крал Елинас и на Презина.

Известно време след това той тръгнал по един тъмен проход, който го извел в полето. Пред себе си видял голяма квадратна кула с бойници. Насочил се натам и когато пристигнал, видял, че вратата е отворена, а мостът — спуснат. Влязъл, озовал се в главната зала, където намерил огромна желязна клетка с най-малко сто души пленници на великана. Те се учудили, че го виждат, и му извикали:

— Рицарю, за бога, махнете се оттук, защото ще ви убият. Великанът скоро ще се върне и ще ви унищожи. Той лесно би се справил и с петстотин мъже като вас.

А Жофроа им отвърнал:

— Сеньори, дошъл съм да го намеря. Трябва да съм напълно луд, за да си тръгна, щом съм стигнал дотук.

При тези думи пристигнал великанът, който ставал от сън. Видял Жофроа, познал го и разбрал, че смъртта му наближава и много се уплашил. Скочил в една стая и дръпнал вратата зад себе си.

Жофроа се ядосал, спуснал се към вратата и я ритнал толкова силно, че я разбил на парчета. А гигантът, без да намира изход, грабнал тежък млат в ръка и нанесъл с него толкова силен удар върху шлема на Жофроа, че той залитнал. Макар че страдал от удара, Жофроа забил меча си чак до дръжката право в гърдите му. Великанът надал ужасен вик и паднал мъртъв. Щом видели това, хората зад железните решетки извикали:

— Благородни господарю, благословен да бъде часът на твоето раждане! В името на бога, извади ни оттук. Ти избави тази страна от най-голямото нещастие.

След като търсил известно време, Жофроа намерил ключовете и отворил клетката. Хората излезли и коленичили пред него, попитали го откъде е минал, за да стигне до тях, и Жофроа им разказал.

— От четиристотин години насам никой не си спомня някой друг да е минавал през пещерата, освен вие и великаните, които от баща на син опустошаваха страната. Но ние ще ви отведем по друг път — казали те.

Жофроа им дал всичко, което намерил в кулата. После вързали великана изправен върху една кола така, че да не падне и подпалили кулата. Отвели Жофроа в долината, като всеки носел своя дял от плячката и водели колата, теглена от шест бивола. Накрая стигнали до мястото, където били рицарите на Жофроа и повечето хора от този край — благородници и най-обикновени, — които празнували. Отдали дължимата почит на Жофроа и поискали да му направят големи подаръци, но той не пожелал нищо да вземе. Сбогувал се и тръгнал, а останалите обикаляли с великана през всички градове и хората се удивлявали, че сам човек се е осмелил да нападне такъв сатана — каква изключителна смелост — си мислели те.

Жофроа пристигнал в Монжуе в Геранд и хората му оказали горещ прием. Брат му Реймон бил дошъл, за да му разправи защо баща му изпитвал такъв гняв срещу него, и му разказал всичко подробно: как заминала майка им, какво била казала на тръгване и че е дъщеря на крал Елинас Шотландски. Като чул това, Жофроа си спомнил за плочките, които бил намерил на гроба на крал Елинас. Тогава разбрал кои са те — той и неговите братя — и изпитал голяма гордост. Но същевременно много се огорчил от загубата на майка си и скръбта на баща си. Щом разбрал, че в основата на всички нещастия бил чичо му граф Дьо Форе, той се заклел, че ще му отмъсти. Тогава накарал брат си и десетте рицари да се качат на конете и тръгнали за Форе, където научил, че графът е в крепостта, разположена на една висока, стръмна скала. Жофроа отишъл тъкмо там. Крепостта навремето се наричала Жаланси, днес се казва Марсийѝ льо Шато.

Като пристигнал на мястото, Жофроа слязъл от коня, качил се в главната зала, където намерил графа заобиколен от своите барони и му извикал:

— На смърт, долен предател! Заради теб изгубих майка си!

Извадил меча си и се насочил към графа, а той добре познавал неговата жестокост и щом съгледал вратата на главната кула, избягал през нея. Жофроа го преследвал по петите от етаж на етаж чак до върха. Графът видял един прозорец, който излизал на покрива, и се качил там. Жофроа го преследвал с изваден меч, опитвайки се да го удари. Графът се страхувал от смъртта и направил опит да скочи в една малка наблюдателница съвсем наблизо, но за нещастие се подхлъзнал и паднал в подножието на скалата. Тялото му се разбило и той умрял, преди още да падне долу. Жофроа погледнал от високото и го видял на какво прилича, но можете да бъдете сигурни, че не изпитал никакво съжаление.

— Долен предател — извикал той. — Заради твоите подлости загубих майка си. Сега си получи заслуженото!

Тогава слязъл в залата, но никой от хората на графа не посмял да вдигне очи. Той заповядал да погребат графа и заповедта била изпълнена. Жофроа обяснил на бароните защо е убил чичо си. Бароните се успокоили малко, признавайки, че графът е извършил грешка. Жофроа ги накарал да положат клетва пред брат му, който така станал граф Дьо Форе.

Но да ги оставим сега, за да се върнем към баща им Реймон. Историята разказва, че му съобщили какво се е случило и той много се натъжил. Но скръбта му не траяла дълго, защото съветите на брат му го довели дотам, че да загуби Мелюзина.

„Каквото било, било — си казал той. — Трябва да се сдобря с Жофроа, преди да е причинил други нещастия.“ Тогава го помолил чрез брат му Тиери да дойде в Люзинян. Жофроа се подчинил и още отдалеч, щом видял баща си, се хвърлил пред него на колене и му поискал прошка с думите:

— Скъпи татко, благоволете да ми простите, че предизвиках гнева ви, но ви се заклевам да построя отново абатството по-хубаво отпреди и да му отпусна ренти за двадесет монаси повече.

— Да, можете да направите това — отговорил Реймон, — но не можете да върнете към живот мъртвите. Сега нищо повече не може да се направи, Жофроа. Ще ви кажа нещо — трябва да отида на поклонение, което отдавна съм обещал да сторя. Ще ви оставя управлението на земите си и ако не се завърна по божия воля, те ще бъдат ваши. Но искам заръката на майка ви да бъде изпълнена — тя даде на брат ви Тиери Партьоне, Вуван, Мерван и подвластните им земи чак до Ла Рошел, замъка „Орлето“ и всичко останало. Още отсега го правя техен наследник.

— Както желаете, мой скъпи господарю — отвърнал Жофроа.

Тогава Реймон подготвил пътуването си. Взел много рицари, оръженосци, капелани и свещеници, хора от всички занаяти, много злато и сребро и тръгнал на път. Жофроа и Тиери го придружавали известно време и яздейки, Жофроа им разказал как открил в планината Брюмборанлион, поставен върху шест колони от чисто злато, саркофага на крал Елинас. Описал им великолепието на мястото, алабастровата статуя на кралица Презина, изправена върху постамент в краката на краля, плочките, кои го тя държала, и какво пишело на тях. Накрая той добавил, че на трите дъщери на този крал била предопределена жестока съдба и че майка му Мелюзина била една от тях — с една дума, разкрил им какво се било случило, както ви го описах в началото на този разказ. Бъдете сигурни, че Реймон го слушал с удоволствие и много внимателно и бил щастлив, когато Жофроа потвърдил, че Мелюзина е дъщеря на крал Елинас и кралица Презина. После се сбогувал със синовете си и те се върнали в Люзинян натъжени от тази раздяла, а Реймон се насочил към Рим, след като предал на Тиери пръстена на Мелюзина.

Реймон яздил до прохода Свети Бернар, преминал го с цялата си свита, прекосил Ломбардия и пристигнал една вечер в Рим на Нероновото поле. На другия ден много рано отишъл в римския „Свети Петър“, където намерил папа Бенедикт управляващ християнството по това време. Когато папата разбрал кой е той, посрещнал го много любезно. Реймон съвестно се изповядал пред него, че е престъпил клетвата пред жена си, и папата му отредил такова покаяние, каквото му се сторило най-справедливо. На следващия ден Реймон предприел обиколка на всички светилища в Рим и това му отнело осем дни. Тогава отишъл да се сбогува с папата и му казал.

— Свети отче, не мога да се надявам, че ще бъда щастлив, ако се върна и завърша живота си в моя край, така че смятам да се оттегля в отшелничество в Арагон.

— Вървете и нека Светият дух да ви придружава — казал папата.

Реймон се поклонил пред него, целунал му нозете, а папата му дал благословията си. После се върнал в жилището си и заповядал да приготвят бързо конете и товара. Нямам намерение да изброявам всички спирки по неговия път, но в крайна сметка пристигнал в Тулуза, където платил щедро и освободил всичките си хора с изключение на един свещеник и един секретар. Написал писма, запечатал ги и ги изпратил на Жофроа и бароните си в Поату. В тях казвал, че Жофроа трябва да получи клетва за вярност от бароните и те да го приемат като свой господар. Неговите служители си тръгнали много нажалени.

На четвъртия ден тръгнал за Монсера и стигнал Арагон, където посетил църквата и килиите на отшелниците и мястото му се сторило много свято.

[1] Митично животно — еднорог, кон (Б.пр.) ↑

Историята твърди, че докато Реймон бил жив, Жофроа и брат му Тиери го посещавали в Арагон един път в годината. Веднъж, когато наближил моментът да отидат да го видят и Тиери бил пристигнал в Люзинян, за да могат двамата братя да тръгнат на по-следващия ден, се случило нещо, което много ги изненадало — върху крепостните стени се появила змията и всички могли да я видят. Направила три обиколки и спряла върху поатуската кула, започнала дълбоко да въздиша и така да ридае, че на хората им се сторило, че чуват женски глас (какъвто бил и в действителност). Жофроа и Тиери били обхванати от състрадание, защото знаели, че това е тяхната майка и разнежени от гледката, започнали да плачат. Като ги видяла да ронят сълзи, тя се извила към тях и издала толкова ужасен вопъл, че всички помислили, че крепостта ще се срути. После им се сторило, че змията тихо плаче. След известно време отлетяла и отишла направо в Арагон. Опашката й била невероятно дълга, на сребристи и лазурносини ивици.

Същия ден тя се появила в Монсера. Игуменът и монасите я видели. По това време Реймон бил много болен, бил направил завещанието си и оставил големи богатства на църквата и двамата си служители. В него посочвал мястото, където желаел да бъде погребан.

Да се върнем на Жофроа, Тиери и всички останали, които били много учудени и се питали какво може да означава това появяване на змията. Тогава един от бароните, който бил присъствувал на раздялата между Реймон и Мелюзина, казал:

— Аз бях там, когато майка ви си тръгна и каза сбогом на баща ви. Каква тъжна раздяла! Всички плачеха от съчувствие. Но трябва да знаете какво каза — че винаги, докато свят светува, тя ще се появява три дни преди тази крепост да смени господаря си или преди да умре някой от нейния род — ще се появява и в Люзинян, и на мястото, където ще настъпи смъртта. Бъдете сигурни, че съдейки по посоката, в която пое вашата майка, като стъпите в Монсера, ще научите за смъртта на баща си.

Двамата братя пристигнали там, снабдени с черни траурни дрехи за себе си и за придружителите си. Настанили хората си в селото и там научили, че баща им е мъртъв и че змията се е появила. Те открили, че това се случило в същия ден, когато била видяна в Люзинян, а баща им починал два дни по-късно.

На следващия ден пристигнали кралят и кралицата на Арагон, графове, барони и прелати, както и много други благородни дами и девойки, множество жители от големите градове на района. Жофроа, Тиери и техните придружители в богати траурни дрехи, се приближили до краля на Арагон, принцовете и прелатите.

Игуменът застанал между тях двамата и им казвал имената на присъствуващите. Можете да бъдете сигурни, че Жофроа и Тиери се поклонили учтиво пред краля и кралицата на Арагон и всички барони на страната, благодарейки за честта, която оказват на тях и техния баща. Нека бог се смили над душата му!

След службата погребали тялото, а красивата и богата гробница според обичая на тази епоха запечатали. Състояло се великолепно пиршество.

И от този момент нататък всички считали Жофроа за законен господар на Люзинян, където той останал да живее и сторил много добрини. Наредил да възстановят манастира в Майозе — по-голям и по-богат отпреди. Настанил в него сто и двадесет монаси с добри ренти и било решено те винаги да се молят за душите на Реймон, Мелюзина и всички техни потомци. Жофроа поръчал да направят на входа негово изображение в естествена големина толкова сходно, колкото било възможно.

Историята разказва още, че Юриан станал всемогъщ господар на Кипър, както и неговите наследници по-късно; Гион също — в Армения; Рено — в Бавария, а потомците му впоследствие били всемогъщи крале; Антоан — в Люксембург; Йод — в Ла Марш; Реймон — във Форе; Тиери — в Партьоне, и Жофроа — в Люзинян. Така завършва достоверната история на благородния род Люзинян в областта Поату. Вие научихте също кои произхождат от тях. От този род са произлезли още, както това е отразено в старите хроники — родът Пемброк в Англия, Камбриер — в Арагон, Сасьонаж — в Дофине, Ла Рошфуко и Кадияк.

Това е краят на историята на рода Люзинян; Но тъй като кралете на Армения произхождат от него, искам да ви разкажа едно приключение, което се случило на един от тези крале.

Хрониката съобщава, а аз също съм чувал да се разказва, защото историята се шири навсякъде, че много години след смъртта на Гион имало един крал в Армения, който бил хубав младеж, кипящ от сила, с енергичен и решителен нрав, много умен, пламенен и смел като лъв. Този крал научил от пътуващи рицари, че във Велика Армения имало един замък, където живеела най-хубавата жена на света. Тази дама имала ястреб и ако някой рицар от благороден произход успее да бди над него, без да заспи нито за миг в продължение на три дни и три нощи, тя Щяла да му се яви и да му даде някакъв дар, какъвто той пожелае, и това можело да бъде всяко благо от този свят с изключение на нейното тяло — греха на плътта.

Кралят бил в разцвета на силата, красотата и уменията си и казал, че ще отиде в замъка на тази жена и ще пожелае нея самата. Впрочем това можело да стане само веднъж в годината — два дни преди Свети Жан и изпитанието продължавало през деня, на другия ден и на по другия ден — деня на Свети Жан. Ако някой успеел да остане буден през тези три денонощия, дамата се появявала на четвъртия ден сутринта и му дарявала това, което желаел.

Кралят се подготвил за път по море с хубава свита и пристигнал до Замъка на ястреба две нощи преди празника на Свети Жан. Заповядал да опънат красива шатра пред замъка, вечерял с удоволствие и спал до изгрев-слънце. Въоръжил се и се сбогувал с придружителите си, огорчени от раздялата, защото смятали, че никога не ще го видят отново. И той тръгнал за замъка. Когато пристигнал на входа, един старец, облечен в бяло, се приближил и го попитал кой е. Той отвърнал:

— Моля да бъда подложен на изпитанието на замъка.

Достойният старец му отвърнал:

— Бъдете добре дошъл и ме последвайте. Ще ви отведа там, където става това.

— Много благодаря — отвърнал кралят. — Аз съм готов.

Тогава старецът тръгнал напред, а кралят го следвал. Те преминали по моста и през вратата, а кралят се учудвал на богатството и изяществото, които се разкривали още от двора. Старецът се изкачил по стълбите, а те водели до главната зала. Когато стигнали там, видели в единия край пръчка, направена от рог на ликорна, облечена в парче кадифе — ястребът бил кацнал там и до него имало покривало. Старецът казал на краля:

— Приятелю, ето изпитанието, на което подлагат хората в този замък. Ще ви кажа в какво се състои — щом сте дошли дотук, вие трябва да бдите над този ястреб, без да заспивате три дни и три нощи. Ако съдбата е благосклонна към вас и ви помогне да издържите това изпитание, господарката на замъка ще се появи на четвъртия ден. Поискайте й дар, какъвто желаете, отнасящ се до нещата от този свят, с изключение на нейното тяло, защото него не ще можете да получите. Това желание ще ви донесе нещастие. Трябва да го знаете и добре си помислете. А ако ви се случи да заспите през тези дни, ще останете тук до края на живота си. Така че бъдете нащрек.

След като произнесъл тези думи, старецът си тръгнал, а кралят останал сам и взел да се наслаждава на ценните предмети, които виждал навсякъде около себе си. После съзрял сложена маса, покрита с бяла покривка и отрупана с вкусни ястия. Тръгнал натам и взел по малко от това, което най-много му се услаждало. Нахранил се умерено и пил само веднъж, защото знаел, че прекаленото ядене и пиене кара на сън. След това обходил залата, където видял фрески, разкриващи различни събития, с обяснителни надписи отдолу. Между другото била представена от начало до край историята на крал Елинас Шотландски, Презина и трите им дъщери… Кралят с голямо удоволствие изчел всички надписи. Така в приятни занимания изминали трите дни в замъка. Тогава кралят открил една много хубава стая — вратата й била отворена. Влязъл и се огледал. Видял една фреска, изобразяваща много рицари, облечени в ризници, украсени с техните гербове. Отдолу били изписани имената, родовете и страните, от които идвали, а над тях пишело: „В еди-коя си година този рицар бдя над ястреба, но заспа, така че докато е жив, ще остане като придружител на господарката на замъка. Нищо не му липсва, само му се отказва правото да замине.“ Между тези рицари имало три празни места, там били изобразени три щита с гербовете на рицарите, а под тях били изписани имената им, от какъв род произлизали и откъде идвали, а отгоре се четял следният надпис: „В еди-коя си година този благороден рицар бдя над нашия ястреб както трябва и си тръгна с дарението, което пожела.“

Кралят дълго останал в залата, без да заспи. Разбрал, че доста време е изминало, излязъл и видял, че слънцето е ниско над хоризонта. Така прекарал и тази нощ до сутринта.

Зората се пукнала, започнал денят и при изгрев-слънце пристигнала господарката на замъка в толкова елегантна и великолепна рокля, че кралят се смаял и от красотата на жената, и от разкошното й облекло. Тя го поздравила и му казала:

— Рицарю, бъдете добре дошъл. Вие смело понесохте изпитанието, на което бяхте подложен. Поискайте ми дар, какъвто желаете, отнасящ се до нещата от този свят, но да не е нещо лошо и несправедливо, и вие ще го получите.

Ала целият пламнал от любов към нея, кралят отговорил:

— Госпожо, кълна се, че не искам нито злато, нито сребро, нито земи, нито собственост, нито градове, нито замъци или области, защото, благодаря на бога, съм много богат и това ми стига. Но искам да се ожените за мене.

Чувайки го да говори така, господарката на замъка много се ядосала и му казала:

— И таз добра, кралю! Що за глупост! Тази молба не може да се удовлетвори. Поискайте ми нещо друго, защото подобен дар не ще получите.

— Вие трябва да удържите обещанието, дадено на хората, издържали изпитанието на този замък, тъй като аз направих това, което трябваше да се направи.

— Бога ми, не отричам — казала дамата. — Но поискайте нещо разумно, защото мен не можете да притежавате.

— Добре тогава, не искам друг дар и не ще ви моля за друго — отговорил той.

— В името на бога, кралю — изкрещяла тя, — ако още настояваш, ще ти се случи нещастие, както и на твоите наследници, а те с нищо не са го заслужили.

А кралят отвърнал:

— И все пак, не желая нищо друго освен вас. Дойдох тук само за това.

Когато видяла, че той не променя решението си, тя се ядосала и казала:

— Окаяни глупако, у теб липсва уважение към мен и ти загуби правото да получиш какъвто и да било дар, така че рискуваш да останеш тук завинаги. Нещастнико, ти не произхождаш ли от крал Гион, син на сестра ми Мелюзина? Аз съм твоя леля и ти си толкова близък на моето семейство, че дори да бях се съгласила, църквата не ще го позволи.

И тя му разказала цялата история, така както ви я разказах аз в главата за крал Елинас, а и в историята на рода Люзинян. Тогава хубавицата добавила:

— Бедни кралю, твоята глупост ще ти донесе нещастие. Поради неразумното ти поведение ти и твоите хора ще видите как намаляват земите, владенията и наследството ви до девето коляно. Твоят девети наследник, който ще носи името на едно диво животно, ще загуби кралството, което управляваш. Върви си сега, защото не можеш да останеш повече тук.

Тези слова, вместо да го накарат да се откаже от неразумното си желание, тласнали краля още по-далеч — опитал се насила да вземе господарката. Мелиора като че се стопила във въздуха, а той почувствувал, че като дъжд отвсякъде се стоварват върху него яки удари и юмруци и целият станал в синини, а после ръцете го изхвърлили грубо от крепостта и го извлекли отвъд границите на областта. Ала той не могъл да види кой така го подредил. Станал, проклинайки човека, който му бил казал за съществуването на това изпитание, и деня, в който дошъл да се подложи на него. Тогава пристигнали хората му. Те видели, че не се връща в такъв вид, в какъвто бил заминал, и го попитали:

— Ранен ли сте, господарю? Бихте ли се там? И къде бяхте?

— Леко съм ранен, но не съм се бил. Просто ме напердашиха, но не знам точно кой, защото никого не видях. Но ударите ги усетих! Щом не съм си отмъстил, значи не е имало битка. Защото да понасяш удари, не означава да се биеш. За битката може да се говори само ако има отпор.

Малко след това кралят заповядал да вдигнат шатрата му и тръгнал по море, за да се върне възможно най-бързо в къщи с натежало от думите на Мелиора сърце. Страхувал се, че е загубил шансовете си за щастие, но внимавал да не се разкрие пред придружителите си. И все пак, когато бил на прага на смъртта, проговорил пред един от братята си, който трябвало да наследи кралството след него. Той му поръчал да управлява разумно, защото това ще му е необходимо.

Този крал, за когото ви говорех, не познал вече радостта. Царувал дълго, но от ден на ден положението му се влошавало. Накрая умрял и неговите наследници изпитали големи затруднения, както впоследствие се разбрало, а и още може да се види.

Свърших да ви говоря за кралете на Армения. Тяхната история е приключена. Очевидно е, че те произхождат от благородния род на крал Елинас Шотландски и от рода Люзинян. Денят, в който моят разказ беше завършен — 7 август 1393 година, — този род още съществува. Кралете на Кипър и на Армения носят гербовете на Люзинян и имат за боен вик и име „Люзинян“.

Разказах ви, съобразно автентичните хроники и действителните истории, как е била основана благородната крепост Люзинян в Поату. Описах ви аристократичния и могъщ род, произлязъл от благородните личности, които са я построили.

Оттогава тази прочута крепост е преминала в толкова ръце, че в крайна сметка беше законно завоювана с оръжие в ръка от високопоставения, могъщ и благороден принц Жан, син на краля на Франция, херцог на Бери и Оверн, граф на Поату и Оверн, моя уважаван господар, който ми поръча да съставя този малък трактат, използувайки хрониките, които ми бяха поверени от него и от някои други хора. А аз винаги съм имал желание да направя всичко възможно, за да му доставя удоволствие, и се постарах да напиша тази история в проза възможно най-добре.

Също моля моя създател, благородния ми и могъщ господар, да намери този разказ приятен, както и неговата благородна сестра Мари, дъщеря на краля на Франция, херцогиня на Бар и маркиза на Пон, моя многоуважавана господарка, както и благородния маркиз на Моравия, техен първи братовчед, който пожела тази история да му бъде изпратена. Моля бога тя да се хареса на всички, които ще я четат или слушат. Бъдете сигурни, че що се отнася до мен, аз я считам за вярна.

Също се твърди със сигурност, че откакто е пост роена тази крепост, по пътя на размяната, наследството или завладяването, не е оставала в продължение на пълни тридесет години в ръцете на някой, който не принадлежи на Люзиняновия род по майчина или по бащина линия. И както казах по-горе, когато тази крепост трябва да смени господаря си, три дни преди това се появява змията.

Лично аз чух моят господар да разказва факти, които научил от Крезуел. По времето, когато крепостта бита управлявана от Крезуел от името на англичаните и малко преди той да я предаде на моя господар, който я бил обсадил, една нощ, докато спял до съпругата си Александра, видял, че пред него се появява удивително голяма змия с опашка, по-дълга от два метра, в сребристосини цветове. Той не могъл да разбере откъде е влязла, защото всички врати били затворени и били залостени с железни прътове. Змията ударила с опашката си по леглото, без да им причинява болка. Той уверил господаря ми, че никога не бил изпитвал такъв страх. Изправил се, взел меча си, опрян до леглото, но в този момент Александра му казала:

— Как така, Крезуел, нима се страхувате от тази змия, вие, който сте видели толкова неща? Това сигурно е господарката на крепостта — тази, която я е построила. Знайте, че няма да ви стори зло. Тя идва да ви предупреди, че трябва да се откажете от тази крепост.

И Крезуел добавил, че Александра не изпитала страх нито за миг, но той не бил толкова спокоен. А малко след това змията приела образа на висока жена с изящна външност, облечена в груба вълнена рокля, пристегната под гърдите. Носела и бяла кърпа на главата си по някогашната мода.

Както ви казах, Крезуел се заклел пред господаря ми, че я е видял. После тя седнала на една пейка до огъня. Ту се обръщала към леглото с гръб към огъня, така че можели да я огледат и им се сторила много красива, ту — към огъня. Не оставала дълго неподвижна. Крезуел твърдял, че докато била там, бил обзет от ужас.

Това продължило до един часа преди настъпването на деня. Тогава тя се преобразила отново на змия и започнала пак да удря с опашка около леглото и по краката им, без да им причинява болка. После си тръгнала и те изведнъж престанали да я виждат, но не разбрали къде е отишла.

Чух това от моя господар и много други потвърдиха, че Крезуел му го е разказал и му се е заклел с всички клетви, които може да даде един честен човек. А скоро след като видял змията, крепостта била предадена на моя господар — нека бог му дари радост, както и на потомците му!

С това Жан д’Арас завършва благородната история на рода Люзинян.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

Заслуги