РОДЖЪР ЗЕЛАЗНИ

СИЛАТА, ЩО ПРЕЗ СХЕМАТА ВОДИ ТОКА

Част 10 от „Вариации на тема еднорог“

Превод от английски: Росица Панайотова, 1999

chitanka.info

Не харесвам този разказ. Той е кратичък и е тук поради особена причина. Малко пъти в живота си съм писал нещо, преди да е трябвало да го правя; което означава, че то си стоеше във фурната, а аз го извадих и сервирах преди да се е сготвило напълно. Поиграх си с известно количество идеи, включително изкуствена интелигентност, травма от детството и контрол над съзнанието, и се надявах да сътворя строен и прилично изработен разказ, с определена дължина. По това време живеех в Балтимор, и през същата година Фред Пол трябваше да бъде почетен гост но Балтикон, местен клуб за фантастика. Бях поканен да го интервюирам като част от програмата. Направих го, а след това той благосклонно отведе мен, Джуди и още един приятел на вечеря в Милър’с, един от любимите ми местни ресторанти.Докато вечеряхме, той ми поиска разказ за колекцията, която събирал. Аз откликнах с охота, но мозъкът ми бе пълен с хрумванията, отпреди това. Съответно, реших да ги употребя, и написах тази история. Както казах, не бях напълно удовлетворен от прекалено схематичното представяне на някои от тези идеи в нея. Но се получи нещо любопитно. Истинската история започна да изкристализира, докато пишех тази — история, както си я представих, прекалено дълга, за да успея да се вместя в крайния срок на Фред. Истинската история трябваше да бъде У дома си е палача, една от най добрите ми новели. И тя е, все пак, една вариация: Упражнение за раздвижване, разказ, чието написване послужи за направата на нещо по-добро. Ако не бяха Балтикон и Шатобрианът, и Милър’с, следващата история, никога нямаше да съществува и и не знам какво щеше да стане с … Палача.

…И бях прегазен от сила, превъзхождаща моята собствена.

Впечатление за подводен каньон: гигантски стар талвег; беззвездна, безлунна нощ; мъгла; ивица плаващи пясъци; ярка горна част на фар високо над мен.

Движех се през Каньона на Хъдсън, проучвах утаечните пластове, прониквах надолу през тинята и калта, забивах сондата отново и отново. Анализирах и записвах същността, плътността и разпределението на различните пластове в накрайника на сондата; след което я промивах, отивах към следващото възможно място и повтарях всичко; ако данните даваха надежда, започвах да копая дупка — по трудния начин — и когато я изкопавах, заставах на дъното и вземах поредната проба; най-често не се налагаше: беше пълно с пукнатини, дълбоки цепнатини и дупки, причинени от ерозията. От време на време хвърлях някое подходящо парче подходящо в мелачката в центъра на тялото ми и топилната пещ го превръщаше в сила; от време на време заставах неподвижен, подхранвах огъня и усещах налягането на 270 метра стълб от Атлантически океан; и излъчвах електромагнитни вълни, минавайки през видимия спектър и отвъд него, излъчвах звуци, и долавях отраженията им.

За момент загубих дъното под краката си. Наместих се и възвърнах равновесието си. След това нещо в мен потрепери, и в един много кратък миг от действителността усетих раздвоение, две съзнания. Разгърнах сетивна мощ, неизползвана досега от мен — повече като рефлекс, отколкото съзнателно — и локализирах смущението с абсолютна точност в мига, когато ефектите й се проявиха.

Течението ме помете от талвега и ме блъсна в каменната стена, струпана от лявата ми страна, започна да ме лашка и подхвърля от единия до другия край на коритото, след което непреодолимото налягане на калната вода ме отнесе надолу по течението. Локализирах епицентъра на земетресението на около шестдесет и два километра на юг-югоизток. За да допълни впечатлението за подводен каньон: тежък прашен смерч; загаси светлината на фара.

Не можех да повярвам на късмета си. Бях попаднал в плен. Бил съм пометен в кладенец с над шестдесет километра в час, заровен в кал, затрупан, подмятан, дърпан, обръщан, отново изравян, притискан, въртян, пускан на свобода и отново закопаван в дълбините на бездната. Записах всичко. По едно време се смяташе, че подводните каньони представляват останки от сухоземни каньони, формирани в ледниковата епоха, и залети с вода при повторното издигане на моретата. Но това становище е било прекалено крайно. В ледовете е трябва да бъдат заключени невъзможно големи количества вода, за да запълнят дълбочините до такава степен впоследствие. Хийзън и Юинг от Ламонт бяха тези, които фактически издигнаха първите основателни предположение, че причинители са плътните течения, въпреки че други като Дали вече го бяха предположили преди тях; и мисля, Хийзън бе казал, че никой видял плътно течение на живо не би могъл да оцелее. Разбира се, той е имал предвид тогавашното ниво на развитие, отпреди няколко десетилетия. Все пак, аз се почувствах извънредно щастлив, че положението ми позволява да се възползвам от всички предимства на този шок, да регистрирам силите, посредством които са били издълбани и изгладени стените на каньона, плътността и скоростта на частиците, температурните скокове… От въодушевление издадох почукващ шум.

И тогава, отново долових някъде много надълбоко в съзнанието си онова разцепване, затормозеното двойно съзнание, като че ли всичко излиза леко от фокус, и всяка мисъл е сама за себе си, бързо прелитаща сянка. Странното усещане се задълбочи, страничните мисли се сплетоха в нещо цялостно, нещо, което ми убягна, потъна в мъгла и изчезна. След като премина, се почувствах цялостен по някакъв особен начин, вътрешната самота ми бе достатъчна и ме дари със степен на контрол, която никога не съм осъзнавал, че притежавам. Разпрострях съзнанието си с непознат досега далечен обхват и продължих да изследвам надалеч и още по-надалеч…

Направих предпазливо усилие да възвърна стабилността си, като разбирах, че дори и аз бих могъл да бъда унищожен. Колко невнимателен съм бил! Течението можеше да се възседне и така да те отнесе чак долу до равнините в бездната. Продължих да изпробвам степента на познанието си, напредвайки, припуквайки при всяко ново откритие.

— Леко, Дан! Виж какво шоу прави. Остави го!

— Май си прав, Том.

Той се облегна, свали стереовизьора и разкопча каишките на телефактора. Свали специалните ръкавици, чрез които сетивната информация се предаваше посредством микроминиатюризирани турбо-въздушни предаватели; размота ремък след ремък, разкачи силовата и двигателната обратни връзки. Том отиде до него и му помогна. Когато свършиха, обвивката на телеоператора увисна в U-образната вътрешност на конзолата подобно на изкормено ракообразно. Дан попи потта от челото си и прекара пръсти през косата си. Том му помогна да се измъкне от кабината и да седне на един стол пред монитора.

— Потиш се като свиня. Сядай. Да ти донеса ли нещо?

— Остана ли кафе?

Да. Минутка.

Том напълни една чаша и му я подаде. Разположи се наблизо в другия стол. Двамата мъже се обърнаха към екрана. Той показваше същото вихрено течение, калта и скалното струпване, наблюдавани от Дан във визьора на шлема. Но сега, тези неща бяха просто обекти. Вън от дистанционната манипулаторна система, той вече не беше част от тях. Отпи от кафето си и продължи да разглежда течението.

— … Ето това е късмет, — каза, — Да се натъкнеш на нещо подобно и то от първия път.

Том кимна. Лодката се полюшваше леко. Конзолата издаде глух звук.

— Да, — каза Том, хвърляйки един поглед на индикаторите, — това е премия, вярно е. Виж това кално течение! Ако уреда му устои, значи ще успеем по целия маршрут.

— Мисля, че ще успее. Изглежда вече се стабилизира. Този мозък наистина функционира. Докато боравех с него, просто усещах работата на малките тунелни невристорни съединения, и формирането на собствени вътрешни връзки. Освен това му предадох достатъчно желание за работа, а и той вкара достатъчно данни… Той оформи свои собствени пътеки. Той… се научи. Когато започна земетресението, предприе независими действия. Вече почти не се нуждае от мен.

— Освен, за да го научиш на нещо ново, ако пожелаем впоследствие да го използваме за друго.

Дан кимна разсеяно.

— Да…И все пак, докато е под контрола ти, се дивиш на това, което научава сам. Усещането беше особено… когато осъзнах, в крайна сметка, че е стигнал до неговия си еквивалент на познание. Когато взе решение сам, за да се приспособи към слабия първи шок. Виж сега как сам контролира състоянието си… Той знае какво става.

— Виж! Направо можеш да видиш проклетите малки завихряния! Движи се с около седемдесет километра в час и тази тиня продължава да се върти все по-бързо. … Трябва да е било наистина страхотно да чувстваш как я преодолява.

— Доста особено беше. Точно когато се случи, усетих все едно… докоснах нечие друго съзнание. Боя се, че не мога да го изразя другояче. Беше все едно до моето собствено съзнание внезапно просветна нечие друго напълно реално, там долу и като че ли осъзнаваше моето съществуване, просто за секунда. След това всеки от нас тръгна по пътя си, и смятам, че момчетата от невропсихото и кибернетиците са били прави. Мисля, че сме създали изкуствен интелект.

— Това направо ме смразява, — каза Том, водейки си бележки. — Не беше ли един швейцарец, който още през деветнадесети век пръв се е позовал на плътните течения, за да обясни как калта от Рона се е озовала в Женевското езеро — това видя ли го!? Откъсна цяло парче от стената! Йее, уцелихме страхотен водовъртеж.

— Ако стигне до равното, веднага искам проби. Разполагаме с последни проби, и те трябва да са в състояние да ни дадат дълбочината на седиментните отлагания в този склон. След това, ако можеш, пак го върни, където беше, за проби, които да сравним с тези, които взе преди малко. Аз…

— чудя се какво ли мисли за себе си… и за нас?

— Откъде ще знае за нас? Знае само това, което си го научил, и каквото научава в момента.

. Там той ме почувства, точно накрая. Убеден съм.

Том се засмя.

— Наречи го тогава част от религиозното му осъзнаване. Ако стане много своенравен, можеш да го сразиш с гръмове и мълнии. … Май наближава седемдесет и два!

Дан допи кафето си.

— Нещо странно ми хрумна току що, — каза след няколко секунди. — Ами ако някой върши с нас същото — контролира ни и наблюдава света през нашите сетива — без ние да знаем?

Том вдигна рамене.

— И защо ще го прави?

— А ние защо го правим с тази машина? Може да се интересуват от плътните течения на тази планета — или от нашите експерименти с подобни уреди. Това имам предвид. Всичко може да е. Няма как да разберем?

— Дай да ти донеса още едно кафе, Дан.

— Добре, добре! Зарежи метафизиката. Просто бях толкова близо до онова усещане с машината… Представих си се откъм подчинената страна на управлението. Но усещането вече премина.

— Този, когото току-що фидирах — се приближи до присъствието ми повече от всеки друг преди него!

— Несъмнено, поради аналогичното изживяване със собственото му фидиране. Интересно е все пак. Остави го на мира за малко.

— Да. Интересно причинно поле. Дава ми пауза за размисъл дали нещо не би могло да фидира и нас?

Доман перегрира.

— Защо нещо ще иска да ни фидира?

— Не знам, И не бих могъл да знам.

— Нека ти донеса една В-зарядка.

— Добре.

Воик отново взе кварцкуба.

— Какво правиш?

— Малка настройка, която бях забравил. Ето. …Дай ми тази В-зарядка.

Те се отпуснаха и започнаха да фекулират.

— Какво правиш, Дан?

— Забравих да го пусна.

— Какво?

— Да му дам пълна автономия, да го пусна. Трябваше да претоваря подчиняващите вериги, за да ги изгоря.

— Ти… Ти… Да. Разбира се. Ето ти кафето. …я виж този склон от тиня!

— Това наистина си го бива, Том.

Почукване. Подхвърлям всяко полезно парче в мелачката си.

Издание: ИК „Бард“

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Основен текст

Допълнителна информация

Заслуги