КОЛИЙН ФОКНЪР

ДИВА ЛЮБОВ

Превод от английски: [Неизвестен], —

chitanka.info

ГЛАВА ПЪРВА

Колонията Пенсилвания

Май 1761 година

Лейди Рейчъл Мороувър мушна ръцете си в меките като кадифе кожени ръкавици и погледна през прозореца. Във въздуха висеше неловка тишина и тя обезкървяваше лицата на пътниците в каретата, която се друсаше по набраздения от коловози път.

— Аз… аз не разбирам, Рейчъл — каза накрая виконт Гифърд Лангстън със силно побледняло лице.

— Говоря сериозно — повтори тя твърдо. — Няма да се омъжа за теб.

Тя пое дълбоко дъх. Беше се заклела, че ще бъде честна с Гифърд, но не искаше да го наранява ненужно. Грешката беше колкото нейна, толкова и негова. Той я беше повел по пътя, а тя го следваше като заблудена млекарка. Мушна кичур от буйната си кестенява коса под копринената пътна шапка.

— Не мога да се омъжа за теб, защото това ще бъде грешка.

Гифърд погледна от Рейчъл към своя братовчед, преподобния Джеймс, който седеше до него, и след това обратно към Рейчъл.

— Но имената ни бяха обявени три пъти в църквата, скъпа моя. Церемонията е всичко друго, но не и формалност — той се прехвърли бързо на отсрещната тапицирана седалка, за да седне до нея и взе облечената й в ръкавица ръка. — Все едно, че вече си моя жена.

Рейчъл издърпа ръката си от неговата, внезапно отвратена от допира му. Тя бавно се извърна от прозореца и сините и очи се спряха върху удивително красивото момчешко лице на Гифърд.

— Не съм ничия съпруга — каза тя решително, — докато не се закълна пред Господа. — Премести поглед към братовчеда на Гифърд, който седеше нервно на отсрещната пейка. — Не е ли така, преподобни отче?

Тъмнокосият мъж се изкашля, изненадан от внезапния поврат в разговора, който беше съвсем приятен до преди малко. Никога не беше харесвал братовчед си Гифърд и сега прие предложението му да отидат заедно при леля им, само защото тя беше сериозно болна. Джон Джеймс трябваше да предположи, че ще бъде въвлечен в нещо неприятно като това. Нещата винаги се обръщаха в неприятна посока, когато беше намесен Гифърд Лангстън.

Преподобният отец си позволи за няколко секунди да огледа младата жена, седнала срещу него. Тя беше истинска красавица — със златист тен, розови устни и великолепна, гъста и лъскава тъмна коса. Но Джон виждаше истинската красота в очите й… в сърцето й… в душата й. Тя беше пристигнала от Лондон преди шест месеца, за да се омъжи за Гифърд и когато я срещна за първи път, Джон си помисли, че тя е прекалено добра за неговия повърхностен братовчед. Както много жени преди нея и тя се беше подлъгала от красивата му външност и красноречието. Беше се подлъгала, но очевидно не за дълго, помисли си той, като се обърна отново към братовчед си.

— Да — отговори той безизразно, — пред Господа — там именно мъжът и жената се съединяват до края на дните си. Нашето правителство, което претендира, че притежава всеобхватна мъдрост, изглежда вярва, че именно то трябва да управлява тези тайнства. Но Господ ни учи, че това не е така.

Рейчъл му изпрати благодарствена усмивка.

Гифърд се намръщи. Тъй като беше очевидно, че добрият божи служител няма да го защити, той предприе друга тактика.

— Наистина ти не говориш сериозно, Рейчъл, любов моя. Два пъти вече каза, че си променила намерението си, но и двата пъти…

— Опомних се — подхвърли тя. — Този път е окончателно. Решила съм го.

— Кажи ми тогава защо не можеш да се омъжиш за мен. Къщата, която построих за тебе, е почти завършена.

Когато докосна бледорозовия й ръкав, Рейчъл настръхна и отново се извърна към прозореца, обгръщайки с поглед панорамата — заобикаляше ги отвсякъде гъста гора в колонията Пенсилвания. Никога, преди да пристигне в американските колонии, не бе виждала такава невероятна красота. Имаше нещо особено в гледката на дърветата, песента на горските птици и опияняващия мирис на хумус, което възбуждаше любопитството й. Тази странна магия я примамваше нощем от леглото, тя сядаше на прозореца, заслушваше се и си представяше как скита измежду вековните дъбове и брястове в някоя звездна нощ.

— Не мога да се омъжа за теб, Гифърд, защото не те обичам.

Рейчъл стисна зъби. Ето това е. Най-после си призна… пред Гифърд, но което е по-важно — пред себе си.

— Да ме обичаш? Разбира се, че ме обичаш. И аз тебе. Струва ми се, че бих умрял, ако не си до мен — той сключи ръце на гърдите си с красноречив жест.

Рейчъл извърна поглед към небето. Само като си помислеше, че някога неговите преструвки й се струваха романтични! Сега те просто я дразнеха. Тя несъзнателно поклати глава. Как се случи така, че Гифърд я измами толкова лесно? Защо не послуша брат си Томас, когато я предупреждаваше, че виконт Лангстън не е за нея? Томас се беше опитал да я предупреди за непочтеността на бъдещия й съпруг. Беше се опитал да й каже, че Гифърд е човек, който се преструва и би изиграл каквато роля пожелаеш, но само до момента, в който постигне своето. Рейчъл обаче се беше заблудила от щедрото му ухажване. Екстравагантните подаръци, вечерите в театъра, откраднатите целувки — всичко това беше скрило истинската му същност зад воал от момински мечти.

— Рейчъл, моля те — настоя Гифърд шепнешком и поклати леко глава, — нека обсъдим това по-късно. Но не пред братовчед ми. Болно ми е, че повдигаш този деликатен въпрос в присъствието на други хора.

Рейчъл издърпа от ръкава си една бродирана кърпичка и попи капчиците пот, покрили челото й. Нарочно беше изчакала да съобщи новината на Гифърд в присъствието на Джон, защото мислеше, че той би могъл да смекчи удара. Може би беше сгрешила. Може би това беше дори проява на малодушие. Мушна кърпичката обратно в ръкава си.

— Няма какво да обсъждаме. Сбърках, като си мислех, че искам да се омъжа за тебе. Няма да повторя грешката и да го сторя.

— Това е работа на брат ти, нали? — Гифърд прекара показалец по русия си мустак. — Слиза на сушата само колкото да напълни красивата ти главица с такива мисли и после отново отплава. Той не ме харесва и знам, че ти е казал да не се омъжиш за мен. Предполагам, че е имал даже дързостта да ме нарече зестрогонец.

— Да — призна тя тихо. — Но Гифърд…

Човешки вик смрази гласа й.

— Боже мой, какво беше това? — измърмори Гифърд, когато каретата се наклони на една страна и той политна върху Рейчъл.

Втори вик раздра въздуха, последван от няколко силни удара, които разтърсиха каретата.

Рейчъл се хвана здраво за седалката, когато колата се разлюля и внезапно излезе извън контрол.

— Кочияшът! — извика тя, когато погледна през прозореца и видя слисана как каретата премина бързо покрай сгърченото тяло на облечения в ливрея кочияш.

Облегна се вцепенено на седалката, стисна здраво очи и започна да се моли това да бъде само един ужасен кошмар — но знаеше, че не бе така. Стрели… От гърдите на кочияша стърчаха индиански стрели с пера.

Рейчъл отвори бързо очи, като чу раздиращия ушите боен вик.

— Направи нещо! — изкрещя тя. — Нападат ни! Индианци! Каретата ще се преобърне!

Вече виждаше диваците, голи червенокожи мъже, които тичаха покрай наклонената на една страна карета и ревяха като диви зверове.

— Отче наш, ти, който си на небето — започна да мърмори отчето, като коленичи на пода на каретата, — да се свети името твое…

— Гифърд — изкрещя Рейчъл.

Но Гифърд трепереше толкова силно, че единственото, което можеше да направи, бе да стисне здраво сребърната дръжка на бастуна си. На лицето му беше изписан ужас.

Тя притисна лице към прозореца, точно навреме, за да види как един от полуголите диваци скача във въздуха.

Каретата се наклони още повече под тежестта на мъжа и бързо започна да намалява скоростта си.

Индианци! Мислите на Рейчъл препускаха. Знаеше, че трябва смирено да се моли, подготвяйки се за това, което щеше да се случи след това, но никакви думи не й идваха на ум. В нея се надигна силен гняв. Да бъдат нападнати от индианци толкова близо до Филаделфия! Невъзможно! Само преди няколко дни Гифърд разказваше на приятели колко безопасна е Филаделфия, въпреки проблемите с французите и индианците.

— Не ни води в изкушение… — продължаваше преподобният Джеймс.

Когато каретата рязко спря, Рейчъл преглътна, за да се освободи от парализиращия я страх. Не беше готова да умре, все още не. Имаше твърде много неща, които искаше да направи в живота си. Искаше да се омъжи. Да обича. Да люлее дете в скута си. Не искаше да умира, особено от ръцете на жестоки диваци.

— … защото твое е царството небесно и силата, и славата завинаги. Амин.

Вратата се отвори с трясък и едно противно лице, боядисано в черно и бяло, се провря през нея. Гифърд се сви от страх. Преподобният Джеймс сключи ръце и наведе главата си в молитва. Рейчъл предизвикателно вдигна очи, за да срещне погледа на червения дявол. Ако ще умира от ръката на този червенокож, тя искаше да види лицето му.

Дивакът крещеше с дрезгав глас някакви едносрични думи, напълно неразбираеми за Рейчъл. Червенокожият сграбчи преподобния Джеймс за яката на палтото и го издърпа от каретата.

— Моля ви, моля ви — проплака Гифърд, — не ни наранявайте. Ние имаме пари. Много пари! Можете да ги вземете! Вземете ги всичките!

С треперещи ръце той измъкна от колана си кесия с пари и я разтърси.

Малко след това червенокожият посегна към Гифърд. Той се опита да отстъпи, но в малката карета нямаше накъде. Препъна се в полата на Рейчъл и падна, като удари челото си на рамката на прозореца. Рейчъл гледаше ужасена как дивакът издърпва от каретата изпадналия в безсъзнание Гифърд и хвърля неподвижното му тяло на земята.

Тя знаеше, че сега е неин ред. Стисна зъби и си изправи точно, когато дивакът сграбчи глезена й.

— Мога да вървя — процеди тя през зъби. Червенокожият излая нещо, като я хвана за ръката и я изви безмилостно. Рейчъл почти се препъна, скачайки от каретата.

— Какво искате? Не сме ви направили нищо лошо! Трябва веднага да ни освободите! Нямате право!

Мъжът с нарисуваното лице я удари силно през лицето и Рейчъл почувства как от ъгълчето на устата й се процеди капка кръв. От устните й се отрони ридание, когато избърса устата си с ръкава на новата си бледорозова рокля, оставяйки кървавочервени петна по нея.

— Йо ра се — каза нарисуваният мъж, посягайки да поглади бузата й.

Рейчъл отскочи ужасена.

— Не ме докосвай — извика тя в лицето му. — Убий ме, но не ме докосвай, мръсно същество!

Другите двама диваци, които стояха наблизо, се изкикотиха, но нарисуваният мъж не се опита да я докосне отново, Рейчъл бързо хвърли поглед от мястото, където лежеше сгърченото тяло на Гифърд, към малкото сечище, където беше спряла каретата. За Бога, къде беше преподобният Джеймс?

При звука на още гърлена реч, тя се обърна към конете, които един дивак с килната и смачкана шапка разпрягаше. Преподобният отец беше коленичил със сключени за молитва ръце и по бузите му се стичаха сълзи, докато двама червенокожи зад него се опитваха да разкъсат дрехите му.

— Спрете! Спрете веднага! — изкрещя тя, спускайки се към братовчеда на Гифърд.

— Бягайте! — извика Джон Джеймс. — Бягайте в името на живота си, лейди Рейчъл!

— Не! — извика тя и сграбчи треперещите рамене на Джон. — Ако се опитаме да бягаме, те ще ни убият!

Един от червенокожите издърпа черния му редингот, а друг изу обувките му.

— Така или иначе ще ни убият — простена Джон.

— Не! Не! Спрете! — изхълца Рейчъл. Тя се извърна към червенокожия, който стоеше най-близо, и заудря голия му гръб с юмруци.

Преподобният Джеймс използва този момент да скочи на крака и да побегне.

— Недей, Джон! — извика Рейчъл, опитвайки се да се отскубне от здравата хватка на червенокожия. — Не бягай, Джон!

Но още докато изричаше тия думи, стрела излетя от лъка на един ирокез, разцепи утринния въздух със свистене и се заби точно в гърба на преподобния Джеймс.

Рейчъл изпищя и вдигна ръце към лицето си, за да не гледа — знаеше, че преподобният Джон Джеймс е умрял още преди тялото му да падне на земята. Когато свали ръцете си, тя видя как кръвта му изтича върху мекия килим от зелен мъх.

— Не! Не можете да направите това! — замоли се тя. — Нищо не сме ви сторили!

— Нищо? — чу зад себе си глас със странен акцент. Рейчъл бързо се извърна в очакване да види бял човек, но бе потресена, защото английските думи бяха произнесени от дивак. Той беше грозен и напълно плешив, с изключение на една черна конска опашка, която растеше от средата на темето му и падаше върху едното ухо — очевидно беше оставена, за да предизвиква враговете. Имаше белег, който преминаваше по цялата му буза и стигаше до ужасно обезобразеното му ухо. Долната устна на Рейчъл потрепери. Черните като въглен очи на дивака бяха изпълнени с омраза… омраза към нея.

— Казвате, че не сте направили нищо — изръмжа той. — Вие убихте моите трима синове, вие изнасилихте и измъчвахте жена ми, а после я нарязахте на парчета, за да не може да отиде на небето. И вие казвате на това нищо!

Рейчъл отстъпи назад.

— Аз нищо не съм направила! Никога не съм виждала червенокож човек досега!

Счупения рог посочи Гифърд, който все още лежеше на земята в безсъзнание.

— Вашите мъже, вашият народ — той плю на земята. — Някой трябва да бъде отговорен. Някой трябва да плати.

— Да плати? Аз мога да платя, имам пари — тя вдигна кичура си, паднал върху наранената й буза. — Пуснете ме да отида във Филаделфия и ще ви донеса пари.

— Пари! — усмихна се подигравателно Счупения рог. — Вие, белите хора, мислите, че парите могат да изкупят злините, извършени за цели сто години!

Когато посегна да я хване, Рейчъл се дръпна наляво, но той сграбчи ръкава на бледорозовата й рокля. По белязаното лице на Счупения рог премина зловеща усмивка.

— Ти си красива бяла жена — кимна той — и освен това смела. Мисля, че не трябва да те убивам.

По лицето й се изписа облекчение.

— Не, не ме убивайте! Пуснете ме да си вървя! — Тя погледна настрани към мъжете, които отвеждаха конете от каретата. Някой в нея разпаряше седалките с нож и сигурно търсеше ценности. — Вземете конете. Моят годеник и аз… ще се върнем пеша до Филаделфия.

Счупения рог премести поглед към сгърчената фигура на Гифърд и след това пак към Рейчъл.

— Да ви пусна? — изсмя се той. — Не, вие идвате с мен.

— Не! — извика Рейчъл, като се опитваше да се отскубне от ръцете му. — Не можете да направите това. Това е отвличане!

— Такъв е животът. По-добре от това, нали? — каза той, посочвайки преподобния Джеймс.

Рейчъл стисна очи за момент, опитвайки се да мисли. Трябва ли да бяга? Щяха да я убият, както направиха това с преподобния отец. Дали не е по-добре да умре бързо, отколкото да живее в очакване кога ще дойде стрелата? Отвори стреснато очи. Ако побегнете сега, нямаше никакъв шанс да оцелее. Но ако изчака… може би този шанс щеше да дойде. Счупения рог размаха широко ръка, давайки сигнал на хората си да побързат. Все още държеше Рейчъл за ръкава.

— Къде ще ме водите? — попита тя. — Ако искате откуп…

— Млъкни, преди аз да съм те накарал да млъкнеш — отговори троснато Счупения рог. — До гуша ми дойде от приказките ти. Мълчи и прави това, което кажа и може би ще си още жива докато стигнем реката Уаташа.

Рейчъл отбори уста, за да проговори отново, но изражението на червенокожия я застави да не продължи. Един от диваците доближи Гифърд и извади назъбен нож.

— Какво прави той? — промърмори тя повече на себе си, отколкото на този, който я беше пленил.

Изведнъж разбра, че дивакът смята да пререже гърлото на Гифърд и се втурна към него, отскубвайки се от ръцете на Счупения рог.

— Не! Не го докосвайте! Оставете го да живее!

Тя стигна тялото на Гифърд и сграбчи голата ръка на дивака. Хвърли поглед назад към Счупения рог.

— Моля ви, не го убивайте!

— Съпруг ли ти е? — попита Счупения рог.

Тя наведе глава.

— Бъдещ… искам да кажа, щеше да бъде.

Счупения рог се замисли какво да избере. Можеше да размени момичето за пушки и уиски. Мъжът… може би за откуп. Освен това, разбира се, белият заложник бе винаги добро забавление за мохоките.

— Той не може да ходи — каза с насмешка Счупения рог, — а ние трябва да се придвижваме бързо.

Рейчъл коленичи и сграбчи главата на Гифърд. Челото му се беше сцепило от удара в рамката на прозореца. Кръвта беше засъхнала, но челото му вече започваше да става виолетово от нараняването.

— Той може да пътува, заклевам се! Моля ви, не го убивайте! — тя потупа бледата буза на Гифърд. — Гифърд, Гифърд, събуди се! — молеше го настоятелно тя шепнешком. — Гифърд, скъпи, ако не се събудиш, ще те убият!

Той простена и клепачите му трепнаха.

— Точно така — подкани го тя. — Събуди се. Потупа бузата му още по-силно.

— Убийте го — изръмжа Счупения рог.

— Не! — тя отново се извърна към Гифърд и го удари силно по бузата. — Гифърд, по дяволите, ако не се събудиш, ще те убият!

Силният шамар накара Гифърд да отвори очи.

— Рейчъл… — промърмори зашеметен той.

— Гифърд, изправи се — настоя тя и, изправяйки се, се опита да го вдигне заедно със себе си. — Ще те убият, ако не станеш.

— Ще ме убият? — погледът на Гифърд бавно се избистри. Споменът за това къде се намира и какво се беше случило бързо премина по лицето му.

— Рейчъл! — той я обгърна с ръце и тежко се отпусна на раменете й — А Джон?

— Мъртъв е! — тя изтри бузата му с ръка. — Няма да ни убият, поне засега, но ти трябва да вървиш. Разбираш ли какво ти говоря, Гифърд?

Тя сграбчи брадичката му и го накара да я погледне в очите.

Счупения рог изкрещя някаква заповед и дивакът, стоящ най-близо до Рейчъл, я бутна напред.

— Гифърд, трябва да тръгнем с тях. Трябва да вървиш сега — каза тя, побутвайки го с усилие напред. — Или никога няма да доживеем до залез-слънце.

ГЛАВА ВТОРА

Слънцето отмираше бавно на западния хоризонт и от него не остана нищо, освен последният замах на четката на художник. Захладня и нощните животни започнаха да изпълзяват от гъсталаците, където почиваха — за да ловуват, да пият вода от бавните ручейчета и да наблюдават хората, които се бяха отправили на север.

Боже мой, никога ли няма да спрат, мислеше Рейчъл и с мъка крачеше напред. Похитителите й бяха нечовешки същества! Нямаше човек, който да може да ходи от изгрев до залез — а и много след това — с такова безпощадно темпо, без да се измори! Никой, освен тези диваци…

Гифърд каза, че са ирокези, но Счупения рог — предводителят на червенокожите, които ги бяха отвлекли, го поправи: те бяха мохоки от народа на ирокезите, хората от Кремъчната страна.

Рейчъл избърса чело с опакото на бледорозовия си ръкав или по-точно с онова, което беше останало от него. През двете седмици, изминали от пленяването й, тя вървеше по дванадесет — шестнадесет часа на ден. Кожените й пантофи бяха вече разпокъсани, а краката й — покрити с мазоли. Лицето й беше изгоряло от слънцето въпреки шапката й. Красивата й утринна рокля се беше превърнала в съдрана мръсна дрипа.

На третия ден от пътуването тя настоя Счупения рог да й даде за малко ловния си нож, за да отреже подгъва на роклята си и да върви по-лесно. Той упорстваше, като мислеше, че тя ще се самоубие. Но Рейчъл само са засмя и отряза красивата някога тъкан, оголвайки прасците си. Не беше извървяла стотици мили през гъмжащата от комари гора, за да се самоубие. В никакъв случай. В онзи момент там, в каретата, когато реши да не бяга, тя направи избора да живее, без значение какво щеше да й струва това.

Рейчъл се обърна уморено и хвърли поглед през рамо. Гифърд отново изоставаше. Ако не вървеше в крак, това със сигурност означаваше наказание. Тя преглътна буцата, която се надигаше в гърлото й. Красивият външен вид на Гифърд беше изчезнал само за един ден. С мръсна коса, с разцепена на две места долна устна, с виолетово-зелена от раните буза, и с лице, покрито с червени петна от ухапвания на комари, той приличаше на някой хлапак от задните улици на Лондон, а не на виконт от известна филаделфийска фамилия.

— Гифърд — прошепна Рейчъл раздразнено. Бяха изминали часове, откакто бяха спрели да пият вода от един кален извор. — Гифърд — махна му с ръка зад гърба си. — Гифърд, хайде!

— Не мога — простена той, а главата му се клатеше наляво-надясно. — Не мога да мина дори и една миля.

Рейчъл хвърли поглед към дивака, който вървеше на няколко метра пред нея. Бяха наредили на Нарисувано лице да я пази, но той се беше заприказвал с индианеца с килнатата шапка. Тя намали крачка, за да я настигне Гифърд и го прихвана през кръста.

— Почти се стъмни. Със сигурност ще спрем скоро. Знам, че е така! — опитваше се гласът й да прозвучи весело.

— И после какво? — попита той с глас, който издаваше, че се намира на ръба на истерията. — Трябваше да им позволиш да ми прережат гърлото и да се беше свършило всичко това.

— Не говори така! — каза му тя и го стисна. — Трябва да продължиш Гифърд, трябва да избягаме от тия зверове. Все някой ще разбере, не ни няма и ще дойдат да ни търсят. Брат ми! Томас със сигурност ще дойде да ни потърси!

Гифърд постави наранената си буза на рамото й.

— Толкова съм уморен, Рейчъл, много по-лесно би било просто да легна на земята.

Колената му се подгънаха. Рейчъл го подхвана за колана на панталоните и го издърпа нагоре. Странно, преди две седмици тя никога не би направила толкова интимно нещо. Но тези две седмици й се струваха два века.

През първите дни на пътуването тя бързо научи, че разглезените нямат шанс да оцелеят. Само за един ден тя се научи да яде полусурови диви зайци с ръце, да се облекчава на самия път, така както мъжете го правеха и да спи на земята — само с парче мъх за възглавница.

— Трябва да вървиш — настоя Рейчъл ядосано и разтърси Гифърд. — Не мога да те нося, Гифърд! Ако легнеш на земята, ще те убият.

— Няма за какво да живея — промърмори той.

— Трябва да живееш, заради мене — спонтанно изрече тя.

Той повдигна глава, за да я погледне.

— Заради тебе? Ти каза, че няма да се омъжиш за мен. Без тебе няма защо да се връщам във Филаделфия. Без тебе аз съм загубен.

Рейчъл изтри челото си със свободната си ръка. Ако имаше нещо, което бе научила при това изпитание, то бе, че със сигурност не искаше Гифърд за съпруг. Той трябваше да се грижи за нуждите й! Той трябваше да я защитава от диваците! Вместо това, още от самото начало всичко беше обратното.

Не, ако оцелееха с Гифърд от този кошмар, тя нямаше да се ожени за него. Приближаването толкова близо до смъртта я беше накарало да разбере колко важен е животът. Някъде в света съществува мъж, който щеше да я обича: Когато избяга — а тя щеше да избяга, — възнамеряваше да намери този мъж. Като имаше предвид положението, в което се намираха с Гифърд, тя не считаше лъжата за голям грях. Ако няколко лъжи щяха да го накарат да остане жив, те си струваха покаянието, нали така?

Рейчъл погали изхапаното от комари чело на Гифърд с върха на мръсните си пръсти. Това, което чувстваше към него не беше любов, а състрадание. Гифърд беше слаб — тя ясно го разбираше сега. Той се нуждаеше от нея, за да продължи да живее.

— О, Гифърд, не се тревожи за това, което казах. Сега трябва да се тревожиш как да останеш жив. Трябва да пиеш и да ядеш…

— Не мога да ям сурово месо! Поопърлени катерички, пълни с кръв — опита се да плюе, но устата му беше толкова суха, че нямаше слюнка.

— Трябва да ядеш, за да поддържаш силите си. И трябва да вървиш. Трябва да правиш това, което ни казват Счупения рог и неговите хора. Просто трябва да издържим, докато ни спасят.

Главата на Гифърд клюмна отново. Слънцето беше залязло и тъмнина обви гората.

— Вече е съвсем тъмно — оплака се той, — а те продължават да вървят.

Рейчъл се сепна, когато някой изкомандва с ръмжене. Беше Нарисувано лице.

— Какс а-а, никакви разговори! — той размаха копието, което носеше, и й показа пътя напред.

Тя пусна Гифърд, като го прегърна за кратко. Забърза напред, докато застигна Нарисувано лице и започна да върви точно зад него, като междувременно внимателно разглеждаше потъващата в мрак гора. Преди повече от седмица беше изоставила надеждата, че тя и Гифърд можеха просто да избягат. Счупения рог и неговите спътници не им даваха никакъв шанс, като ги държаха под око всяка секунда. Освен това къде можеха да избягат? На втория ден след като я плениха, индианците заобиколиха една грубо скована дървена колиба, в която тя предположи, че живеят фермери, но оттогава не беше виждала друга следа от цивилизацията. Щом Рейчъл разбра, че не беше възможно да избяга, тя се вкопчи в мисълта, че някой ще дойде да ги потърси. Брат й Томас със сигурност щеше да научи, че тя и Гифърд не са пристигнали при леля му. И след като открие каретата и тялото на преподобния отец със стрелите, стърчащи от гърдите му, щеше да заподозре, че тя и Гифърд са пленени. Томас вече я търсеше — тя беше уверена в това.

Нощта се спусна над гората с мастиленото одеяло на тъмнината. Луната се показа над върхарите, хвърляйки бледа светлина по лицата на мохоките, които сякаш бяха издялани от камък. Все още продължаваха да вървят, а в стъпките им се усещаше нетърпение. Когато Рейчъл попита Нарисувано лице кога ще спрат да пренощуват, той само изсумтя заплашително. Тя изгуби всякаква ориентация за времето и пристъпваше тежко напред, като от време на време отправяше по някоя насърчителна дума към Гифърд.

Рейчъл беше благодарна за малкото разнообразие, което предлагаше тъмната гора. Вместо да я изплашат, тайнствените звуци изостриха вниманието й. Опитваше се да си представи какво животно издаваше всеки звук и какво означаваше той. Беше очарована от миещите се мечки и опосумите, които прибягваха току пред краката й, и отелените, които изкачаха от храстите, подплашени от хората.

Крякане на пуйка внезапно сепна Рейчъл. Пуйка? Не беше чувала пуйка досега. Пуйките не бяха нощни животни. Птицата изкряка още веднъж и, за нейно учудване, един от мохоките в групата повтори звука със забележителна прилика.

От тъмнината се появиха няколко индианци. Групата спря. Счупения рог заговори с най-високия от посрещачите. Когато се обърнаха и я погледнаха, тя почувства как лицето й почервенява. Зловещата усмивка на Счупения рог я накара да потръпне и да се зачуди колко ли още време ще трябва да мине, преди да й се наложи да се бори за своята чест. Счупения рог и другият мъж поговориха още няколко минути и после групата продължи напред, а Счупения рог изостана, за да върви до нея.

— Влизаме в селището — и каза той с високо изправена глава. — Настроението ми е добро. Гарваново крило ми предложи две пушки, английско уиски и бизонска кожа от великите западни земи в замяна за теб.

Рейчъл почувства как гърлото й се сви. Сърцето й се разтуптя толкова бързо, че шумът я блъскаше в ушите.

— Не можете да ме продавате — успя да каже тя. — Аз съм човешко същество! Не можете да продавате хора.

— Вие не сте хора — каза той подозрително — Ние сме хора.

Той я погледна. Бяха еднакво високи, така че можеше да гледа Рейчъл право в очите.

— Както ти казах, Гарваново крило ми предложи голямо богатство за тебе — той сви рамене. — Но аз си мислех, че ти ще станеш добра жена на Счупения рог.

Кимна, за да потвърди, че идеята му се нрави.

— Ще те взема в моята къща с бялата ти кожа — хвана кичур от косата й и го разтърка между дебелите си пръсти. — Ти и аз ще направим синове, които да се бият с англичаните.

Тя леко се засмя.

— Няма да стана твоя жена! Аз не принадлежа на никой мъж — нито червенокож, нито бял.

— Отказваш на Счупения рог, синът на шамана на клана на Мечките! — сграбчи ръката й и я стисна.

Рейчъл се вгледа в белязаното лице на Счупения рог на бледата лунна светлина. Беше го обидила. Нейният инстинкт за самосъхранение й беше подсказал да се примирява, с каквото й да било — за да оцелее, но тя не можеше да се остави в ръцете на този мъж, независимо от последиците.

— Отказвам.

Той се подсмихна.

— Тогава ще бъдеш продадена.

Той се отдалечи гордо, изпревари другите и отново застана начело.

Гифърд застигна Рейчъл.

— За какво си приказвахте? — попита той.

Рейчъл въздъхна, но това не премахна усещането й за обреченост.

— Предложи ми да ме вземе за негова жена.

— Негова жена? Но ти вече принадлежиш на мене, Рейчъл, обич моя. Ти самата го каза.

Тя се обърна към него.

— Принадлежа? Аз не принадлежа на никого!

Гифърд отхвърли назад кичур от мръсната си коса.

— Исках само да кажа…

— Достатъчно — тя вдигна ръка, като че ли да се предпази. — Стига ми за днес. Моля те, не казвай нито дума повече, нито една проклета дума.

Гифърд замълча и те продължиха да се тътрят един до друг. Скоро воят на лаещи кучета изпълни нощния въздух. Гората започна да се разрежда и, след като преминаха в редица през трънака, те влязоха в селището. Рейчъл спря и Гифърд се блъсна в нея.

— Пристигнахме — прошепна тя.

Нарисувано лице ги блъсна грубо напред. Рейчъл затътри крака, внезапно толкова изплашена, колкото и в деня, когато беше нападната каретата. Няколко мъже и голи до кръста жени се появиха от продълговатите дървени къщички, осветявани от малки огньове.

Те заговориха ядосано и разгорещено в един глас. Рейчъл се отдръпна изплашено назад, тъй като тълпата се спусна към тях. Счупения рог крещеше и се смееше, очевидно горд със своите пленници. Една висока жена с грозна заешка устна погали косата на Рейчъл, а след това изведнъж я дръпна силно и почти я събори на земята.

Гифърд я хвана.

— Ей, стига толкова!

Жената със заешката устна доближи лицето си до Гифърд, като бърбореше на собствения си език и му се смееше.

Разтреперана, Рейчъл покри ушите си с ръце. Страхуваше се, че ще припадне. Беше уморена до смърт, а шумът и бъркотията бяха повече, отколкото можеше да понесе. Всички говореха, говореха за нея и Гифърд. Докосваха дрехите, лицето, гърдите й.

— Спрете, спрете — проплака тя и хвърли поглед по посока на Счупения рог. Накарай ги да спрат!

Счупеният рог пристъпи към нея и няколко индианци му направиха път.

— Промени ли намерението си, бяла Ра-чел? Искаш да те защитя? — той хвана кичур от сплъстената й коса и я повдигна към устните си. — Достави удоволствие на този мъж и аз може и да те направя своя жена — той погледна първата си съпруга, жената със заешката устна. — Достави на този мъж голямо удоволствие и може да заемеш мястото на Хубава жена.

Жената със заешката устна стрелна Рейчъл заплашително с очи.

Рейчъл отмести погледа си от Хубава жена към морето от тъмни очи, втренчени нея в очакване. Чу тежкото дишане на Гифърд. Да откаже на Счупения рог отново, тук в неговото селище, би означавало… Тя повдигна тъмните си ресници.

— Нищо не съм ти сторила, но въпреки това ти ме отвлече против волята ми. Накара ме да бродя из гората повече от две седмици и сега…

Счупения рог я удари силно през устата, като я накара да замлъкне.

— Достатъчно! Или ще приемеш щедростта на този мъж от клана на Мечките, или ще станеш една от другите.

Рейчъл проследи с очи погледа на Счупения рог. Тя чу протестиращия вик на Гифърд. Двама мъже го повлякоха към далечната част на лагера. За първи път видя на слабата лунна светлина и светещите огньове, че имаше хора, които бяха завързани към стълбове, забити в земята… бели мъже и жени.

Рейчъл прехапа долната си устна, за да потисне риданието от ужас, което се надигаше в нея. Значи тя и Гифърд не бяха единствените пленници…

Счупения рог наведе отвратителното си белязано лице на няколко сантиметра от нейното.

— Отново ти казвам. Приемаш ли щедростта на този мъж? Защото, ако не я приемаш ще бъдеш продадена на французите заедно с другите. Продадена като блудница, каквато си!

Рейчъл, погледна към пленниците. Мъжете, влачещи Гифърд, бяха стигнали до мястото и го завързваха за един стълб. Тя погледна обратно към Счупения рог.

— Не приемам щедростта ти — каза тя тихо с явна жлъч в гласа.

Счупения рог замълча, невярващ на ушите си. След това рязко кимна и се отдалечи. Хубава жена и още една индианка веднага се спуснаха към Рейчъл, сграбчиха я за ръцете и я задърпаха към другите пленници. С периферното си зрение Рейчъл видя един мъж, който стоеше в сенките на лагерния огън. Погледът му срещна нейния и за момент щя помисли, че вижда лъч на състрадание в неговите езически черни очи. Тогава той внезапно изчезна подобно на сянка, преминала през съзнанието й и която я караше да се чуди дали въобще го е видяла.

Хубава жена изсумтя и задърпа Рейчъл.

— Хайде! — заповяда тя. — Ела да видиш новия си дом.

Другата жена се засмя.

Те завързаха Рейчъл за един стълб с друга жена — точно срещу Гифърд. Извиха ръцете и зад гърба, наслаждавайки се на нейните викове от болка. След това забързаха китките й една за друга и я оставиха.

За момент Рейчъл остана свита на земята, вцепенена от ужас. Никога през живота си не се беше чувствала толкова самотна, толкова изплашена. Можеше да чуе равномерното дишане на жената, завързана зад нея. На слабата лунна светлина различаваше контурите на тежко отпуснатото тяло на Гифърд.

— Гифърд — прошепна тя.

— Рейчъл… Рейчъл, обич моя…

— Гифърд, какво ще правим сега?

— Не зная — прошепна той в отговор. След това последва пауза и продължи. — Рейчъл, жаден съм.

— Казах ти, трябваше да пиеш там, на последното поточе.

— Поточе? — той се засмя раздразнено. — Това не беше нищо друго, освен бавно течащ отходен канал!

— Това беше вода, Гифърд.

Той изсумтя с презрение и след това отново замлъкна.

Рейчъл пое дълбоко въздух и повдигна брадичката си, за да погледа звездите. Нейната баба винаги й беше казвала, че животът е съдба. В деня, в който се родиш, казваше тя, животът ти се предопределя като на карта от рождението до смъртта. Тя казваше, че всичко е записано на звездите. Рейчъл се чудеше, докато се взираше в блещукащите светли точици, дали й беше писано да умре на двадесет и две години.

Танцуващия ураган се вмъкна в къщата на Счупения рог и застана на входа. Чайка, втората съпруга на Счупения рог, му сервираше ястие от печено еленско месо и подсладени с мед пшенични питки с единствената си здрава ръка. Другата — чукан непотребна плът — стоеше отпусната на хълбока й. Хубава жена бе заета да слага децата на мъжа си, родени от Чайка, да спят на местата им в дъното на къщата. Като видяха Танцуващия ураган, Чайка и Хубава жена сведоха очи, както подобава, като се стараеха да не срещат погледите си с по-високопоставения мъж.

— Урагане — изсумтя Счупения рог, като натъпка едно цяло квадратно парче от царевичните питки в устата си.

— Братко… — това беше обвинение.

Счупения рог вдигна поглед раздразнено:

— Седни, седни — каза той на английски. — Моята жена ще ти донесе храна.

Танцуващия ураган стопи близостта между него и брат му с кратко махване на бронзовата си ръка.

— Не искам никаква храна.

— Тогава поне не бъди груб — продължи Счупения рог на английски, въпреки че брат му говореше на родния им език, както беше прието. — Седни, докато се храня — той се обърна към втората си съпруга.

Чайка бързо остави дървения поднос с храна в краката на съпруга си и се оттегли заднешком, покрай Танцуващия ураган. След това излезе от вигвама, оставяйки мъжете насаме.

Танцуващия ураган приседна пред малкия огън в средата, който хвърляше мека светлина. Нажежените въглени проблясваха тайнствено и осветяваха двамата братя, двамата врагове.

— Довел си още пленници…

Счупения рог се ухили, посягайки за още едно голямо парче еленско месо.

— Хубава бяла кучка, нали? Гарваново крило ми предложи много за нея, но мисля да я задържа за себе си.

— Имаш вече четири съпруги. Ти си алчен човек.

Счупения рог сграбчи с мазната си ръка издутото парче плат, покриващо слабините му.

— Нуждите са ми големи — той се засмя на собствената си шега, облизвайки мазните си пръсти. — Ти самият трябва да си вземеш съпруга, даже две, и тогава ще разбереш нуждите на истинския мъж.

Танцуващия ураган се намръщи.

— Трябва да я пуснеш да си ходи!

Счупения рог вдигна поглед с любопитство.

— Нея?

— Всички, разбира се — отговори Танцуващия ураган, без да се смути.

Дълбоко в себе си се зачуди защо беше казал „да я пуснеш“… Имаше предвид жената, разбира се, смелата жена, която се беше изправила срещу мохоките, макар че те можеха съвсем лесно да я заколят с един удар на ножа.

— Няма да ги освободя, французите предлагат пушки и уиски за жените. От този бизнес се печели.

— А мъжа? Защо го доведе? Французите не плащат за мъжете.

Счупения рог повдигна рамене.

— За разнообразие. Освен това — вдигна той пръст. — Рувил все още плаща за руси скалпове с или без топки.

— Гади ми се от тебе, братко.

Счупения рог хвърли на земята дървения поднос.

— И на мен от теб! Ти си срам за баща ни с твоите женски нрави!

— Всички ни ще затриеш с проблемите, които създаваш, и войните, които водиш — Танцуващия ураган вдигна ръка. — Мохоките ще умрат, шестте народа ще изчезнат. Виждам това в буреносните облаци.

Брат му се изплю в огнището.

— Не виждаш нищо друго, освен това, което искаш да видиш — той се потупа по голите гърди. — Забравяш, че аз също така съм син на шамана, а аз виждам победа. Аз виждам английската кръв да се стича червена по тази земя, докато те не изчезнат.

Танцуващия ураган поклати жлъчно глава.

— Лъжливи мечти, лъжливи надежди. Ти слушаш твърде много това, което ти казват сенките отвъд реката, французите не са с нас. Ние не сме нищо друго, освен маши в битката им с англичаните. И те могат да ни пожертват.

Счупения рог извади ножа от колана си.

— Всеки мъж, който ми противоречи, ще умре в мъки.

Танцуващия ураган погледна настрани. Знаеше, че разговорът е безсмислен. Колко пъти го бе водил с брат си през изминалата година? И винаги стигаше до един и същ извод: Счупения рог мразеше англичаните и не само желаеше да умре, но и да пожертва целия си народ, за да изгонят белите мъже оттук. Танцуващия ураган не можеше да го убеди, че това бе обречена битка. Въпреки че вече бе ходил в градовете и бе видял динамиката на живота там, той все още вярваше, че ирокезите могат да победят англичаните. Не разбираше даже простия факт, че численото им превъзходство правеше този подвиг невъзможен.

Танцуващия ураган се изправи.

— Отново те моля да освободиш затворниците. Всички. Те са невинни.

— Те са бели — Счупения рог се пресегна за плоското шише уиски от кошницата на пода и издърпа корковата тапа. — Следователно те са виновни.

— Ще отида в Съвета.

— Върви. Знаеш какво ще кажат те. Ще кажат, че ти, Танцуващия ураган, сина на шамана, си страхливец. Ще кажат, че не си достатъчно мъж да направиш онова, което би трябвало да сториш, за да защитиш своя народ. Ще кажат, че не ставаш за мохок, щом като не ти стиска.

— Грешно е да се отвличат, да се измъчват, да се убиват и да се продават човешки същества.

— Те не са човешки същества — вдигна рамене Счупения рог, като отпи продължително от бутилката, а след това се ухили — Следователно нищо грешно не е извършено.

— Това не е крайната цел, братко. Достатъчно време стоях настрана и те наблюдавах как отклоняваш нашите хора от правия път.

Счупения рог махна с ръка.

— Наричаш ме братко, но забравяш, че сме само братя наполовина. Твоята майка, Плачеща жена, е от племето лени ленапи — той се засмя тихо. — Следователно, това те прави половин човек, половин брат.

Без да пророни нито дума повече, Танцуващия ураган излезе от вигвама в прохладата на нощта. Остана за момент в сянката на жилището със свити в юмруци ръце, опитвайки се да обуздае гнева си. Какво да прави сега? Как да убеди народа си, че Счупения рог не е прав? Как можеше да ги накара да видят унищожението на народа си така, както го виждаше в сънищата си? Как можеше да ги накара да разберат, че ако не спрат да воюват и се опитат да живеят заедно с белите хора, те всички ще умрат?

Тиха женска въздишка привлече вниманието на Танцуващия ураган и той се обърна към мястото, където държаха пленниците. Видя младата жена, която току-що бяха докарали. Беше вързана за един стълб и се бе унесла в неспокоен сън, свита на земята. Мяташе глава насам-натам и нещо мърмореше.

Танцуващия ураган знаеше, че не бива да ходи при нея. Не трябваше да я гледа, нито пък да говори с нея. Тя щеше да умре или да бъде отведена както другите и той нямаше власт да предотврати това. Самият той се намираше между живота и смъртта сред мохоките, за да дръзне да спаси поне един живот.

Но нещо го привлече към нея, може би нежните черти на лицето й или меката коса, която падаше по раменете й. Когато се приближи; той я чу да казва нещо. Вода. Тя искаше вода. Може би бяха минали часове, откакто за последен път беше пила и Хубава жена със сигурност не си бе направила труда да даде на затворниците храна или вода.

Танцуващия ураган направи рязък завой и пое обратно към жилището си. След няколко минути се върна, носейки съд със студена вода. Без да обръща внимание на това дали някой го наблюдава, той отиде до отвлечената жена и приклекна до нея. Докосна нежно страната й и след това повдигна съда до нейните устни.

Очите на Рейчъл трепнаха. Вода… беше толкова жадна. В просъница тя не знаеше откъде дойде тя и дали не сънува. За нея това нямаше значение. Може би, ако сънуваше, жаждата и щеше да бъде уталожена и тя щеше да спи по-добре.

След като отпи няколко глътки, Рейчъл пое дълбоко дъх. Имаше някой. С мъка отвори очи и срещна същия състрадателен поглед, който я беше следил из двора на селището по-рано същата вечер. — Благодаря — промълви тя, усмихвайки се едва-едва.

— Още? — попита червенокожият мъж на странен, напевен английски.

Усмивката на Рейчъл се разшири. Нейният ангел — спасител беше красив мъж с високи скули и чувствени устни. Кожата му беше с най-красивите оттенъци на червеното, като току-що изорана земя. Ухаеше на бор и на гора, точно след здрач. Изглеждаше толкова нежен.

— Достатъчно — прошепна тя. — Дайте на Гифърд, моля ви.

Клепачите й се затвориха, докато тя се бореше да остане будна.

— Гиф-фърд?

Тя вдигна ръка, посочвайки мъжа, за който някога искаше да се омъжи.

— Моля Ви, дайте на него останалото.

Танцуващия ураган непринудено погали нежно бузата й с върха на пръстите си. Помисли си, че може да освободи тази бяла жена и да я отведе далеч оттук. Можеше да ги спаси от трагедията, която знаеше, че очаква и двамата. Но дългът го задържаше тук. Обичта към майка му, отговорността му за децата в селището го задържаше тук. Знаеше, че трябва да остане и да се опита да спаси своя народ.

Танцуващия Ураган стана и се отправи към другия пленник, все още със съда с вода в треперещата си ръка.

ГЛАВА ТРЕТА

Рейчъл се събуди бавно от непознатите звуци в лагера на мохоките. Жените и децата се занимаваха със сутрешните си задължения и техните гласове изпълваха въздуха. Огнищата пращяха и мъжете тихо се поздравяваха, докато се събираха пред жилищата си за закуска.

Още преди да е отворила очи, Рейчъл почувства топлината на майското слънце, което я огряваше. Ярката му светлина нахлуваше в мислите й, хвърляйки множество игриви зайчета под клепачите й. Вече я болеше главата. Като повдигна бавно миглите си, Рейчъл огледа мястото, където се намираше.

На дневна светлина тя можеше да види, че индианският лагер беше голям, може би с около двадесет жилища, подредени в три редици. В края на редиците се намираха няколко по-малки колиби. Навсякъде имаше червенокожи мохоки. Децата тичаха нагоре-надолу и носеха ведра от кора, пълни с вода, а полуголи жени бързаха да приготвят храна на семейните огнища.

Мъже с обръснати до кожа глави, с изключение на една конска опашка, седяха с кръстосани крака. Някои се занимаваха с нещо, а други бездействаха, но всички чакаха подсладената каша и хляба, които се готвеха в момента, както Рейчъл можеше да долови по миризмите.

Погледът й се премести по-наблизо. На няколко метра от нея среше Гифърд с неудобно подпряна глава на дървения стълб, за който бе завързан. Тя не можеше да види жената, вързана зад нея. Имаше няколко жени — пленнички — една светлокоса жена с жълта долна риза, една млада индианка, чието голо тяло беше едва покрито с парче мръсна, нещавена кожа и една брюнетка с окървавена глава и с очевидно липсваща част от косата. Рейчъл преглътна яда, който се надигаше в гърлото й. Пленниците изглеждаха почти мъртви. Не можеше да не си зададе въпроса — след колко ли време ще започне и тя да изглежда като тях… или по-зле.

Рейчъл облиза сухите си устни, мислейки колко е жадна. Един образ премина бързо през съзнанието й — мъж, индианец, с черни като въглен очи, които я преследваха. Наистина ли беше дошъл при нея през изминалата нощ или тя си бе въобразила всичко това?

Рейчъл стисна силно очи. Беше сънувала толкова странни неща тази нощ. Беше птица, рееща се в небето. После се разрази гръмотевична буря. Тя прелетя през облаците, гледайки отвисоко индианското селище. Навсякъде видя смърт и сърцето й се сви заради хората, които я бяха взели в плен. Измърмори недоволно и отвори отново очи. Не проумяваше как бе възможно да почувства нещо към тези хора, дори и на сън.

— Рейчъл?

Тя незабавно погледна към Гифърд.

— Гифърд?

— Вече е утро, нали? И все още не са ни убили? — промълви той боязливо.

— Все още не — каза тихо тя.

Опасяваше се да не говори твърде високо от страх, че би могла да привлече вниманието на някой от похитителите си.

— Е, благодаря на Бога, че този езичник ми донесе вода снощи, иначе никога нямаше да доживея до сутринта.

Рейчъл втренчи поглед в Гифърд. Следователно не си бе измисляла…

— Някой ти донесе вода снощи?

— Поне едно от онези животни имаше благоразумието да разбере, че не бих струвал нищо като откуп, ако съм мъртъв — той избърса устата си в разкъсаната на рамото си дреха. — Смяташ ли, че можем да се осмелим и да извикаме някой да ни донесе храна и вода?

Рейчъл замислено хапеше долната си устна, докато оглеждаше лагера на индианците. Искаше да попита Гифърд за мъжа, който му беше донесъл вода; но нещо я караше да мълчи.

— Мисля, че е най-добре да кротуваме, Гифърд.

— По дяволите! Аз съм жаден и се нуждая от тоалетна — той погледна към оживения лагер. — Прощавайте! Предайте някой да дойде тук, ако е възможно. Имаме нужди, за който трябва да се погрижим.

Едно момче, което минаваше наблизо с ведро вода, взе една пръчка и я запрати към Гифърд, удряйки над главата му стълба, за който беше завързан. Гифърд се сви и отекна смях.

— Най-добре е да кажеш на твоето момче да спре с бърборенето си или всички ще отидем в казана… — каза тихо един глас зад Рейчъл.

За момент всички замълчаха.

— Какво казахте? — прошепна Рейчъл.

— Чу ме. Казах да го накараш да млъкне, преди да са ни изяли за вечеря. Те го правят, както знаеш. Ядат хора.

Тръпка на уплаха премина бавно по гърба на Рейчъл.

— Името ми е Рейчъл, Рейчъл Мороувър. А вие коя сте?

— Казвам се Дори. Мама ме наричаше Дорийн, но аз реших, че едва ли това е името, подходящо за повлекана като мене. Така че викай ми Дори.

Преди две седмици Рейчъл би била шокирана от такъв разговор. Но сега бе толкова зажадняла за човешки контакт, че не обръщаше внимание коя бе Дори. Очевидно тази жена знаеше нещо за червенокожите и може би щеше да помогне.

— Приятно ми е да се запознаем, Дори. Отсреща е… моят годеник, Гифърд Лангстън.

— Лангстън, така ли? Е, най-добре би било да кажеш на своя капризен мъж, че ако не кротува, онези, мохоките, ще му откъснат мъжките атрибути и ще ги опекат на шиш. Тези индианци са от лошите. Онова копеле, Счупения рог, той е настроил всички. Разядосал е индианците в околността на стотина мили. Виж, според мен, повечето от мохоките са с англичаните. Но тези, сенеките, дето живеят отвъд реката Сейнт Лоренс, те са с французите. Счупения рог е убедил някак си цялото селище да върви по този път. Глупакът мисли… — Рейчъл я чу да се прокашля и плюе на прашната земя, — че той и французите ще затрият всички англичани от северните колонии.

— От… от кога си пленница?

— На тази банда или на последната?

— Нима Счупения рог не те е отвлякъл?

— Спечели ме на зарове. Няколко от ония кресльовци, сенеките, ме откраднаха преди близо година. Те не бяха лоши. Не ме биеха твърде много и бяха къде-къде по-внимателни от стария Джесоп, към който бях закрепостена.

— Била си закрепостена? — попита Рейчъл шокирана.

Желанието на Дори да живее бе очевидно силно и Рейчъл й се възхищаваше за това.

— Продадоха ме в Лондон преди три години, защото откраднах, за да нахраня умиращото си бебе. Вместо да ме обесят или да ме хвърлят в Нюгейт да изгния, бях продадена по договор за седем години. Старият Джесоп ме купи в Кънектикът. Мразех зимите и неговите вонящи на риба ръце, които ме докосваха навсякъде всяка вечер, независимо от това дали кървях или не. Не го беше грижа много за жена му, предполагам… — тихо се засмя тя. — И когато сенеките ме откраднаха, аз си въобразих, че се издигам в този свят.

— А след това тези, другите индианци, те загубиха на зарове при игра със Счупения рог?

— Тъжна история, нали?

— И сега какво? Какво ще прави с нас Счупения рог?

— Жените продава на французите за пушки и пиене.

Рейчъл се поколеба за момент, преди да сниши гласа си, за да бъде сигурна, че Гифърд няма да чуе.

— А мъжете?

— Измъчват ги и най-често ги убиват — каза тя невъзмутимо.

Рейчъл се облегна на своя стълб, затваряйки очи. Проклятие! Вината беше само нейна. Тя беше казала на Гифърд, че ще бъде по-добре за тях да вървят безропотно със Счупения рог. Сега какво щеше да прави… Какво щяха да правят и двамата? Не можеше да позволи Гифърд да умре в ръцете на отвратителните същества!

Когато Рейчъл не проговори, отново, Дори изви ръце, докато успя да докосне голата ръка на Рейчъл.

— Рейчъл, мила.

Рейчъл пое дълбоко въздух. Сега не беше време да се самосъжалява. Ако щяха да се измъкват оттук живи, трябваше да бъдат в състояние да мислят трезво. Тя се усмихна. Докосването на Дори беше успокоително.

— Глупаво беше от моя страна да изплюя това точно сега. Но това си е самата истина. Тези мохоки са мръсни гадове. Преди седмица ги видях как убиха един мъж и изядоха месото му до кости.

— Тогава трябва да избягаме.

— Няма бягство, освен чрез смъртта.

— Не вярвам в това. Нито за миг даже. Брат ми Томас ще дойде да ни вземе. Знам, че ще го направи. Знам, че просто трябва да почакам. Томас ще освободи мен и Гифърд, както и тебе, Дори.

— Ти си лейди, нали така? Имаш пари? Татенце с титла?

— Той е граф, но не е много влиятелен. Защо? — попита тя, не виждайки смисъл във въпросите, които задаваше Дори.

— Говориш точно като човек, който винаги е получавал онова, което е искал. Вярваш в приказки, струва ми се.

— Вярвам във Всемогъщия Отец в неговата защита — каза твърдо тя.

— Е, къде беше неговата защита, когато Счупения рог те отвличаше? Използвай ума си, момиче. Нямаш никой, който да те защити. Нямаш нищо, освен ума си.

— Господ не е и няма да ме изостави…

— Шшт! — прекъсна разговора Дори. — Идва онази кучка със заешката устна. Тя е много подла. Мохоките я наричат Хубава жена, само защото е толкова грозна. Тя е първата жена на Счупения рог. А той има четири. Гледай да не я разсърдиш. Ще ти откъсне езика, без да й мигне окото.

Погледът на Рейчъл се насочи към Гифърд. Тя поклати глава съвсем леко, за да го предупреди. Знаеше, че той имаше намерение да предизвика мохоките. Можеше да види как очите му проблясват високомерно.

Гифърд не обърна внимание на предупреждението й.

— Време беше някой да дойде. Годеницата ми и аз се нуждаем от вода и храна. Време е да станем и да се разтъпчем. Не сме животни, за да бъдем вързани за дървета! — избърбори той високомерно.

— Вода? — Хубава жена се доближи до Гифърд с ведро от кора в едната си ръка и с черпак в другата. — Ето вода — тя загреба щедро и я хвърли в лицето на Гифърд.

Рейчъл задиша тежко.

Хубава жена се обърна към Рейчъл.

— Ти вода? — попита тя, ухилвайки се.

Рейчъл сведе поглед.

— Моля ви — каза тя, като се опитваше да звучи хрисимо.

Знаеше кога да предизвиква хората и кога да мълчи. Годините, прекарани в къщата на деспотичен баща я бяха научили на това. Хубава жена с нежелание загреба още веднъж от водата и я поднесе към устните на Рейчъл.

Рейчъл пи лакомо, без да знае кога ще пие отново. Когато Хубава жена се отдалечи, Рейчъл избърса уста в разкъсания ръкав на роклята и изви шията си така, че да си намокри лицето със студения мокър плат. Чу как Дори пие жадно. След това Хубава жена продължи по своя път.

— Тя отговаря за пленниците — прошепна Дори, когато индианката се отдалечи. — Ако искаш нещо, тя трябва да ти го даде.

— Един… — Рейчъл подбра внимателно думите си. — Един мъж дойде през нощта. С черни очи… — каза тихо тя.

— Черни очи? Всички червенокожи в колониите са такива, мила Рейчъл.

— Бих го познала, ако го видя отново. Той ми донесе вода посред нощ. Той… той беше мил с мене.

— Трябва да си сънувала — присмя се Дори. — Няма доброта в това селище. Те мразят белите. Всички индианци ни мразят, предполагам. Но тези хора, те ни имат зъб. Изглежда преди няколко години е имало нападение, когато мъжете са били на лов. Всички са били избити — и жените, и децата, дори кучетата и конете.

— Не, не съм сънувала. Той дойде при мен. Даде вода и на Гифърд; Гифърд ми каза.

— Странно нещо. Аз съм тука два, може би три месеца и нито един червенокож милосърден ангел не съм срещнала.

Образът на дивака, който й бе донесъл вода, изникна в съзнанието на Рейчъл. В този миг, като че ли извиквайки го от собственото си въображение, тя го забеляза да се разхожда из селището.

Дъхът й секна. Точно цветът на кожата му я хипнотизираше, а също и косата му… За разлика от повечето мъже, които бяха с тези неестествени конски опашки, той се беше облякъл като жена в дебело синьо-черно одеяло, спускащо се върху гърба му. Той бе най-предизвикателния мъж от всички, които някога бе виждала.

Като че ли усетил вниманието и, индианецът се обърна. Голите му бронзови гърди бяха широки, с изпъкнали мускули, ръцете и раменете му бяха изтъкани от сила.

Без какъвто и да било повод, погледът на Рейчъл се спусна към малкото парче плат, което едва покриваше слабините му. Тя преглътна с мъка, уплашена и очарована същевременно от очевидната мъжественост на индианеца. Вдигна бавно ресници и погледите им се срещнаха. За миг почувства състрадание в изражението му… интерес, може би дори похот. Някаква топлина в стомаха й започна да се разлива по нейното тяло. Бързо облиза долната си устна.

Мохокът се намръщи и внезапно се отдалечи.

Лицето на Рейчъл почервеня от срам. Какво ставаше с нея? Тези хора я бяха взели в плен и сега я държаха като затворник! Този мъж беше езичник, изоставен от Бога! Дивак! Как можеше да позволява на мислите си, на тялото си да я предават по този начин?

Против волята си, тя погледна отново към мястото, където той стоеше само преди миг и желаеше да го види все още там.

— Толкова много работа и то без слугиня, съпруже. Не е честно — оплака се Хубава жена на родния си език.

Тя коленичи пред съпруга си и започна да сваля мокасините му. В индианското жилище нямаше други, освен Хубава жена, Счупения рог и спящата им дъщеря, все още бебе, върху купчината кожи.

— Ти даде слугиня на Чайка — втората ти жена, със сакатото крило, а защо не и на мене?

Счупения рог наблюдаваше жена си, докато тя издърпваше мокасините му и разтриваше стъпалата му с дланите.

— Чайка заслужава слугините си. Тя се грижи добре за тях. Последните две, които ти доведох, умряха твърде странно. Чух да се говори, че си удавила малкото момиче от племето шони и че ти, съпруго, си дала на бялата жена отровни плодове.

Хубава жена се засмя, прокарвайки нокът по стъпалото му.

— Те ти бяха хвърлили око, както и ти на тях.

Счупения рог присви очи.

— Следователно, не отричаш, че си имала пръст в тяхната смърт?

— Дай ми друга слугиня да носи вода и щави кожите ти — тя повдигна крака му и го протърка в увисналите си гърди. — Така ще имам повече време да се грижа за моя съпруг както трябва.

Той сви пръстите на краката си, щипвайки кафявото зърно на гърдите и.

— Мога да ти дам една от пленничките…

Тя повдигна крака му и облиза големия му пръст.

— Новата жена. Онази Ра-чел.

— Не. Онази дебелата.

Тя налапа пръста му и го засмука. Счупения рог полегна върху купчината от кожи, като леко стенеше. Той си мислеше за Ра-чел и нейната великолепна кожа с цвят на слонова кост и се опита да си представи, какво ли би било усещането да легне с нея тук, в топлата си къща. Той погледна Хубава жена през притворените си очи. Тя беше добра съпруга и му доставяше удоволствие в леглото, но беше грозна. Разбира се, точно затова се беше оженил за нея. Той прокара пръст по обезобразеното си от белези лице до мястото, където ухото му бе зашито отново. Мразеше физическото съвършенство в мъжете и жените и не можеше да го търпи в неговия дом.

Бялата Ра-чел бе съвършена — съвършена така, както само жените могат да бъдат. Но, разбира се, това можеше да бъде променено, усмихна се той. Хубава жена сега ближеше ходилото на крака му, гъделичкайки го с розовия си език. Той изпъшка и пъхна ръката си под парчето плат, покриващо слабините му.

Нито един мъж не би се заинтересувал от бялата Рачел, ако тя вече не е красива, нали така? Тогава тя би станала притежание само на Счупения рог и на никой друг… Счупения рог направи знак на Хубава жена и тя повдигна полата си от еленова кожа и го възседна.

— Да — промърмори той в ухото й, докато стискаше гърдите й с двете си ръце. — Да, мисля, че ще имаш слугиня.

Очите му трепнаха, когато жена му се настани върху мъжествеността му.

— Ще кажем добре дошла на Ра-чел в нашата къща утре.

— Гифърд! — прошепна Рейчъл възможно най-силно. — Гифърд, събуди се. Трябва да говоря с теб.

Тя наблюдаваше лагера за някакви следи от движение, опасявайки се, че някой може да я чуе. Не долови нищо, освен прашенето на лагерните огньове и тихото мърморене на двамата нощни стражи, които разговаряха на лунната Светлина. Точно зад Рейчъл Дори хъркаше.

През целия ден Рейчъл беше полуседнала, полулегнала под горещото слънце и наблюдаваше мохоките, опитвайки се да измисли как да избягат. Ако тя и Гифърд не се измъкнат оттук, вината щеше да бъде нейна, когато го убият. Нейна беше идеята да дойдат тук, без да се съпротивляват. Следователно, нейна беше и отговорността да изведе Гифърд оттук.

— Гифърд!

— М-м-м? — попита той в просъница.

— Гифърд, чуваш ли ме?

Настъпи кратка тишина, преди да отговори.

— Слушам те, Рейчъл, мила.

— Гифърд, трябва да избягаме. Трябва да се махнем от тези хора, преди да е станало твърде късно.

— Няма как да избягаме — каза той уморено. — Наблюдават ни всеки миг.

Тя поклати глава — не искаше да приеме отрицателен отговор. Трябваше да избяга оттук! През целия ден я преследваше мисълта за индианеца с нежните очи. При вида му, застанал в средата на двора, стомахът й се сви на топка и главата й олекна. С приближаването на нощта тя разбра, че той я плашеше, както и другите, само че по различни причини. Счупения рог, Хубава жена, останалите индианци я караха да се страхува за живота си. Този, другият дивак, я караше да се страхува за душата си.

— Не, не си прав, Гифърд. Има коне, вързани сред онези дървета — тя посочи гората зад тях, като завъртя брадичката си. — Ако успеем да разхлабим въжетата, бихме могли да вземем кон и да се измъкнем оттук.

— Да яздим? Ти видя през каква местност преминахме. Гората е твърде гъста, за да преминем с кон през нея. Няма да изминем и миля и тези червени зверове ще ни хванат!

— Мислих за това, но има пътеки, направени от диви животни. Пресякохме стотици такива. Те са достатъчно широки за един кон. Можем да вземем само един кон и да продължим на изток. Сигурна съм, че ще стигнем до цивилизацията след ден-два.

— Май ти каза, че не трябва да се опитваме да бягаме — в гласа му имаше нотка на обвинение. — Май ти каза, че Томас ще ни намери. Май ти каза, че проклетият ти брат ще ни освободи!

— Тихо! — настоя Рейчъл. — Някой ще те чуе! — Тя пое дълбоко дъх. — Знам, какво съм казала. Но… но не бях права. Не можем да чакаме да се появи Томас. Трябва да се измъкваме сами.

— Аз просто не виждам как можем да го направим, Рейчъл. Изморен съм от липсата на храна и вода. Не знам дали ще мога да пътувам.

— Гифърд, чуй ме! Трябва да опитаме! Това е единственият ни шанс…

Последва още едно продължително мълчание. Рейчъл знаеше, че той обмисля. Накрая отново проговори в тъмнината.

— Казваш, че има коне. Но как ще ги вземем?

— Не знам. Един от нас трябва да се освободи от въжетата и да развърже другия.

Тя си мислеше за нейния индианец и се чудеше дали можеше по някакъв начин да го убеди да развърже Гифърд. Нейният индианец! Боже мой, какво й беше станало, че разсъждаваше така? С мъка се концентрира върху мисълта за бягство.

— Просто трябва да успеем да стигнем до конете, Гифърд. Това е единственият начин.

— Вие двамата сте луди да го мислите — прошепна Дори.

Рейчъл изви пръсти и докосна Дори.

— И ти, Дори, също. Ти трябва също да дойдеш!

— О, не! Не ме вкарвайте в каквито и да било подобни планове. Разбрах, че французите ще преминат оттук след няколко дена. Смятам някой от тях да ме купи. След като веднъж се добера до белите хора, тогава ще се опитам да избягам. Разбира се, човек никога не знае — засмя се добронамерено тя. — Може да ме продадат на някой красив млад французин, когото да харесам. Да бъдеш курва на един французин е значително по-добре, отколкото да бъдеш курва на рибар!

Рейчъл затвори очи и подпря главата си на стълба, за който бе завързана.

— Не мога да те оставя тук, когато тръгнем, Дори.

— Когато тръгнете? Няма да стигнете далеч. Послушайте Дори и стойте мирно — тя сниши глас. — Един да оживее е по-добре, отколкото двама да умрат. Освен това ми се струва, че не обичаш чак толкова Наконтени панталони. Той разговаря с теб по-скоро така, както би разговарял с по-малка сестра, отколкото с жена, която обича.

Рейчъл усети, че се изчервява. Поне за него беше взела мъдро решение. Гифърд й беше казал, че след като документите за годежа са подписани, той има законното право да спи с нея. Когато тя му отказа, той предложи да й подари смарагдова огърлица в замяна на девствеността й. Рейчъл се позабавлява известно време с мисълта дали да му се отдаде преди сватбата. Трябваше да си признае, че бе любопитна да узнае какви са тези задължения на съпругата, за които беше намеквала майка й и за които младите жени се кикотеха, когато се събираха на чай. Но нещо в начина, по който Гифърд й предложи, не й хареса. Нещо не беше както трябва.

— Не разбираш ли, Дори? Трябва да се опитам да избягам. Моя е вината, че Гифърд е тук.

— Празни приказки! Чуй какво ти казвам, по-добре се погрижи за себе си. Както виждаш, той не прави никакви планове да те измъкне оттук, нали?

Рейчъл погледна към индианския лагер, като се завъртя на една страна и се опита да си намери по-удобно положение. Може би, когато Хубава жена я развърже и заведе в гората да се облекчи, би могла да избяга. Ако удари индианката с нещо по главата… Рейчъл въздъхна изтощено и се облегна на стълба. Китките я боляха от кожените ремъци, с които я бяха вързали, а краката й бяха така изтръпнали от липсата на движение, че не ги чувстваше. Когато предишната вечер Хубава жена я развърза и заведе в гората, тя едва се държеше на крака. Как за Бога, щеше да избяга, щом не можеше дори да ходи!

Една тъжна мелодия на самотна свирка от кост наруши спокойствието на нощния въздух. Рейчъл не знаеше откъде идва мелодията, нито пък кой свиреше. Това бе един вълшебен звук, който се извисяваше в тишината на нощта и сякаш се сливаше с полюляването на дърветата и песента на щурците. Самотната мелодия се понесе из лагера и трогна сърцето на Рейчъл. По напуканите й от слънцето устни пробягна усмивка. Имаше доброта, даже сред страданието и болката. Бог не я беше изоставил, както й бе казала Дори. Рейчъл знаеше, че ще издържи някак това изпитание, ако не с друго, то поне с помощта на своята воля.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

— Ставай! Ставай, Ра-чел! — нареди Хубава жена.

Рейчъл замига объркано. Едва се бе зазорило. Светлорозовите отблясъци на изгрева украсяваха върховете на дърветата. В лагера на мохоките още беше тихо. Само няколко жени бяха станали, за да се захванат с обичайните си задължения преди другите.

— Ставай! Чуваш ли? — повтори Хубава жена и извади заплашително ножа си от пояса на късата си лятна пола.

Без да иска Рейчъл потръпна. Но нейната похитителка само сряза каишите, с които ръцете й бяха вързани отзад.

— Какво искаш от мене? Какво правиш? — предизвикателно извика Рейчъл, като се опитваше да скрие страха, който изпитваше.

Тя протърка пресните бразди върху разранените си китки, които бяха оставили кожените каиши. Хубава жена я водеше някъде. Някъде само нея.

— Какво правиш? — попита Дори, събудена от гласовете. — Къде я водиш, Хубава жена?

— Ставай! — настоятелно повтори Хубава жена, като притисна обутия си в мокасина крак в бедрото на Рейчъл, което се показваше разголено от раздърпаната й жакардова дреха. — Ставай, тази жена има нужда от теб.

— Вземи мен — възпротиви се Дори, когато Рейчъл залитна изправяйки се на крака. — Вземи мен, проклета заешка уста.

Рейчъл се обърна и погледна за първи път към Дори. Жената беше набита, с големи сини очи и гъста подстригана рижава коса. Лицето й беше сипаничаво и измършавяло, но в очите й искреше някаква жизненост, същата тази жизненост, която Рейчъл вече беше доловила в гласа на новата си приятелка.

— Стига приказки! — извика Хубава жена и удари Дори с опакото на ръката си. — Без повече приказки. Ако се обадиш още веднъж, ще ти откъсна езика и ще го хвърля на кучетата.

— Не се притеснявай — обърна се Рейчъл към Дори, като се опитваше да сгъне краката си, за да им възвърне чувствителността. — Ще се оправя.

Рейчъл изпитваше желание да посегне към Дори и да изтрие струйката кръв, която се стичаше от ъгълчето на устата й, но разбра, че това само ще ядоса Хубава жена още повече.

— Какво става тук, искам да знам! — попита Гифърд, когото цялото това раздвижване беше събудило. — Къде отвеждаш годеницата ми? Настоявам да ми кажеш какво ще правиш с Рейчъл?

— Тихо, Гифърд — обърна се рязко към него Рейчъл. — Млъкни или ще ги накараш да ни убият и двамата.

В следващия момент съжали, че го нагруби така. Той просто се беше опитал да я защити, но за Бога, не разбираше ли, че съдбата им зависеше изцяло от тази дивачка?

Хубава жена я подбутна напред.

— Върви! Върви към моята колиба!

Рейчъл хвърли бегъл поглед през рамо към Гифърд и Дори и забързано тръгна пред Хубава жена.

Индианката я поведе към една колиба в края на редицата. Над вратата беше нарисувана мечка с широко отворена уста, от която се подаваха кръвожадни зъби.

— Влизай! — нареди грубо Хубава жена.

Рейчъл се вмъкна бързо вътре. Къщата беше изградена от фиданки и покрита с кора от бряст, и отвътре изглеждаше още по-голяма, отколкото отвън. От тавана висяха тъкани торби и изсушени треви. В жилището се усещаше леко уханието на билки и миризмата на дим. Добре подредени купчини животински кожи и кошници бяха струпани по протежение на дългите стени, наред с осем тесни нарове. Рейчъл забеляза няколко деца, които още спяха в леглата си. Два нара по-долу хъркаше Счупения рог.

Рейчъл се запита къде ли са другите три съпруги, за които й беше казала Дори, но реши, че те се занимават с домакинската работа някъде навън. Хубава жена тръсна в ръката на Рейчъл някакъв дървен прибор, който приличаше на лопатка, и потупа върху] дървената кофа, която стоеше близо до студеното огнище в центъра на индианската колиба.

— Изчисти пепелта — тя посочи към вратата. — Навън. Запали огън. Донеси вода.

Тя стисна силно Рейчъл за брадичката с два пръста и приближи лицето си на милиметри от нейното.

— Ти работиш, но не закача мой мъж — тя посочи Счупения рог, който все още спеше дълбоко. — Ако пипнеш мой мъж, ще те убия и ще те изям.

Антрацитно черните й очи се свиха свирепо.

— Разбираш ли думите на тази жена?

Рейчъл пребледня. Поклати бавно глава.

В отговор Хубава жена също кимна и се запъти към вратата. Точно преди да излезе, тя се завъртя и погледна Рейчъл. Като че ли разглеждаше окъсаната дреха на своята пленница. Най-сетне каза:

— Събличай се.

Очите на Рейчъл се разшириха и тя посегна към деколтето си, като че ли да се защити. Наистина, остатъците от нейната жакардова рокля по-скоро разкриваха тялото й, отколкото да го скриват, но все пак бяха някаква защита. Тя погледна увисналите гърди на Хубава жена, като се питаше дали тази жена искаше да я накара да ходи полугола, като останалите диваци в лагера. Рейчъл не допускаше, че може да го направи… поне не пред Гифърд.

Рейчъл повдигна тъмните си мигли и срещна погледа на Хубава жена.

— Събличай! Събличай! — настояваше индианката, докато тършуваше наведена из един куп животински кожи.

Устните на Рейчъл потръпнаха.

— Да си сваля дрехите… тук?

Хубава жена й подхвърли една ощавена кожа. Рейчъл я хвана инстинктивно.

— Искаш да облека това? — попита тя и остави лопатката на земята, за да може да разгледа индианската дреха.

Хубава жена плесна с ръце.

— Хайде! Обличай! На работа!

Тя кръстоса ръцете си пред гърдите в очакване. След моментно колебание, Рейчъл се обърна, за да не я гледат. Добре поне, че Счупения рог още спеше. Тя постоя за миг с кожената дреха в ръце, но знаеше, че няма никакъв избор. Трябваше да изпълни заръките на Хубава жена. Въпреки това, очите й засмъдяха от сълзите на унижение, които се появиха, докато разкъсваше остатъците от своята рокля и бельото си.

Оставяйки английските си дрехи върху задръстения мръсен под, Рейчъл разгъна кожата. Тя представляваше нещо като чувал от някакъв вид животинска кожа, изчистена внимателно от козината. Въпреки че беше съдрана по краищата, шевовете бяха добре съшити и щеше да покрива гърдите й. Рейчъл облече дрехата през главата си и се изненада колко мека и приятна усещаше кожата върху голото си тяло. Неловко опипа колената си и се обърна към Хубава жена.

— Нямаш ли… нямаш ли нещо по-дълго? Това не покрива дори колената ми. Аз съм висока за жена, твърде висока.

Хубава жена сграбчи дрехите на Рейчъл.

— Чакай, не можеш да ми ги вземеш. Те са си мои — когато думите се изплъзнаха от устните й, Рейчъл разбра, че звучат глупаво.

Разбира се, че Хубава жена можеше да й вземе дрехите. Тя можеше да направи каквото пожелаеше. Рейчъл беше нейна пленница.

Хубава жена отново се запъти към вратата на колибата, като държеше под мишница захвърлените дрехи на Рейчъл.

— Огън. Вода. Побързай, Ра-чел.

Рейчъл не можа да задържи леката въздишка на облекчение, изплъзнала се от устните й, когато индианката изчезна. Очевидно, засега Хубава жена искаше от нея само да бъде нейна робиня. Рейчъл можеше да се справи с това. Тя можеше да работи. Можеше да работи, докато измисли план как да избягат с Гифърд.

— Много си хубава — каза някакъв глас, който стресна Рейчъл.

Тя се обърна рязко и видя Счупения рог, който все още се изтягаше на нара. Той подпря главата си на една ръка и размаха пръст.

— Ако искаш да си смениш дрехите, можеш да дойдеш в жилището на този мъж по всяко време — помаха й той с ръка. — По всяко време.

Рейчъл спря да диша, уплашена от факта, че този езичник е видял голото й тяло, но смущението й бързо отстъпи място на гнева.

— Как смееш да ме гледаш!

Той седна в леглото.

— Една красива жена се съблича в дома на един мъж и той не трябва да гледа, така ли?

— Хубава жена ме накара да си сваля дрехите! Твоята жена ме накара да облека тази дреха и ти знаеш това. — Тя стисна зъби. — Мислех, че спиш, а ти си се преструвал, нали?

Той се ухили.

— Много хубаво, да, много хубаво.

Той посегна към нея, преструвайки се, че ще обхване гърбите й с ръцете си.

Рейчъл приклекна до огъня и с отривисти движения започна да изгребва пепелта в кофата, която Хубава жена беше оставила за нея.

— Предупреждавам те — каза тя тихо. — Само да ме докоснеш и ще кажа на жена ти.

— Ти ме предупреждаваш?

Той прокара пръстите си през белязаното си лице, поглъщайки красотата на кожата й, която беше като слонова кост.

— Ако тя си помисли, че аз и ти сме се въргаляли в леглото, ще те убие.

Той изчака нейната реакция и когато видя, че тя не реагира, продължи:

— Тя е убивала и друг път робините, които съм и водил.

Рейчъл го погледна.

— Невинни жени, без съмнение, които ти си насилвал.

Той вдигна рамене, стана и се протегна мързеливо. Кожената му завивка падна на пода, като разкри голото му мъжко тяло.

— Един мъж не може да се спре, ако нуждите му са големи.

Той леко помръдна бедрата си.

За момент Рейчъл беше шокирана от това, как Счупения рог нарочно изложи тялото си на показ, но не извърна погледа си от него. А той искаше точно това. Искаше да я засрами, да я унижи.

— Тогава те предупреждавам — каза тя, като не отклони погледа си от неговия нито за секунда. — Ако ме докоснеш, ще ти взема ножа, който винаги носиш със себе си, и ще те убия. Но преди това — сега беше неин ред да посочи с пръст — ще ти отрежа това, с което очевидно си много горд, въпреки че не знам точно защо…

Усмивката изчезна от лицето, на Счупения рог.

— Не ме заплашвай, англичанке!

Той посегна към един колан и парче плат, което завърза около слабините си.

— Ти си в ръцете ми. Дали ще живееш или ще умреш, зависи от моята дума — той удари голия си юмрук в гърдите си. — Дори този мой брат не може да те спаси!

Брат? Ръката на Рейчъл, която държеше лопатката, увисна във въздуха. Можеше ли да има предвид индианеца, който й беше донесъл вода? Мъжът, който дълго време след като се стъмни я наблюдаваше от сенките на колибите? Дивака, от когото не можеше да откъсне мислите си? Тя повдигна миглите си и срещна дяволския поглед в черните очи на Счупения рог.

— Твоят брат?

— Танцуващия ураган — той повдигна рошавата си вежда с интерес. — Ти знаеш за кого говоря?

Тя сведе очи и насочи цялото си внимание отново към пепелта в огнището. Танцуващия ураган… Значи името му е Танцуващия ураган…

Счупения рог се запъти към вратата.

— Не зная защо се интересуваш от брат ми, Ра-чел, но мога да ти кажа, че от него няма да имаш никаква полза. По-добре обърни очите си насам, към мен. Мога да направя живота ти лесен… или много труден.

Рейчъл отново преглътна страха си. Той я заплашваше. Той коварно се опитваше да я принуди да му се подчинява.

— Помисли върху думите ми — каза Счупения рог, като се насочи към вратата. — Дръж се добре с мене и мога да те направя дори моя жена.

Рейчъл изправи глава, за да му възрази, но видя, че той бе изчезнал. Разгневена, тя започна да забива лопатката в саждите на огнището. Господ да й е на помощ, но тя мразеше този човек. Никога преди това не беше желала никому злото, но сега мразеше Счупения рог и съпругата му Хубава жена и искаше смъртта им. През тялото й премина ледена тръпка и кожата й настръхна. Ще се стигне ли дотам? Смърт? В такъв случай, чия смърт, нейната или тяхната? Тяхната — реши тя изненадана от собствената си решителност. Без съмнение тяхната.

* * *

В продължение на повече от седмица Рейчъл изпълняваше ролята на робиня на Хубава жена и другите съпруги на Счупения рог. Почистваше огнищата им, мъкнеше вода от реката, переше мръсните им дрехи на скалите, и дори дереше и почистваше кожите на убитите зайци и катерици. Сервираше на Счупения рог храна и беше принудена да търпи неприличните му забележки. Веднъж се беше опитал да я докосне, но в този момент в колибата влезе Хубава жена. Рейчъл знаеше, че тя е видяла нещо, защото въпреки че не каза нищо, индианката избухна и започна да я обвинява, че не бе свършила някаква черна работа както трябва. Тогава тя удари Рейчъл през ръката с една цепеница и Рейчъл все още носеше белезите като доказателство.

Въпреки всичко, часовете на непосилен и несвойствен труд бяха дали възможност на Рейчъл да мисли. Относителната й свобода да се движи из лагера й беше позволила да установи реда на часовоите и графика на техните дежурства през нощта, когато според нея беше най-подходящото време да избягат заедно с Гифърд.

Мисълта за Гифърд я накара да повдигне глава и да огледа лагера от мястото, където беше коленичила и режеше тиква за вечерята. Гифърд не се чувстваше добре. Отказваше да яде каквото му предлагаха и пиеше вода само защото вечер по тъмно, когато връщаха Рейчъл обратно при другите пленници, които държаха завързани, тя настояваше за това.

Хубава жена излезе от колибата, като носеше един метален съд и няколко дървени прибора в една широка тъкана торба, които тръсна пред Рейчъл.

— Мий.

— В момента режа тиквата, както ми каза.

— Мий сега — настоя индианката.

Рейчъл бавно стана. Слава богу, че денят вече беше към своя край, тъй като вече имаше чувството, че ще припадне.

— Мий сега — промърмори тя.

— Добре, ще ги измия сега.

— Ще намериш ли пътя? — попита Хубава жена със стиснати от раздразнение устни.

— Да, да, мога да се оправя до реката и обратно. — Рейчъл се опита да прозвучи твърде уморено и незаинтересовано, но вътре в нея сърцето й щеше да изхвърчи. За първи път, Хубава жена щеше да я пусне далече от очите си! Това можеше да се окаже чудесна възможност да разгледа по-добре как спъват конете.

Хубава жена хвана Рейчъл за ръката и я извъртя към себе си.

— Ти няма да бягаш.

Рейчъл поклати глава.

— Да бягам? Къде да бягам?

Жената я гледаше с неприязън.

— Ти се опитай да избягаш, а аз ще те убия.

— Знам, знам — промърмори Рейчъл, твърде уморена, за да обръща внимание дали Хубава жена щеше да й удари шамар за дързостта. — Ще ме убиеш и ще ме изядеш, или пък ще ме дадеш на кучетата.

Хубава жена се намръщи, но я пусна.

— Връщай се бързо.

Рейчъл кимна, че е разбрала и се запъти към реката покрай добре подредените колиби. Когато мина през стената от трънаци, откъдето беше влязла в селището първата вечер, Рейчъл пое по една тясна пътека към малката река, която, както разбра, по-нагоре по течението се вливаше в Сейнт Лорънс. По пътя тя се размина с една от второстепенните съпруги на Счупения рог и сведе поглед в знак на подчинение. Няколко дни й трябваха да разбере, че жените от къщата на Счупения рог я удрят поради това, че ги гледа в очите.

Когато стигна до реката, Рейчъл взе кошницата с мръсните готварски прибори и слезе по хлъзгавия бряг до любимата си скала. Наоколо не се виждаше никой, освен три момчета, които ловяха риба на четвърт миля надолу по реката. Това е добре, помисли си тя. Имам малко време и за себе си. Рейчъл не беше разбрала колко обича моментите, когато е сама със себе си, докато тази възможност не й беше отнета. Сега имаше усещането, че през цялото време я наблюдават любопитни очи. Хората непрекъснато я гледаха, в очакване да направи или да каже нещо не както трябва. Дори и Гифърд.

Клекнала върху камъка, както беше видяла да правят другите жени, Рейчъл извади една мръсна лъжица за готвене и започна да я плакне. Чистата студена вода беше толкова приятна за ръцете й, че й се прииска да се гмурне във водата точно тук. Беше й горещо и чувстваше кожата си лепкава и мръсна. С малкото време, което Хубава жена й позволяваше да се приготви сутрин, тя едва успяваше да си измие лицето и да прокара пръсти през отчайващо обърканата си коса, преди жената да й нареди да се захваща с работата.

Като извади чистата лъжица от водата, Рейчъл се напръска с вода. Водата беше толкова приятна за нагорещеното й тяло, че тя взе малко вода в шепата си и я изсипа отпред върху дрехата си. С кикот посегна към водата отново и напръска лицето си, след това ръцете, и накрая босите си крака. Преди да разбере какво става, Рейчъл се беше подхлъзнала от камъка и стоеше във вода до кръста, като се смееше и пляскаше.

Без да знае защо, тя погледна нагоре и изведнъж го видя. Той стоеше на отсрещния бряг и се усмихваше… усмихваше се на нея. Тя замръзна на място, а сините й очи срещнаха неговия поглед.

Танцуващия ураган не знаеше какво го накара да проследи бялата робиня на брат си до реката. Обикновено той не беше човек на поривите, нито пък търсеше компанията на другите. Беше самотник, който се наслаждаваше на уединението на дните си. Не знаеше и какво търси като дойде тук, но наградата му беше голяма. Той беше удивен от тази жена, наречена Рейчъл, която се беше гмурнала във водата с такова безгрижно увлечение, което подсказваше, че въпреки непреодолимата си тежка съдба, беше някак си успяла да намери частица светлина в тъмнината на своето отчаяние. Независимо от факта, че беше пленница — задържана в непозната земя от непознати хора, тя беше използвала частицата време, за да откъсне цвете от тръните на своята съдба.

О, богове, но тя беше красива, дори и с бялата си кожа на бледоликите. Лицето й имаше съвършена форма, а косата й, от която се стичаше вода, приличаше на тъмна завеса от коприна. Погледът му срещна нейния и за момент той беше като омагьосан. Той беше виждал сини очи и по-рано, когато беше в мисията Свети Реджис, където йезуитите го бяха научили на своя език и на своя бог. И все пак Танцуващия ураган още се учудваше как може да се гледа с очи като небето. Истинският цвят на очите беше кафявият, всеки знаеше това.

Рейчъл кръстоса ръцете си на кръста, като че ли да се защити, но все пак не помръдна. В този мъж имаше нещо, което я привличаше, нещо, което я изпълваше с ужасни, сладострастни мисли.

Танцуващия ураган тръгна бавно към водата, но Рейчъл продължаваше да стои неподвижно. Той взе вода в шепите си и поля широкия, си гръден кош, като Всяко движение очертаваше мускулите му. Видя, че тя го гледа.

— Майката река е студена днес — каза той на своя напевен английски.

Тя се опита да откъсне поглед от мускулестите му ръце, по които водата се стичаше на ручейчета.

— Да — отговори тя, като не знаеше какво друго да каже.

Той направи една крачка напред — тя отстъпи една назад. Той й предложи ръката си.

— Няма да ти направя нищо лошо.

— Ще ми… ще ми помогнеш ли да избягам? — осмели се да попита тя.

Танцуващия ураган се усмихна. Колко беше храбра и умна. Тя гледаше врага в очите, разбра слабото му място и се прицели в него.

— Щях да ти помогна, ако можех, но не мога. Ти принадлежиш на Счупения рог. Аз не мога да се намеся. Това е законът на Народа.

Тя наведе глава, объркана от сълзите, които изведнъж замъглиха очите й.

— Разбирам — тя се опита да прикрие болката и оскърблението в гласа си. Какво я беше накарало да си помисли, че дивакът ще й помогне? Какво я беше накарало в този момент да почувства, че животът й зависи от него — врага?

— Не, не разбираш — каза той кротко и усети как потъва в дълбочината на небесносините й очи, — но искам да можех да ти обясня. Искам да можех да те взема в ръцете си и да те отведа оттук. Искам да можех да те прегръщам, да те любя върху легло от мъх.

Танцуващия ураган не разбра какво го беше подтикнало да изрече тези глупави мисли, но думите изскочиха от устата му, преди да може да ги спре.

Рейчъл наблюдаваше една клечка, която се носеше по водата, а в главата й кънтяха думите на Танцуващия ураган. Искам да можех да те прегръщам, да правя любов с теб върху легло от мъх, беше казал той, Рейчъл очакваше да открие у себе си чувства като смущение, негодувание, крайно недоверие, но не изпита нищо такова. Ако такова нещо й беше казал някой англичанин, тя щеше да го зашлеви право в лицето заради обидата; но от този дивак тя не почувства никакво оскърбление. Думите му я накараха да се изчерви от… не знаеше от какво.

Рейчъл се обърна и тръгна към брега, където се качи върху камъка. Той я последва.

— Трябва да вървя — каза тя по-скоро на себе си, отколкото на него. — Хубава жена ще се ядоса. Много се забавих.

Тя започна бързо да мие останалите в кошницата съдове, а от мократа й коса още се стичаше вода.

Танцуващия ураган дойде на брега при нея. Искаше да я утеши, но не знаеше как. Той извърна погледа си, като се бореше с гнева си. Беше ядосан на брат си, заради това, което причиняваше на тази красива жена, но още по-ядосан беше на себе си, че не може да й помогне. Ако помогнеше на робинята да избяга, другите пленници щяха да бъдат измъчвани и убити. Танцуващия ураган щеше да бъде изправен пред Съвета за неподчинение на законите на Народа. Щеше да бъде наказан, може би дори изгонен, а тогава как щеше да помага тук на хората си?

— По друго време, на друго място…

В нейните уши гласът му звучеше като шепот на вятъра. Тя го погледна.

— По друго време, на друго място, какво?

— По друго време, на друго място и аз…

Внезапно думите му бяха прекъснати от виковете на мъже и лая на кучета.

Изведнъж лагерът се изпълни с оживление. Чуваше се смях и звънки мъжки гласове, които говореха на… френски.

Рейчъл погледна Танцуващия ураган.

— Французите са дошли да ни купят, нали?

Танцуващия ураган се обърна, така че жената до него да не види лицето му.

— Кахийла — промълви той на майчиния си език. — Да, малка моя, дошли са за вас.

ГЛАВА ПЕТА

Рейчъл наблюдаваше мохоките, застанала в сянката на предверието към колибата на Счупения рог. Думкането на зловещите барабани отекваше във всяка нейна фибра. Въпреки че отдавна беше минал обичайният час, в който селището притихваше за нощта, всички възрастни се бяха събрали около племенния огън и участваха в някакъв приветствен ритуал, който ставаше все по-буен. Опиянени от уискито, което французите бяха донесли, индианците с всяка изминала минута ставаха все по-необуздани. Мъжете се бореха и се търкаляха в прахта. Непрекъснато се чуваха изстрели, защото воините изпробваха френското оръжие. Само преди час един воин с набраздено лице случайно беше прострелян в стомаха и сега береше душа и стенеше в една от съседните колиби.

Французинът Рувил, който беше дошъл в лагера по-рано същата вечер, очевидно беше причината за това празненство. Той беше офицер от френската армия, но Рейчъл подозираше, че много отдавна е престанал да зачита законите на своята държава. Със сигурност Франция не би разрешила нейни войници да купуват и да продават хора.

Когато Рейчъл свърши с миенето на готварските съдове на Хубава жена и се върна в колибата, французинът и Счупения рог бяха увлечени в разговор. Рувил беше висок, сух мъж с оредяваща коса и заострена червена брада. Той носеше добре колосана униформа, украсена с медали за храброст, които блестяха на отблясъците от огъня. Докато говореха, той и Счупения рог отпиваха от една бутилка с уиски.

Хубава жена беше наредила на Рейчъл да сервира на хората на Рувил, които чакаха отвън, но Счупения рог се беше намесил.

— Не, жено — отсече той с едно махване на ръката. — Остави английската икуиуа да сервира на моя гост. Ти се погрижи за войниците.

Хубава жена му отговори рязко на ирокезки, но Счупения рог не й обърна внимание, а подметна към Рувил на френски нещо за анатомията на жената и с ръка й даде знак да върви. Тогава Рейчъл беше принудена да поднесе на Счупения рог и французина обилните блюда със задушено еленско месо и царевичен хляб, подсладен с детелинов мед.

Тя бързо сервира на мъжете и се оттегли в най-отдалечения ъгъл на колибата. Едва беше се отдръпнала, когато Рувил предложи да я купи. Главата на Рейчъл се замая от възмущение, като чу как двамата мъже спореха на френски, сякаш ставаше дума за кон! Освен това ги чу да споменават Гифърд, но не успя да разбере, какво смятат да правят е него.

Когато се стъмни, се чуха и барабаните. Хубава жена влезе в колибата и подкани мъжа си и гостът да излязат навън, а на Рейчъл нареди да остане и да раздигне трапезата. Индианката сложи малката си дъщеря в леглото и я зави, а след това излезе и се присъедини към другите мохоки, които вече се събираха пред голямата племенна колиба.

След като прибра остатъците от храната и изми дървените съдини, приборите и гърнетата, Рейчъл седна да чака Хубава жена да се върне за нея. Музиката ставаше все по-нестройна, смехът по-силен, френските войници, индианци и индианки пиеха уиски от шишетата, донесени от французите, и си ги предаваха от ръка на ръка.

Рейчъл застана в преддверието на колибата и гледаше как индианците пеят и танцуват. Вече бяха минали два часа, откакто Хубава жена я беше оставила в колибата, за да свърши домакинската работа Тя ме е забравила! — помисли си Рейчъл. Вълна на оживление премина през нея. Ето, това е, изведнъж осъзна тя. Това е нашата възможност за бягство! Първият й порив беше да изтича до мястото, където бяха пленниците и да развърже Гифърд — също и Дори, ако тя иска да ги последва. Но Рейчъл знаеше, че трябва по-добре да обмисли плана си. Също така подозираше, че ако похитителите й сега пият, малко по-късно ще бъдат още по-пияни. Не искаше да прави нищо прибързано. Бягството беше единствената им възможност за спасение. Ако мохоките ги хванат, ще ги измъчват и ще ги убият.

Рейчъл наблюдаваше диваците от преддверието на колибата. Никой не я забеляза, когато излезе навън, под лунната светлина. Рувил седеше до Счупения рог и се смееше, докато пияната Хубава жена притискаше едрите си, увиснали гърди към лицето му.

Като внимаваше да не привлече погледа на някого, Рейчъл прекоси двора и стигна до мястото, където Гифърд, Дори и другите пленници бяха завързани. Тя бавно се наведе, застана до стълба, на който беше вързана преди, и сложи ръцете си зад гърба. Нека решат, че съм завързана, помисли си тя и се обърна, за да вижда лагера по-добре, Разчиташе на това, че Хубава жена беше прекалено пияна, за да помни дали отново е привързала пленницата си към стълба. Мохоките пък просто щяха да помислят, че са я завързали за през нощта.

— Господи Боже, Рейчъл, какво правиш тук? — гласът На Гифърд се чу в тъмнината.

— Ш-шт — отвърна тя. — Преструвай се, че спиш.

— Рейчъл, ти си свободна. Ела ме отвържи! Бързо!

— Не още — прошепна тя и погледна към светлината, която големият племенен огън хвърляше.

Мъже танцуваха около пламтящата клада, която бяха издигнали и носеха зловещи дървени маски, на които бяха нарисувани злокобни лица с подигравателни усмивки. Те пееха и, докато танцуваха, чертаеха с мокасините си сложни стъпки в прахта, френските войници и индианките бяха седнали в кръг около тях, пляскаха с ръце и подвикваха. Бутилките с уиски продължаваха да се предават от ръка на ръка. Няколко войника бяха притиснали индианки и грубо ги опипваха. Сякаш никой не забелязваше това или вероятно не го беше грижа.

— Нека изчакаме още малко — каза Рейчъл на Гифърд. — Ако те са пияни, няма да изтрезнеят и след един час. Тогава ще имаме по-добра възможност да изчезнем.

— Рейчъл! Да не си си изгубила ума? Развържи ме веднага!

Рейчъл погледна в тъмнината към Гифърд, засегната от тона му. Помисли си дали да не го отвърже, но всъщност, желанието му беше прибързано. Ако сега го отвържеше, той можеше да провали бягството им.

— Рейчъл!

— Само още малко, Гифърд, и ще дойда. Ще те отвържа, ще доведа коня и тогава ще изчезнем под носа им.

— Не… — прошепна той, след това млъкна. — Не… Аз ще взема коня. Ти по-добре стой тук, все едно че си завързана, в случай че някой дойде насам.

— Гифърд, аз… — Рейчъл рязко млъкна.

Някой идваше към тях. Един войник и един индиански воин. Двамата се смееха. Рейчъл затвори очи и затаи дъх, докато мъжете я отминат и се отдалечат.

Изведнъж се чу писък — някоя от жените — пленнички.

— Не, не, пуснете ме! — викаше тя. — Моля ви, оставете ме!

Долната устна на Рейчъл потрепери. Малко след това мъжете минаха отново покрай нея и по-скоро влачеха, отколкото носеха, една жена с жълта рокля. Дори й беше казала, че тя се казва Анна. Отвлекли я от една ферма в колонията Ню Джърси.

Сълзите давеха Рейчъл, докато гледаше как мъжете влачат горката Анна през лагера, а тя викаше и се молеше.

— Просто недей да гледаш — прошепна Дори и пръстите й докоснаха пръстите на Рейчъл. — Недей да гледаш Рейчъл, мила. Нищо вече не можем да направим за момичето.

— В… войниците, те са я купили, Н… нали? Те… те просто ще я вземат със себе си, н… нали, Дори?

— Страхувам се, че не, Струва ми се, че я вземат само за проба. Харесат ли я, ще искат да купят и нас. Не ми се вярва бедното дете да преживее нощта.

Мъжете и Анна потънаха в тъмнината, а риданията й се заглушиха от ритъма на барабаните и гласовете на певците. Твърде изплашена, за да може да помръдне, Рейчъл седеше мълчаливо, с глава облегната на стълба и не обръщаше внимание на настойчивите викове на Гифърд. После, изведнъж чу как момичето извика за последен път. Смразяващ вик раздра нощта. Това беше самият глас на ужаса, на поражението. Един вик и след това тишина…

— Добре — прошепна Рейчъл. — Добре, Гифърд. Да вървим.

Дори здраво стисна пръстите на Рейчъл.

— Не бъди глупава, Рейчъл, мила. Няма да успеете да минете дори и миля. Нима искаш тези отвратителни животни да направят с тебе това, което направиха с бедната Анна?

— Те ще го направят рано или късно! Не мога просто да стоя и да ги чакам да дойдат за мен… и за Гифърд. Трябва да опитам — тя измъкна пръстите си от ръката на Дори. — Ела с нас.

Дори се засмя.

— Рейчъл, мила, да не си мислиш, че с тоя голям задник ще мога да се кача на някое индианско пони заедно с теб и Наконтени панталони. Нещастното животно няма да може да стигне дори до колибата на Счупения рог!

— Можеш да вземеш друг кон — Рейчъл се опря на ръце и колене, като гледаше внимателно към мохоките. Бог е свидетел, че тя искаше Дори да дойде с тях, но дори и без своята приятелка тя трябваше да действа. Знаеше, че трябва да се опита да се измъкне, преди да е станало късно.

— Побързай, Рейчъл! — напираше Гифърд.

Като гледаше към буйните индиански танцьори и се оглеждаше за Хубава жена, Рейчъл пропълзя до Гифърд и коленичи. Обхвана го с две ръце, за да го развърже.

От Гифърд се носеше, силна миризма на урина. Тя сбърчи нос, докато напипваше кожените въжета, с които беше вързан за стълба.

— О, Рейчъл, скъпа, колко е хубаво да те чувствам отново толкова близо до мен — тихо каза Гифърд и зарови лице в чистата й коса. — Миришеш толкова хубаво.

— А ти миришеш лошо — Рейчъл знаеше, че не беше по негова вина, но просто не можа да се сдържи.

— Само почакай, когато се изкъпя както трябва. Почакай, докато се облека с други дрехи. Ще бъда като нов. — Той докосна с уста едната и гърда, там, където беше най-изпъкнала.

— Гифърд! — тя развърза възела и се отдръпна. — Готово! — инстинктивно прокара ръка по кожената си туника. — Там, където Гифърд я беше докоснал с уста, имаше влажно петно. Стомахът й се сви от отвращение. Да вървим!

— Не, ти стой тук. Сега е мой ред! — той е мъка се изправи на крака. — Иди при Дори и чакай, докато ти дам знак. Щом отвържа коня и го яхна, чак тогава ела — очите им се срещнаха и за стотен път тя се запита какво толкова беше открила у виконт Гифърд Лангстън.

— Добре — съгласи се тя. — Но побързай, могат да дойдат всеки момент.

— Да, да — той се обърна с гръб и понечи да тръгне, но след това се обърна, хвана Рейчъл за голите ръце и силно я придърпа към себе си. Преди тя да успее да възрази, той притисна устни в нейните и я целуна грубо и насила.

— Гиф… — Рейчъл се съпротивляваше, отвратена от неприятната миризма и влажните, студени устни. — Гифърд — извика тя и го отблъсна.

Рейчъл изтри устата си с опакото на ръката и го стрелна с гневен, обвиняващ поглед.

— Върви! — промълви тя. — Бързай! Трябва да се махнем оттук, преди някой да е разбрал, че ни няма.

— Добре — Гифърд я докосна с пръсти по брадичката, след това се обърна и хукна към мястото, където мохоките връзваха конете си.

Сърцето на Рейчъл биеше с все сила, кръвта й пулсираше от напрежение, докато притича обратно към стълба. После клекна и мушна ръце зад гърба си.

— Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш с нас, Дори?

— Мисля да запазя скалпа си още малко.

— Нали ме разбираш. Аз трябва да вървя. Трябва да помогна на Гифърд да се махнем оттук.

— Ти нищо не му дължиш.

— Само тази нощ — каза тя решително. — Но никога повече!

Мина цяла минута, след това още една. Рейчъл премести тежестта си от единия крак върху другия. За бога, къде се бавеше Гифърд? Тя се вгледа в тъмнината. Чу, че конете цвилят разтревожени от нещо… от Гифърд. Но, защо се бавеше толкова?

Рейчъл погледна неспокойно към индианците. Един от воините погледна към дърветата, където бяха конете. Той също беше чул нещо. Друг воин му извика, той се разсмя и се обърна настрани. Рейчъл въздъхна с облекчение.

— Хайде, Гифърд, хайде — промърмори тя. — Моля те, побързай!

— Има още възможност да останеш, Рейчъл, мила.

— Последната ми възможност е да избягам.

— Аз пък разчитам на французите. Мисля, че Счупения рог е продал всички ни без Наконтени панталони.

— Искам да ти благодаря за всичко, което стори за мен — прошепна Рейчъл.

— Не знам за какво говориш.

Рейчъл заобиколи стълба, така че да види Дори за последен път, може би.

— Благодаря ти, че ми беше приятелка — тя погледна надолу. — Никога преди не съм имала истински приятели. Някой, който да се грижи за мен.

Сините очи на Дори срещнаха очите на Рейчъл.

— Надявам се, че твоят Бог ще те закриля.

Рейчъл се опря на едното си коляно и докосна с длан сипаничавото лице на Дори.

— Да, Дори, ще ме закриля. Сигурна съм. — Викът на един от мохоките сепна Рейчъл. Тя допълзя на колене до своя стълб. Изведнъж наоколо се появиха индианци, които викаха и тичаха. Някои бяха грабнали копия и бързо се насочиха към мястото с конете.

Рейчъл се поколеба само за миг и след това побягна. Това беше последната й възможност. Или щеше да се измъкне сега, или да умре. — Гифърд! — викаше Рейчъл, докато бягаше към конете. — Гифърд! Усетиха ни! Бързай, Гифърд! Аз идвам! Тук съм!

Рейчъл стигна до едно дърво и зърна Гифърд, точно когато той премяташе юздата върху главата на една шарена кобила.

— О, слава богу! Гифърд — извика тя и продължи да тича към него. — Те идват! Трябва да побързаме!

Той обърна коня, тъкмо когато Рейчъл стигна до него. Тя вдигна ръце.

— Помогни ми да се кача.

Но вместо да протегне ръце към нея, той заби пети в корема на коня и изплашеното животно се понесе напред.

— Гифърд! — викаше Рейчъл. — Чакай! Почакай ме!

Тя се втурна след него през гората, а храсталаците и клоните се закачаха за косата и дрехите й.

— Конят не може да носи и двама ни, Рейчъл, скъпа. Ще се върна за теб — извика той през рамо. — Кълна се!

— О, боже! Гифърд! Не ме оставяй! Те ще ме убият! — Тя се спъна в един корен, залитна, но бързо се изправи.

— Гифърд! — простена тя, размахвайки ръце. — Не ме оставяй! Ще се оженя за теб!

— Аз ще се върна — извика той и изчезна в тъмнината.

Стон на ужас се откърти от гърдите на Рейчъл. Мохоките идваха. Вече ги чуваше. Чуваше и кучетата, които лаеха възбудено, усетили миризмата й. Искаше й се да се строполи на земята от безсилие. Гифърд я беше изоставил. Този страхливец я беше зарязал!

Не й оставаше нищо друго, освен да бяга. Бягай!

Рейчъл заобиколи едно дърво и хукна по една тясна еленова пътека, която знаеше, че води към реката. Една от обувките й се изхлузи, но тя продължи да тича. Сигурно ще я прострелят. Това няма да е чак толкова лош начин да умре. Ще бъде бързо и сравнително безболезнено. Всичко друго беше по-добро от това да я заловят и измъчват до смърт.

Рейчъл направо летеше надолу по пътеката, към водата, а мохоките щяха всеки момент да я настигнат. Чуваше смеха и виковете им, които ставаха все по-отчетливи. За тях това беше игра. Просто забава. Тя се беше превърнала в развлечението за вечерта.

Когато стигна брега, Рейчъл се хвърли в реката. Студената вода я ободри. Беше изплашена, но все още имаше волята да живее. Не искаше да умира, не и тук, съвсем сама в тази гора!

Без да се обръща назад, прегази до другия бряг; Чу плясък и вик — един от воините беше скочил в реката. Тъкмо беше стигнала другия бряг, когато той я хвана за косата и грубо я обърна.

— Те а йонтс ка хоу о те ах са — извика индианецът.

„Изям“. Рейчъл разбра думата. „Изям… той каза, че ще изяде черния й дроб!“

Рейчъл нададе вик на отчаяние и се извъртя в ръцете му. Пренебрегна болката, която той й причини, когато злобно я дръпна за косата, за да я измъкне от водата.

Мохокът носеше маска, боядисана в бяло и черно, с отвратителен език, който се подаваше от устата!

— Пусни ме! Пусни ме, преди аз да изям дроба ти! — извика тя, впила нокти в брега. Ръката й напипа твърдата, студена повърхност на един камък и тя го стисна, когато той я измъкна от водата. Хвана камъка с две ръце, извика и с все сила го стовари върху главата му.

Индианецът падна в безсъзнание в реката и повлече Рейчъл със себе си. Тя потъна, но веднага изплува. Насочи се към брега и започна да се изтегля, като се държеше за корените на тревата, които се подаваха изпод калния бряг.

Точно когато лицето й опря на твърдата земя, видя Счупения рог. Не знаеше как се е озовал на това място, нито какво е видял. Тя бавно вдигна глава и го погледна право в безжизнените му, черни очи.

— Не биваше да бягаш — каза той бавно. — Разочарован съм. Аз и ти, английска икуиуа, можехме да живеем добре. Можехме да имаме много синове. Сега трябва да умреш.

— Гифърд! — прошепна тя и отпусна глава върху земята. Да умре? Тя щеше да умре. Думите му не достигнаха до съзнанието й. Чудеше се дали Гифърд е успял да избяга.

— Този страхливец се измъкна. Но моите мъже ще го намерят и тогава и той ще те последва — Счупения рог посегна към Рейчъл, но тя бързо се извъртя и започна да рита, хапе и дращи. Наложи се Счупения рог и Два гарвана да я усмирят.

Накрая, когато вече нямаше сили да се съпротивлява, Рейчъл се отпусна. Счупения рог трябваше да я вдигне и да я носи на рамо до селището.

Когато пристъпиха в осветения от пращящия огън кръг, останалите мохоки вече ги очакваха. Те започнаха да викат по нея и да мятат пръчки и камъни. Двама мъже я вързаха за един стълб също като жертвен глиган.

Когато мъжете забиха стълба в земята и заедно с него изправиха и Рейчъл, Хубава жена се приближи до нея.

— Каза — не бяга. Каза — не пипа мой мъж — усмивка премина през грозната й уста. Сега плати цена.

Хубава жена кимна и отстъпи, а мъжете започнаха да трупат съчки около Рейчъл. Тя гледа известно време с наведени надолу очи и не можа да разбере какво правят. Мократа й коса беше залепнала за лицето и й пречеше да вижда. Сърцето й биеше толкова силно, че едва чуваше индианците, който пронизително викаха и крещяха от възбуда.

След това я видя. Главнята.

Мохоките отново започнаха да танцуват, този път около нея. Барабаните думкаха със зловещ, бавен ритъм. Огън. Щяха да я изгорят.

Барабаните продължаваха да бият, когато Счупения рог наклони главнята, за да подпали огъня. Рувил залитна напред. Толкова беше пиян, че едва ходеше.

— Искам да я взема — каза той на Счупения рог, като го хвана за ръката. — Мога да взема тая кучка, но не и ако е опечена.

Счупения рог зашлеви Рувил и той падна на колене.

— Тя не се подчини. Мъжът избяга. Ще умре.

Черни облаци от плътен задушлив пушек започнаха да се издигат и избиват към небето. Миризмата на изгоряло дърво нахлу в ноздрите й. Всичко ставаше толкова бързо. Усети, че кожата й става гореща и настръхва. Усещаше миризмата на опърлената си коса, когато пламъците я приближиха. Не можеше да диша. Не можеше да мисли. Закашля се, бореше се за последна глътка студен, нощен въздух.

Очите й смъдяха от пушека, но тя ги отвори за последен път Искаше да види мъжът, хората, които й причиняваха това. Държеше очите си отворени насила, така че да вижда как пеят и се смеят, докато танцуваха все по-бързо и по-бързо около нея и се наслаждаваха на страданието й.

Изведнъж нещо отклони вниманието на Рейчъл от ужаса, който изпитваше. Някакъв звук… звукът на самотна флейта от кост. Съзнанието й се опитваше да проникне през димната завеса и объркания й разум. И след малко го видя. Нейният дивак. Въпреки че не пожела да я спаси от другите мохоки, той поне й съчувстваше. Макар че много искаше тя да повярва, че и той е като тях, тя усети, че е по-различен.

Усмивка на горчива наслада озари лицето й. Губеше вече съзнание. Усещаше, че започва да се смъква надолу. Танцуващия ураган беше дошъл да я изпроводи с песен в небесния й път.

ГЛАВА ШЕСТА

Танцуващия ураган притисна устни към флейтата от кост, притвори очи, а омайните звуци се понесоха из въздуха. Рейчъл умираше. Рейчъл. За първи път я назова по име. Рейчъл… жената на Яков. Спомни си, че беше научил това име от Библията, която изучаваха в мисията. Баща му настоя той и Счупения рог да отидат в мисията на йезуитите, за да научат нравите и езика на англичаните. Когато се върна при своите, Танцуващия ураган вече беше усвоил тези неща, но заедно с тях, дълбоко в сърцето си носеше и любовта към бога на белите.

Докато Танцуващия ураган свиреше тихата и напевна мелодия, изведнъж осъзна, че не може да остави Рейчъл да умре. Но дори сега да я измъкнеше от пламъците, как щеше да я защити утре, вдругиден? Счупения рог никога нямаше да му разреши да я отведе при белите. Законът на индианците не позволяваше това. Законът на мохоките беше строг, а Танцуващия ураган беше мохок и трябваше да му се подчинява, докато е жив. Няма ли да е по-добре, мислеше си той, да оставя душата й да отиде в небесата, за да се съедини с нейния бог?

Танцуващия ураган погледна към обезумелите мохоки. Те пееха и танцуваха, празнуваха смъртта на Рейчъл и властта, която притежаваха над нея. Неговата Рейчъл беше толкова смела. Тя не заплака от страх, когато Счупения рог подпали кладата, нито пък помоли за милост. Беше готова да приеме смъртта, като достоен воин. Изведнъж, докато Танцуващия ураган разглеждаше бледото й лице и виждаше как се бори за последна глътка въздух, а пушекът я задушаваше, яви му се видение. Насред плътните стълбове пушек той съзря едно дете. Чу, че собствения му смях се смесва със смеха на Рейчъл.

Всемогъщият бог беше проговорил. Танцуващия ураган и Рейчъл бяха свързани от съдбата. Той наведе флейтата. Видението избледня, гласовете бавно заглъхнаха и той се чудеше дали въобще ги е чул. Гледаше огнената преграда, която се издигаше между него и бялата жена. Може би днес не беше денят за срещата й с нейния бог.

Танцуващия ураган пъхна флейтата във везания си елек и премина през кръга на танцуващите. Когато прекрачи завесата от пламъци, чу викове на неодобрение. Ритъмът на барабаните се разстрои и заглъхна. Пушекът беше толкова гъст, че Танцуващия ураган не можеше да види своята Рейчъл. Той пипнешком започна да я търси и когато пръстите му докоснаха меката кожа на дрехата й, си отдъхна.

Извади ножа от колана си и преряза кожените върви, с които ръцете и краката й бяха привързани към стълба. Рейчъл се свлече в ръцете му. Танцуващия ураган едва дишаше. Очите му смъдяха, а гърдите му пареха. Усети как адска топлина обгърна бронзовата му плът.

Когато вдигна на ръце безпаметната Рейчъл, той изскочи от плътната стена на пламъците и застана лице в лице с тълпата от навъсени индианци.

— Нямаш право да вземаш тази пленница — изкрещя Счупения рог, когато се приближи до Танцуващия ураган. — Тя се опита да избяга. Помогна на мъжа да успее. Трябва да бъде наказана — Счупения рог вдигна заплашително пръст. — Върни я на кладата, за да посрещне смъртта си.

Танцуващия ураган погледна към Рейчъл. Лицето й беше мъртво бледо и по бузите й имаше сажди. Мократа й коса, поръсена с пепел, беше залепнала за раменете й на кичури. Влажната й рокля — от еленова кожа — беше прилепнала към гърдите й и зърната им изпъкваха под добре ощавената кожа. Той вдигна глава и срещна враждебния поглед на брат си.

— Имам право да взема тази жена за моя съпруга, защото вече отдавна няма кой да се грижи за моя дом, нали така? — Танцуващия ураган говореше на напевния ирокезки, но гласът му режеше като бръснач.

— Не и тази жена! — изрева на английски Счупения рог. — Не можеш да вземеш тази жена тя трябва да умре.

— Това е мое право — отвърна спокойно Танцуващия ураган. Той вдигна глава и погледна останалите индианци — Не е ли така, мои приятели? Нима не мога да взема тази жена на мястото на тази, която ме напусна?

Всички мълчаха. Танцуващия ураган не помисли, че може би тази нощ собственият му народ ще се обърне против него. Вече му се бяха заканили, че са способни на това. Дали тази нощ няма да му се наложи да застане срещу собствената си кръв? Разбиранията му бяха толкова различни от техните, че понякога му се струваше, че вече не може да бъде член на племето, в което е роден. Тази мисъл дълбоко го натъжаваше. Неведнъж той и останалите мохоки бяха спорили разгорещено. Много пъти той беше излизал пред Съвета и се беше опитвал да изясни вижданията си по един или друг въпрос. Но баща му, Два юмрука, шаманът, и старият вожд, Полския славей, дадоха на Счупения рог неограничена власт и сила. Те позволиха омразата му към белите хора да се превърне и в тяхна омраза. На Танцуващия ураган винаги му се натякваше, че по майчина линия е от племето Делауеър. Мохоките смятаха, че кръвта на лени ленапи го прави по-страхлив. Индианците Делауеър не бяха войнствени, а миролюбиви. Те успяха да спрат войната между белите и индианците с думи и разум и именно заради това, че Танцуващия ураган беше свързан с тях, мохоките и природения му брат го презираха.

Погледът му се преместваше от лице на лице. Сърдити черни очи го наблюдаваха и по зачервените им от уискито скули беше изписана омраза. Нима нито един мъж или жена няма да потвърди, че законът наистина му разрешава да вземе пленница за съпруга?

— Този мъж говори истината — чу се глас от тълпата.

Очите на Танцуващия ураган светнаха, въпреки че той не се усмихна… Майка му… Плачеща жена. Трябваше да се досети, че тя ще, го подкрепи дори и никой друг да не го направи.

— Той е прав пред закона — повтори Плачеща жена и мина напред. Въпреки годините си, тя все още беше истинска красавица — с крехка фигура и леко прошарена тъмна коса. — Засрамете се! Английската огнена вода ви накара да забравите кои сте. Ние имаме своите закони — продължи тя на ирокезки. — Не можете да ги променяте както ви хрумне. Не може да го направите просто, защото не ви изнася тази нощ. Ако не харесвате този закон, кажете го на Съвета и така ще го промените, но този мъж — тя вдигна ръка към единствения си син — той има правото да вземе пленницата за жена и дори утре да гласувате и да промените закона, много добре знаете, че тя ще си остане негова жена.

— Тя е права — прошепна Два гарвана, който стоеше до нея.

— Плачеща жена говори истината — призна неохотно Чайка. — Танцуващия ураган има право да вземе пленницата за жена.

— Не! — продължи да отстоява своето Счупения рог и се обърна към тълпата. — Англичанката беше моя и аз можех да направя, каквото си пожелая с нея.

— Но ти не се ожени за нея — каза Танцуващия ураган, — така че тя може да се омъжи за мен.

Счупения рог рязко се извърна и застана лице в лице с брат си.

— Няма да те иска! — присмя се той. — Тя трябва да се съгласи. Нали такъв е законът? — той скръсти победоносно ръце на голите си гърди. — Тя ни мрази. Тя мрази теб, заради червената ти кожа, братко, точно както мрази и мен. Аз й предложих да се омъжи за мен, но тя не ме искаше, както и тебе няма да поиска.

— Аз ще взема тази жена — предложи Рувил и пристъпи напред. Той отпи от бутилката. — Повтарям ви, продайте ми я евтино и сложете край. За никоя жена на този свят не си заслужава да се спори.

Танцуващия ураган погледна Рувил с неприкрито отвращение.

— По-скоро бих я убил, отколкото да я дам на теб.

— Стига, стига — Вождът, Полския славей, се обади изотзад.

Индианците се отдръпнаха, за да направят място на стареца. Немощният Полски славей вървеше бавно под тежестта на бизоновото наметало, украсено със златни монети, а английският му бастун потупваше по твърдата земя.

— Танцуващия ураган е прав — каза той и вдигна съсухрената си ръка.

— Но, вожде — възрази Счупения рог — пленницата беше моя. Тя се опита да избяга и помогна на друг пленник да с измъкне. Моите хора в момента го търсят. Тя трябва да бъде наказана.

Полския славей поклати глава.

— Плачеща жена е права. Законът си е закон, синко. Аз не мога да променя това, което нашите прапрадядо са завещали.

— Ти си мекушав, старецо! — каза презрително Счупения рог.

Изведнъж всички замлъкнаха. Зяпнаха с отворена уста Счупения рог.

За миг настана пълна тишина. След това Полския славей се обърна и без да отвърне на ужасните думи на Счупения рог бавно се отдалечи.

В този момент Танцуващия ураган усети такава тъга в сърцето си, каквато никога досега не беше изпитвал. Полския славей не биваше да позволи Счупения рог безнаказано да му говори така. С това той напълно загуби и малкото влияние, което имаше над племето. От тази нощ до смъртта му никой нямаше да зачита думите му.

Танцуващия ураган си помисли, дали да не защити Полския славей. Дали не трябваше да предизвика Счупения рог на двубой, заради неуважението, което показа към техния вожд. Но щеше да се пролее кръв… кръвта на Счупения рог, а Танцуващия ураган не можеше да убие брат си. Поне засега.

Като притисна Рейчъл, която все още беше в безсъзнание, по-близо до гърдите си, Танцуващия ураган мина през насъбралото се множество и тръгна към колибата си в края на селището. Той влезе вътре и положи Рейчъл на една щавена кожа, простряна върху пръстения под. Нежно вдигна главата й и постави под нея възглавница от гъши пух.

Той загреба с една купа вода от ведрото и извади парче ленен плат. Клекна до Рейчъл и започна да мие лицето й. Докато избърсваше саждите, му се прииска да изтрие и болката, изписана на посивялото й лице.

Да се оженя за Рейчъл? Нима се съгласих да се оженя за бяла жена? — каза си той. Не мога да се оженя за бяла жена. Всъщност въобще не искам да се женя отново! Но с думите, които изрече пред племето, той се обрече на това. Каза, че ще се ожени за нея, за да й спаси живота, и наистина ще го направи.

Някъде дълбоко в съзнанието си Рейчъл усети как изплува от дълбока тъмнина. Нямаше я изгарящата топлина на пламъците. Сега усещаше само хлад, който преминаваше по лицето, ръцете, дори краката й. Вече не чуваше пращенето на съчките и пламъците, а някакъв мек, плътен глас, който тананикаше странна, неразбираема песен.

Рейчъл пое дълбока, разтърсваща глътка въздух. Дробовете й пареха. Тя се закашля, давейки се от пушека, който все още изпълваше гърдите й.

— Спокойно — прошепна напевният глас. — Спокойно, моя Рейчъл — той приглади назад косата й и докосна страните й с хладната си ръка.

Тя се опита да отвори натежалите си клепачи. Този мъжки глас беше толкова успокояващ. Колко лесно й беше отново да потъне в черната безпаметност, която я владееше. Но Рейчъл не искаше да й се предаде. Трябваше да разбере какво става.

С мъка отвори очите си. Не знаеше защо, но не се изненада, когато видя, че нейният индианец поднася съд с вода към устните й.

— Пийни — подкани я той.

Рейчъл вдигна глава, за да отпие от студената вода и после отново се отпусна. Погледът й постепенно се избистри. Тя се намираше в някаква непозната колиба. Беше малка и сводеста, а не дълга и тясна като останалите.

— Танцуващ урагане? — за първи път произнесе на глас името му, въпреки че беше са го казвала хиляди пъти наум.

— Да, ки-ти-хи?

Тя се взря в черните му очи, търсейки подкрепа.

— Какво стана? Как попаднах тук? — тя прокара длан по лицето си. — Ами кладата?

Танцуващия ураган седна на пети, за да може да вижда по-добре жената, която щеше да му бъде съпруга.

— Вече си в безопасност, Рейчъл.

В небесносините й очи проблесна несигурност.

— Ти си ме спасил? — тя прокара ръка по косата си, която бе мокра и изцапана с пепел.

Той си помисли колко ли ще е приятно да гали измитите й и изсушени на слънцето коси.

— Днес не беше най-добрият ден за умиране на една смела жена.

— Аз принадлежа на Счупения рог. Сигурно е много сърдит.

— Много е сърдит — каза Танцуващия ураган на напевен английски.

— И той ти разреши да ме отвържеш и да ме отнесеш?

— Такъв е законът.

Рейчъл се надигна и седна.

— Какъв закон?

— Ако те поискам за жена, оставаш жива.

Очите на Рейчъл се отвориха от изумление.

— За жена! Аз не съм твоя жена!

— Церемонията ще бъде утре, когато великото слънце огрее небето на запад.

Тя издаде кратък, истеричен смях.

— Аз няма да се омъжа за теб! Няма да се омъжа за Гифърд и със сигурност няма да се оженя за онова животно, брат ти!

Тя впери поглед в Танцуващия ураган. Почувства се измамена от него.

Той стана и отиде в дъното на малката колиба да остави купата.

— Тогава, наистина съжалявам за теб — каза той със сериозен глас. Защото ще трябва да се върнеш при Счупения рог.

Тя следеше с поглед движенията му. Въпреки че колибата беше малка, изглеждаше удобна. Един оловен светилник с процепи висеше от тавана и хвърляше златиста светлина. Също като в колибата на Счупения рог и тук от гредите на тавана висяха кошници и връзки сушени билки, а в средата имаше малко огнище. Но в колибата на Танцуващия ураган си личеше липсата на женска ръка. Съдове, животински кожи, сечива, ловни оръжия, лежаха разхвърляни навсякъде. Той прескочи една кошница, за да постави копието си на мястото му — до стената.

— Ти ме изнудваш — обвини го тя. — Не може да направиш това. Така по нищо не се отличаваш от Счупения рог.

Той се обърна и я погледна, раздразнен от неблагодарността й.

— Направих каквото можах, за да те спася.

— И единственият начин беше да кажеш, че ще се ожениш за мен?

Той вдигна рамене.

— Да, това беше единственият начин — после млъкна, но черните му очи продължиха да я гледат. — Давам ти някаква възможност, Рейчъл. Няма да те насилвам. Никога не бих го направил.

— Възможност! — тя отметна лененото платно, с което я беше завил. — И това ми наричаш възможност! Да умра или да се омъжа за дивак?

Танцуващия ураган стисна зъби.

— Не съм казал, че тя е най-добрата.

Рейчъл сви краката си и обгърна с ръце коленете си. Опря чело на тях и затвори очи. Какво ще прави сега?

Какво можеше да направи? Може би сега й се откриваше начин да се спаси? Беше казала на Дори, че бог ще я пази, че ще я спаси от Счупения рог, но никога, и в най-невероятните си фантазии, не си бе представяла, че такава ще бъде цената на спасението й.

Тя вдигна глава.

— Ако се омъжа за теб, Счупения рог не може отново да ме вземе.

— Не може. Като моя жена, аз ще те закрилям… винаги.

Начинът, по които каза винаги, накара Рейчъл да потръпне. Винаги? Само докато избягам, помисли си тя. Само докато Томас дойде да ме вземе. Все пак това няма да трае дълго. Най-много една, две седмици. Няма да е истински брак, каза си тя разумно. Това е просто начин да остана в безопасност, докато Томас дойде да ме вземе, или докато намеря начин сама да избягам.

Рейчъл наблюдаваше как Танцуващия ураган изтръсква лененото платно, с което — досети се тя — я беше измил.

— Добре — тихо каза тя. — Ще се омъжа за теб, но само защото не искам да умра.

— Всеки има различни причини, за да се омъжи.

— Да, а какви са твоите? — предизвикателно каза тя.

Беше ядосана, защото той я постави в това положение против волята й. Беше я яд, че няма друг, по-добър изход.

Той се обърна така, че тя вече не виждаше изумително красивото му, бронзово лице.

— Някога имах жена, но тя си отиде.

Значи на вдовеца му трябва някой да му чисти и готви, помисли си тя. Слугиня.

— Няма да те нараня. Не обичам да удрям жена.

— А само да я принудиш да се омъжи за теб — в мига, в който произнесе тези думи, съжали. Знаеше, че трябва да му е благодарна. За бога, та този човек беше рискувал собствения си живот, за да я спаси!

След като той не й отвърна, тя каза с по-мек глас.

— Гифърд, откриха ли го… мъжът, който беше с мен.

Той поклати отрицателно глава.

— Не, все още, не. Счупения рог изпрати хората си да го търсят — той донесе купа, пълна с пресни горски ягоди, и я сложи пред нея. — Ще го убият, когато го намерят.

Тя наведе брадичката си и посегна към купата.

— Знам.

— Той не ти беше мъж, нали? — Танцуващия ураган трябваше да попита, въпреки че това нямаше значение. Този бял мъж никога нямаше да се измъкне от земята на ирокезите, без да пострада скалпа му.

Тя с трудност преглъщаше горските ягоди.

— Не. Така трябваше да стане, но… — гласът й замлъкна, защото й се стори безсмислено да продължи.

Ако Гифърд още не беше убит, това можеше да се случи всеки момент. Стори й се почти богохулство да говори за проблема между тях. Какъв смисъл имаше да каже, че никога не го е обичала. Защо трябваше да казва, че Гифърд никога не можа да раздвижи кръвта й, както този червенокож мъж, с който бяха заедно в колибата му. Гифърд беше толкова различен от Танцуващия ураган.

Танцуващия ураган клекна и посегна да си вземе от ягодите. Върховете на пръстите му докоснаха нейните и тя ги отдръпна. Чудеше се дали Рейчъл обича онзи мъж, Гифърд.

— Говорят, че те е изоставил — каза той и усети искрата, която премина между тях, когато се докоснаха.

Очите на Рейчъл се напълниха със сълзи.

— Не… не е било нарочно. Гифърд никога не би направил това с мен. И аз не бих постъпила така с него.

Танцуващия ураган дъвчеше замислено.

— Ти не си отговорна за страхливостта на друг човек.

Тя вдигна глава. Бяха толкова близо един до друг.

Чуваше дишането му, усещаше онази особена възбуждаща миризма на гора, която идваше от него. Чудеше се дали не направи грешка, като се съгласи да се ожени за този езичник. Не знаеше дали в мига, в който каза „да“, не изгуби душата си.

— Гифърд не е страхливец. Той беше изплашен. И много объркан.

— Говорят, че щял да се върне за теб. Знаеш, че това не е вярно.

Отново сълзи запариха очите й. Тя наведе глава, за да не види той слабостта й.

— Той ще дойде — прошепна тя.

— Предупреждавам те, Рейчъл. Ако станеш моя жена, ще бъдеш моя завинаги — гласът му стана остър, почти заплашителен. — Няма да ти позволя да си идеш. Няма да изгубя и тази съпруга. Избирай сама, мой смел воин.

Рейчъл знаеше, че лъжата е грях. Но това е единственият начин, крещеше вътрешният й глас. Единственият начин да оцелееш. Тя наведе глава и се помоли бог да й прости.

— Ще бъда твоя жена — прошепна тя. — Завинаги.

Той протегна ръка и я погали по бузата.

— Ще имаме достатъчно време да се сближим. Не очаквам да дойдеш в постелята ми още в първата ни нощ като мъж и жена — върховете на пръстите му изучаваха гладката й кожа… извивката на треперещите й устни. — Аз съм търпелив.

Тя остави клепачите й да се затворят, уплашена от топлото сладостно чувство, което усети някъде дълбоко в стомаха си, а то се издигаше и се разливаше като топлина по ръцете и краката й. Поне не се надява, че ще спя с него, помисли си тя. Засега поне, не забрави да си напомни.

Рейчъл хвана ръката му и я наведе. Пръстите му потърсиха нейните, но тя не се отдръпна веднага.

— Каза, че утре ще бъде сватбата, нали?

Той галеше върховете на пръстите й със своите, изненадан от желанието, което изпитваше към тази бледолика.

— Да. Утре ки-ти-хи. Утре ще станеш моя жена.

Тя измъкна ръката си и се отпусна отново върху постелята, която той й беше приготвил, й придърпа покривалото върху раменете си.

— До утре, тогава — каза тя, сякаш четеше собствената си смъртна присъда.

Той се изправи, духна свещите в светилника и колибата потъна в мрак.

— Тази нощ ще те оставя тук. Не мога да бъда с теб, докато сме още неженени, но ако ти потрябвам, ще бъда отвън, пред вратата. Повикай ме и ще дойда.

Рейчъл придърпа към себе си грубата ленена завивка и затвори очи. Тези диваци имаха доста странно чувство за чест. Могат да изгорят една жена жива, могат да я принудят да се ожени, но не могат да спят в една и съща колиба с нея, дори и когато тя ще стане съпруга на един от тях. Мисълта за това й се стори толкова абсурдна, че се усмихна в тъмнината.

Танцуващия ураган погледна за последен път към неподвижното тяло на Рейчъл, след това взе копието си и излезе в нощта.

ГЛАВА СЕДМА

Рейчъл чу, че индианските барабани започнаха да бият настойчиво, което беше знак, че сватбената церемония щеше да започне всеки момент. Тя потрепери въпреки топлината в колибата на Танцуващия ураган. Непрекъснато си повтаряше, че този езически ритуал не е истинско бракосъчетание и все пак, дълбоко в себе си, тя се страхуваше от мисълта, че ще се обрече на Танцуващия ураган.

Мохоките още не бяха хванали Гифърд, но ако го хванеха, преди да успее да стигне някое безопасно място, щяха да го убият. Как щяха да разберат къде е тя, за да я спасят? Ами ако Томас се откажеше да я търси? Нима, ако никой не дойдеше за нея, тя щеше да остане до края на дните си окаяната съпруга на един червенокож?

Не. Ако никой не дойде за мен, сама ще избягам, каза си тя. Ще изчакам няколко дена, най-много седмица, и след това ще се опитам сама да се измъкна. Ще се правя на добрата съпруга пред този дивак, ще го накарам да ми повярва и после ще се измъкна от селището и ще съм свободна, свободна от всички мъже, които искат да ме притежават.

Ритъмът на барабаните пред колибата на Танцуващия ураган се учести. Рейчъл изтри влажните си длани в новата рокля от еленова кожа, с която беше облечена… подарък от младоженеца. Както и прокъсаната рокля, която Хубава жена й беше дала и тази беше без ръкави и стигаше точно до коленете й. Но тази рокля беше с богата украса, както и новите мокасини, с които беше обута. Тя раздвижи пръстите на краката си и погледна надолу към меката еленова кожа. Трябваше да признае, че те бяха малко по-удобни от обувките с високи токове, с който пристигна в лагера.

Плачеща жена се показа иззад парчето кожа, което висеше пред входа на колибата.

— Време е — каза тя на най-добрия си английски.

Рейчъл се усмихна на по-възрастната жена. Плачеща жена беше единствената от племето, която се отнесе внимателно с нея. Сутринта й донесе храна, а после я заведе на реката да се изкъпе. Нейната бъдеща свекърва се потопи заедно с Рейчъл в хладната вода и изми косата й с плътната бяла сърцевина от стъблото на някакво растение. За огромна изненада на Рейчъл този индиански шампоан миришеше чудесно, а косата й стана чиста и лъскава. След като й изми косата, Плачеща жена даде на Рейчъл малък калъп сапун, с който да се измие. Тя прекара почти един час в плитчините на реката и изми насъбралата се от седмици мръсотия.

Най-сетне, когато кожата й леко я пареше от търкането, Рейчъл излезе от реката и се остави Плачеща жена да я избърше с ленена кърпа. Когато се върна в колибата на Танцуващия ураган, другата жена й даде роклята и мокасините, като й обясни, че те са подарък от Танцуващия ураган.

Останалата част от деня Рейчъл прекара в почивка. Плачеща жена остана при нея, готова да се отзове, ако тя я повика. Рейчъл попита къде е Танцуващия ураган, защото не го беше виждала от предишната нощ. Възрастната жена се разсмя и обясни, че било лош знак за младоженеца да види булката преди церемонията, защото тя може да разбере колко е грозен всъщност и да се откаже да се омъжи за него.

Грозен? Танцуващия ураган може би притежаваше много други неща — надменен, плашещ, непредсказуем — но в никакъв случай не бе грозен. Така Рейчъл прекара оставащите часове в размисъл над положението, в което се намираше, и се питаше какво ли ще се случи след ритуала. Дали Танцуващия ураган щеше да удържи на думата си и няма да настоява за близост или Рейчъл ще бъде принудена да защитава честта си?

— Ра-чел — каза нежно Плачеща жена. — Време е. Твоят воин чака.

Рейчъл кимна, косата й блестеше и се разстилаше върху раменете й.

Плачеща жена настоя да я среше в типичната булчинска прическа на индианките от Делауеър. Тя бухна косата й с четка от четината на таралеж и след това направи малки плитчици, които закрепи на темето й, като вплете в тях раковини и мъниста.

Рейчъл вдигна глава и срещна погледа на Плачеща жена.

— Аз съм готова.

Възрастната жена стисна студената ръка на Рейчъл в своята топла длан.

— Моят син е добър човек. Смел. Той ще те дари със синове, с които да се гордееш.

— Сигурна съм, че е добър човек, поне за мохок — отговори Рейчъл искрено. — Но аз не съм го принуждавала да се ожени за мен, за да ме спаси. Не мога да бъда щастлива само заради това.

Плачеща жена протърка ръката на Рейчъл между своите набръчкани ръце.

— Разбирам думите ти. Взеха ме от семейството ми, когато бях на не повече от петнайсет лета. Два юмрука ме отведе далеч от моя народ и аз станах част от неговия род. Тази жена е преживяла много тъга — тя стисна ръката на Рейчъл. — Но тя намери и много щастие. Тя дълги години мечтаеше за дом и най-сетне го намери.

Рейчъл издърпа ръката си. Не можеше да каже на Плачеща жена, че няма намерение да остане с тях. Не искаше никой да разбере, че за нея тази сватба беше несериозна. Но това беше единственият начин да оцелее.

— Благодаря ти за добрите думи — каза тя.

Плачеща жена кимна.

— Тази жена вижда много щастие за теб, Ра-чел. Тя вярва, че ти ще го познаеш, когато го срещнеш.

Един вик отвън накара Рейчъл да потръпне.

— Най-добре да вървим, преди да са ме измъкнали насила — промърмори тя.

Плачеща жена повдигна кожената завеса и Рейчъл пристъпи в помръкващата светлина на деня. Повечето хора от лагера се бяха събрали не толкова заради церемонията, а от любопитство. Стояха наредени едни срещу други в две редици и се проточваха до племенния огън, който ярко светеше. Счупения рог и четирите му жени нарочно не присъстваха. На края на едната редица стоеше Танцуващия ураган и трима възрастни мъже — шаманът, бащата на Танцуващия ураган, и вождът, както предположи Рейчъл, от това, което й беше разказала Плачеща жена.

Танцуващия ураган привлече вниманието й и омагьосана от погледа му, тя тръгна към него, а обутите й в мокасини крака сами налучкаха ритъма на барабаните. Танцуващия ураган изглеждаше изумително в младоженската си премяна. Той носеше малка препаска и везан елек, така че по-голямата част от бронзовото му, мускулесто тяло се виждаше. Гарваново черната му коса беше хваната на опашка, завързана с лента от животинска жила, по която висяха пера и мъниста. На едрите му бицепси имаше по една гравирана медна гривна. Изражението му беше тържествено, черните му очи бяха вперени в нея.

Тя пристъпи и застана до него, както й казаха. Шаманът запя тихо, като в ръцете си люлееше едно гърне с димяща пепел, а вождът разпалено започна да говори.

Танцуващият ураган отговори веднъж на родния си език, но никой нищо не попита Рейчъл, така че тя стоеше мълчаливо. Опитваше се да мисли за други неща, освен за сватбата и за мъжествения езичник, който стоеше до нея и държеше здраво студената й, трепереща ръка. Непрекъснато си повтаряше, че това не е истинска сватба, но дълбоко в сърцето си усещаше, че докато слуша неразбираемите слова на ритуала, нещо невидимо започва да я привързва към този чужд човек.

Когато церемонията свърши, нямаше целувка. Рейчъл не знаеше дали такъв беше индианският обичай или Танцуващия ураган й го беше спестил, понеже знаеше какво усеща. Така или иначе, тя си отдъхна. Индианците не се събраха да празнуват, а се разпръснаха. Жените тръгнаха към колибите си, а мъжете се събраха около огъня и започнаха да отпиват уиски от една бутилка и да си я предават. Рейчъл се спря и за малко наблюдава мохоките, а след това се обърна и погледна Танцуващия ураган.

— Свърши се — промърмори тя, понеже усещаше, че е нужно да каже нещо, но не знаеше какво.

— Свърши се — повтори той. — Сега си в безопасност. Аз, Танцуващия ураган от рода на Мечките, ще закрилям Рейчъл, своята съпруга.

Тя наведе поглед, неспособна да издържи тъмните му, проницателни очи.

— Още не съм ти благодарила, че ме спаси.

Той докосна с върха на пръстите си бледата й страна.

— Не искам никакви благодарности. Искам само да приемеш съдбата си.

Тя вдигна очи.

— Съдбата ли? Дали съдбата ми не е да бъда винаги под властта на някой мъж? Най-напред на баща ми, после на Гифърд, Счупения рог, а сега и на теб?

Няколко воини погледнаха към тях, когато чуха неприлично високия тон на гласа. Танцуващия ураган я хвана за ръката и я поведе към колибата си.

— Никога няма да си под моя власт, освен когато това се налага — той вдигна кожената завеса на входа и полека, но категорично я бутна да влезе.

— Какво означава това, когато се налага?

— Означава, че искам да се държиш както трябва да се държи жената на един мохок. Няма да показваш неуважение към мен и моето семейство пред другите хора. Трябва в думите и поведението ти да има уважение към тях.

Тя скръсти ръце.

— Уважение ли. А какво уважение имате към жените, които купувате и продавате?

— Аз не участвам в продажбата на английски манаке.

Тя се изсмя.

— И си мислиш, че си невинен? Счупения рог продължава да отвлича и да продава жени! Ти позволяваш това да става. Моята приятелка Дори е завързана за онези колове там!

— Не мога да помогна на другите. Единствено на теб, Рейчъл.

Сълзи бликнаха в очите й и тя се обърна, за да не ги види той.

— Защо точно на мен? — прошепна тя. — Защо именно мен?

— Не знам — Танцуващия ураган запали лоените свещи в оловния светилник и стаята се изпълни с мека светлина. — Съдба, предполагам — той млъкна и остави думите му да потънат. — Сега ела да хапнем. Майка ми ни е оставила сватбена трапеза.

— Не съм гладна.

Той седна с кръстосани крака на една щавена кожа.

— Тогава седни, докато се храня.

Тонът на Танцуващия ураган я накара да се подчини. Тя седна срещу него, от другата страна на изгасналото огнище, във възможно най-отдалечения ъгъл на малката колиба.

Танцуващия ураган си взе от подноса парче еленско месо, изпечено с гъби, и една голяма порция царевични зърна.

— Знам, че ще ти трябва малко време, за да свикнеш с нашите нрави. Както ти казах, аз съм много търпелив. Но не понасям капризни и намусени деца — той вдигна едната си вежда. — Аз изпълних моята част от сделката. Измъкнах те от пламъците и те направих моя жена, за да спася живота ти. Сега ти трябва да изпълниш твоето задължение като съпруга.

Тя го гледаше, докато той набучваше с ножа си една гъба и я поднесе към устните си.

— Кажи какво искаш да направя и аз ще го сторя.

Той се навъси.

— Харесвам те повече като опърничава, отколкото като покорна съпруга — той издърпа гъбата със зъби и я сдъвка. С глава й посочи един малък вързоп близо до огнището. — За теб е. Сватбен подарък.

Тя докосна гърдите си.

— Но ти вече ми подари роклята и мокасините.

— Отвори го — той разряза месо от елен и отхапа един сочен къс.

Рейчъл вдигна кожения вързоп и го разтвори. В него имаше мек колан от щавена кожа, покрит със сини мъниста и женски нож. Тя погледна към Танцуващия ураган.

— Всяка жена трябва да носи нож. За да си върши работата и да се защитава. Ще го носиш винаги, когато не си с мен.

Тя прокара ръка по невероятно красивия колан, като се опитваше да не забрави гнева, който изпитваше към Танцуващия ураган. Но й беше толкова трудно да му се сърди, когато гледаше хубавия подарък, който й беше направил.

— Благодаря ти — прошепна тя.

Той си сипа едно канче вода.

— Сега ела да ядеш, а после ще легнем да спим. Утре Плачеща жена ще ти покаже как да се оправяш със задълженията си на съпруга. Тя ще те научи как да станеш добра жена на Танцуващия ураган.

Рейчъл започна да яде с нежелание. Въпреки че не беше гладна, знаеше, че трябва да се храни, за да има сили. Ако искаше да избяга, трябваше да поддържа тялото и ума си силни. След яденето Танцуващия ураган взе флейтата си и засвири. Отпусната от храната и напитките Рейчъл седеше със скръстени крака, а очите й се затваряха от умора. Тя дълго седя в меката светлина на свещите и слуша как новият й съпруг свири на флейта от кост.

Не след дълго той я остави и започна да се приготвя за лягане. С полуотворени очи Рейчъл видя как Танцуващия ураган свали коженото си елече и мокасините. Наблюдаваше как светлината от свещите играе по бронзовата му кожа, която се извиваше при всяко негово движение.

Изглежда Танцуващия ураган усети, че тя го гледа и се обърна.

— Време е да спим, жено — каза той, а гласът му беше толкова тих, че тя по-скоро усети, отколкото чу думите.

Той бавно й подаде ръката си. Тя покорно я пое.

— Да, и аз съм уморена — каза тя плахо, когато пръстите му се сплетоха с нейните и той й помогна да се изправи.

Той посочи с глава към меките кожи, разстлани на пода. Това очевидно беше брачното ложе, приготвено от доброжелателната му майка.

Погледът на Рейчъл се премести от Танцуващия ураган към постелята и обратно към него. Преди да може да възрази, той притисна устните й с пръст.

— Казах ти, че съм търпелив и въпреки, че те желая, Ра-чел, няма да те взема против волята ти. Да насилиш една жена не е най-добрият начин за започване на съвместен живот с нея.

Тя наведе очи и се почувства виновна за обвиненията, които за малко щеше да изрече.

— Аз съм ти искрено благодарна за това, което стори за мен — прошепна тя. След това вдигна очи.

Той улови една от малките й плитчици и я уви около пръста си по особено ласкав начин.

— Не се страхувай от мен, Ра-чел. Сега си моя жена. Ще убия всеки, които ти причини зло.

Когато погледна в тъмните му очи, тя с изумление разбра, че той говори истината. Мислите й се отклониха към Гифърд и момента, когато той яхна коня, избяга и я изостави. Знаеше, че е глупаво да сравнява един дивак с виконт, но не се сдържа. Не можеше да не си зададе въпроса, как би постъпил Танцуващия ураган, ако беше на мястото на Гифърд. Дали и той щеше да избяга от лагера и да я изостави? Реши, че не би го направил.

Рейчъл протегна трепереща ръка и с върха на пръстите си погали Танцуващия ураган по лицето. Кожата му беше мека и топла. Той леко извърна глава, така че устните му докоснаха пръстите й.

Очарована от усещането на кожата му, тя продължи да изучава извивката на долната му устна с връхчетата на пръстите си. Усети, че трепери. Беше едновременно уплашена и омаяна от неговото излъчване.

Той наведе глава. Тя почувства, че ще я целуне. Осъзнаваше, че трябва да се отдръпне, но когато той обви с ръце кръста й, усети, че ръцете й сами обгърнаха голите му бронзови рамене. Тя затаи дъх.

Устните му докоснаха нейните, толкова леко, сякаш отпиваха глътка вода. Рейчъл усети, че се разтапя в ръцете му. Тя си каза, че си струва да дари с една целувка човекът, който спаси живота й. Но истината беше, че тя искаше червенокожият да я целуне. Искаше и тя да го целува.

Езикът му докосна долната й устна и тя разтвори устни. Тялото й пулсираше с новото усещане за силно желание. Когато целувката му стана по-настойчива, тя се приближи по-плътно до него и притисна тялото си в неговото. Мисли за греховна похот и мъки във вечен адски огън се въртяха в ума й, но тя не можеше да се възпре. Единственото, което искаше, беше този мъж и ласките, му.

Когато той се отдръпна, тя беше останала без дъх. Беше смутена. Беше ужасена. Всъщност тя сама се беше хвърлила в ръцете на този дивак!

Отстъпи и се отдръпна, сякаш бронзовата му кожа пареше.

— Аз… — не знаеше какво да каже. Усети, че страните й пламтят.

Танцуващия ураган се разсмя, но това не беше груб смях.

— Върви да легнеш, жено — прошепна той и посочи постелята от кожи. — Аз няма да те последвам, независимо, че много бих искал.

Рейчъл бързо се оттегли в най-далечния ъгъл на колибата и, като следеше внимателно движенията му, се мушна между завивките. Отново последва плътен мъжки смях, когато той сложи ръка на препаската си, за да я махне, а тя се обърна на другата страна, да не би да зърне оголената му мъжественост.

— Лека нощ, жено — прошепна нежно Танцуващия ураган, когато свали препаската си и духна свещите. — Приятни сънища.

Рейчъл лежеше неподвижно, чу го, че разтваря една голяма щавена кожа и я постила от другата страна на огнището. Едва когато чу равномерното му дишане, се отпусна и се отдаде на собственото си изтощение.

Гифърд вървеше тежко напред. Юздите на откраднатия кон все още висяха, усукани около безчувствената му ръка. Почти беше съмнало. Най-напред язди, след това вървя три-четири дена, без да почива за повече от час. Страхът го караше да върви. Знаеше, че ако не стигне някое селище на бели, диваците ще го хванат. Първо щяха да го измъчват, после да го убият, а след това да оглозгат костите му. Всяко свистене на вятъра Гифърд чуваше като бойния вик на мохоките. Всяка сянка в нощта, всяко паднало дърво в далечината му приличаше на дивак, готов да го нападне.

Само още малко, Гифърд се опитваше да се успокои. Още една стъпка, още една миля. Все някой ще се намери, който да разбере колко важна личност съм аз. Някой, който ме търси. Някой, който може да ми помогне.

Някакъв клон изпращя и Гифърд се сепна и спря. Започна да се взира в полумрака на утрото. Беше твърде изтощен, за да продължи, твърде уморен, за да се тревожи дали индианците ще го изядат или не.

Още един клон изпращя. Гифърд дочу слаби стъпки. Знаеше, че трябва да бяга. Искаше да избяга, но краката му вече не му се подчиняваха. Конят му избяга, когато изпусна юздите.

— Конче, конче, не ме изоставяй — промърмори Гифърд, докато се свличаше на колене. — Конче, не ме оставяй тук на индианците. Не им давай да ме изядат.

Гифърд усети, че пада напред. Лицето му се зарови в меката горска почва. Миризмата на гниещи листа и влажна дървесина изпълни ноздрите му. Стани! Стани крещеше разумът му. Но той беше неспособен на това. Искаше само да потъне в спокойния мрак на съня. А може би и на смъртта.

— Татко! Татко! — Гифърд чу един слаб глас да вика. — Татко! Ела да видиш какво открих!

Гифърд чу кучешки лай, когато стъпките се приближиха. Знаеше, че трябва да седне, но просто не можеше. Влажният нос на кучето го душеше по лицето.

— Татко, гледай! — каза далечният глас. — Открих един човек!

— Света Богородице — каза друг глас, по-възрастен и по-дълбок.

Някой докосна рамото на Гифърд, Усети, че го обръщат по гръб. Опита се да отвори очи.

— Все още диша — каза по-плътният глас. — Ще му да малко вода. Доведи майка си. Бързо!

Гифърд чу бягащи стъпки да прошумоляват по сухите листа и да се отдалечават. Кучето ги последва.

Гифърд усети как до устните му се докосва вода и той започна да пие на големи, жадни глътки.

— Добре ли сте, сър?

— Виконт Лангстън — успя да каже Гифърд. — Казвам се виконт Гифърд Лангстън. Вие трябва… трябва да съобщите на семейството ми във Филаделфия къде се намирам. Те ще ви платят. Добре ще ви платят.

— Индианци ли бяха? — попита мъжът.

Гифърд успя да отвори едното си око и видя един брадат мъж с кожени панталони.

— Да. Мохоки.

Мъжът с кожените панталони изсвири приглушено.

— Светата Дева трябва да ви е закриляла! Досега не съм чул някой да се е измъкнал от мохоките. Не и жив — мъжът замълча, след това каза. — Имаше… имаше ли и други? Искам да кажа, други пленници?

Гифърд кимна и очите му се затвориха.

— Да — той пое дълбоко дъх. — Жена ми, Рейчъл, но… тя е мъртва. Проклетите индианци я убиха.

ГЛАВА ОСМА

Танцуващия ураган застана на входа на церемониалната шатра и се опита да подреди мислите си. Тази вечер той отново щеше да представи пред Съвета своето мнение за войната между французи и англичани и да предложи една от страните за съюзник на племето. Той трябваше да убеди по някакъв начин вожда, баща си и останалите старейшини на Съвета за опасността от продължаващите нападения на английски фортове, подклаждани от Рувил и осъществявани от Счупения рог и неговите воини.

Танцуващия ураган съзнаваше, че ще води тежка битка, но отговорността му пред членовете на племето го караше да направи всичко възможно. Той си пое дълбока и очистваща глътка въздух и се опита да съсредоточи вниманието си върху проблемите, които щяха да се обсъждат.

През последната седмица му беше трудно да се концентрира върху каквото и да било. Откакто се ожени за Рейчъл, бялата жена изпълваше съзнанието му изцяло. Не че тя правеше нещо, за да привлече неговото внимание — всъщност тя го избягваше, доколкото това изобщо беше възможно. Рейчъл създаваше впечатлението, че се опитва да се държи като другите индиански съпруги, приемайки наставленията на Плачеща жена, но Танцуващия ураган съзнаваше, че тя не можеше да се промени толкова лесно. Той усещаше физическото й присъствие, но не и някаква духовна връзка между тях. Тя отговаряше, когато я запитваше, но не проявяваше желание сама да започне разговор с него.

Той разбираше, че тя рано или късно ще се опита да избяга. Това се виждаше в небесносините й очи. Някой друг на нейно място сигурно вече щеше да е направил опит, но Рейчъл беше търпелива. Беше и умна. Разбира се, Танцуващия ураган не би й позволил да избяга, защото вече беше негова жена, но в същото време се възхищавай на нейната воля.

Той не преставаше да си задава въпроса, дали мисълта за брака й с червенокож я отблъскваше. По време на престоя си в мисията той се сблъска с фаталните последици на предразсъдъците. Но когато се сещаше за целувката през тяхната първа брачна нощ, той беше сигурен, че не я е насилвал. Беше сигурен, че тя постъпи като жена, която желае един мъж.

Танцуващия ураган пое нова дълбока глътка въздух. Той не беше имал намерение да се жени отново. В живота на един мъж жените заемаха твърде много мисли и постъпки. Те често се превръщаха повече в бреме, отколкото в преимущество. Той беше убеден, че мъжете отделят твърде много време на женските въпроси. Не беше ли прекарал последните две години в мисли за Та-уа-ни, измъчвайки се с въпроси за това как можеше да я направи по-щастлива и да предотврати това, което се случи…

Той се опита да не мисли за нея сега. Не трябваше да се самосъжалява или обвинява, защото срещата на Съвета тази вечер беше прекалено важна.

С високо вдигната глава и изправено тяло Танцуващия ураган влезе в церемониалната шатра и зае определеното за него място като гост. Той кимна почтително първо на вожда, а след това на баща си — шамана. Умишлено пренебрегна своя полубрат, който седеше между двамата по-възрастни мъже.

Глинена лула, натъпкана с лютив тютюн, започна да се предава от ръка на ръка. Танцуващия ураган не искаше да пуши, но традицията изискваше да си дръпне, преди да предаде лулата на следващия. Когато лулата мина през всички членове на Съвета и стигна обратно до шамана, вождът се прокашля и започна своята обичайна приветствена реч.

В продължение на почти час Съветът обсъждаше проблеми на селището от домашен характер — свадата между втората жена на Едноокия и Хубава жена за един калаен казан, какво име да бъде дадено на новороденото момченце, посещението на свещеника от мисията Свети Реджис миналия месец и други банални въпроси. Танцуващия ураган седеше кротко и слушаше, как проблемите един по един се обсъждат и разрешават. Въпреки опитите на Полския славей да води съвещанието, най-често се чуваше гласът на Счупения рог. Другите членове на Съвета също участваха, но когато се вземаше окончателното решение, вождът и шаманът се основаваха на мнението на Счупения рог.

Най-накрая, когато Танцуващия ураган вече си мислеше, че ще полудее от тези безсмислени приказки, Полския славей се обърна към него.

— И така, сине на Два юмрука, ти поиска да говориш пред нашия Съвет — каза Полския славей на ирокезки. — Какво би искал да споделиш с нас?

Танцуващия ураган направи кратка пауза, преди да заговори, и изчака всички погледи да се насочат към него.

— Идвам с предложението този Съвет да преразгледа отношението си към французите, вожде наш. Рувил е лъжец и измамник. Този човек е опасен. Би трябвало да последваме примера на нашите братя мохоки в другите селища и да се опитаме да сключим мир с англичаните.

Счупения рог въздъхна тежко.

— Седмица след седмица нашият брат идва с едни и същи думи — той се обърна към членовете на Съвета. — Колко още трябва да изтърпим, преди неговото присъствие пред свещения огън на Съвета да е станало нежелателно?

— Човек от нашето селище винаги е добре дошъл пред този огън. Такъв е законът — отвърна му Два юмрука.

— Казва го човек, който говори от съжаление към своя полусин — обвини го Счупения рог.

Танцуващия ураган изчака отговора на баща си с надеждата той да се застъпи за него, но съзнаваше, че това едва ли щеше да стане. Въпреки слабостта на неговия баща към Счупения рог, Танцуващия ураган все още имаше детинска нужда от бащина подкрепа. Когато възрастният шаман не каза нищо, Танцуващия ураган реши да продължи.

— Виждам разруха за нашите хора. Виждам кръв и чувам писъци на болка. Усещам вкуса на смъртта на езика си.

— Защо не оставим тези предчувствия на нашия стар баща, шамана, мой полубратко? Обясни това на членовете на Съвета. Той е нашият шаман, а не ти.

Защото вече е стар и е загубил своето ясновидство. Защото е под толкова силното въздействие на любимия си син — с неговата омраза и алчност, — че е изгубил своята сила, помисли си Танцуващия ураган. Но от уважение към баща си, когото все още обичаше, той не отговори. Вместо това той се изправи и се обърна към другите членове на Съвета.

— Искам само да си помислите какво вършим, когато нападаме английски селища и фортове. Англичаните водят непрекъснато мъже, жени и деца на нашите земи с голямата лодка. Те идват, независимо дали това ни харесва или не. И ако ги ядосаме достатъчно, те ще дойдат с големите си армии, въоръжени с пушки, и ще ни избият, докато нашите деца спят. Нямаме друг избор, уважаеми членове на Съвета, освен да се научим да живеем в мир с тях, иначе животът ни е обречен.

— Това са женски хленчове! — яростно извика Счупения рог, размахвайки застрашително юмрука си. — Това са думи на един страхливец. С помощта на нашия приятел Рувил ние можем да отблъснем белите хора от нашите земи. Ние можем да напоим земята с тяхната кръв!

— Белите хора? А Рувил не е ли също бял човек? — противопостави се на думите му Танцуващия ураган. — Не са ли французите също толкова голяма заплаха, колкото и англичаните?

Той проследи с поглед членовете на Съвета, развълнуван от изражението на техните лица. Те го слушаха! Беше ги накарал да се замислят!

— Вече загуби достатъчно от времето на Съвета с твоите оплаквания — Счупения рог извади малко сребърно шише от своя инкрустиран колан и махна тапата. — Освободи го! — предложи той на Полския славей и отпи глътка френски ликьор.

Полския славей се обърна към Танцуващия ураган извиняващ се поглед.

— Чухме твоите думи и ще ги вземем под внимание.

Страхливец, помисли си Танцуващия ураган. Ти си страхливец, който не би посмял да се изправи пред Счупения рог и да изрази собственото си мнение. Но Танцуващия ураган не искаше да злепостави възрастния човек. Той се бе отнесъл толкова добре към него, когато беше дете. Все още заслужаваше уважението на племето. Танцуващия ураган кимна.

— Помислете добре над моите думи, наследници на ирокезкия народ. Посъветвайте се и с другите наши братя, как да се справим бързо с това ужасно положение. Направете Съвет на всички племена мохоки. Казвам ви, че животът ни зависи от решенията, които ще направим през следващите няколко месеца.

Танцуващия ураган се изправи и изчака, докато думите му отекнат в церемониалната шатра. След това кимна благодарствено и излезе с високо вдигната глава.

Отвън, на залез-слънце, той почувства освежителния полъх на студения въздух. Вечерта беше добра за риболов, но на него не му беше до това. Той имаше намерение да посети вигвама на майка си, но усети, че се е отправил към собствения си дом. Не съзнаваше, че има нужда от новата си съпруга, докато не я видя изправена в сянката, на полумрака с поглед, отправен към потъмняващото небе.

Тя наистина беше едно прекрасно създание на природата, тази англичанка Рейчъл — с короната си от лъскава тъмна коса и кръгли очи с цвета на лятното небе. Дори и бледото й лице изглеждаше красиво за Танцуващия ураган тази вечер. Кожата й не беше червена — с цвета на майката земя, — а му напомняше за отразената лунна светлина от големите езера на неговото родно място.

Танцуващия ураган не свали нито за миг поглед от нея, докато се доближаваше до вигвама. Тя стоеше изправена като воин, с високо вдигната глава и издадени напред гърди. В нея определено нямаше нищо от плахия характер на мохокските жени. Той се усмихна. Колко много оплаквания беше чул тази седмица от другите, че неговата съпруга не знае положението си сред женската част на племето. В селището имаше строго определена йерархия — не само сред мъжете, но и при жените. Ако Рейчъл трябваше да бъде една от тях, то тя трябваше да научи законите на техния живот, а за това се изискваше доста време.

Рейчъл отказваше да се подчини на когото и да било, освен на собствения си съпруг. Но дори и тогава Танцуващия ураган по-скоро я молеше, отколкото й заповядваше. Вярно беше, че рано или късно Рейчъл трябваше, да заеме отреденото й място, но той нямаше никакво намерение да сломява духа й за тази цел. Тя се държеше толкова храбро през цялото това тежко изпитание. В очите на Танцуващия ураган тя беше една от малкото жени, които заслужаваха възхищение.

— Звездите ще бъдат ярки тази вечер — каза й той и видя как устните й се отпуснаха в лека усмивка.

— Да — тихо промълви тя и обгърна кръста си с ръце, като че ли да се предпази от него.

— Добра нощ за риболов.

Тя не отговори и двамата заедно вдигнаха погледи към небето. След момент на мълчание той докосна леко нейната ръка и каза:

— Ела.

Поведе я навътре във вигвама и започна бързо да хвърля разни неща в брезентовата моряшка чанта, която купи от един бял трапер преди няколко години. Той постави в нея ценните рибарски кукички и връв, остър нож, навито памучно одеяло, мях за вода и няколко други дреболии.

Рейчъл стоеше на входа и наблюдаваше как Танцуващия ураган опакова раницата.

— Къде отиваш?

— Отиваме заедно — той постави и малка кесия с лечебни билки в торбата.

Тя направи крачка назад.

— Не… Ще остана тук. Не ме е страх — тя отхвърли назад един кичур гладка коса. Страхуваше се да остане в селището без закрилата на своя съпруг, но още повече се страхуваше от това да бъде сама с него. — Ще се справя и сама.

Той преметна торбата през рамо, взе любимия си лък и стрелницата, прегърна я нежно през кръста и я изведе навън от вигвама.

— Имам намерение тази вечер да отида за риба заедно с моята жена. Ела!

Тя се опита да се освободи от неговата прегръдка.

— Моля те! Аз… аз не обичам да ходя за риба.

Той се спря и насочи черните си очи към нея.

— Някога ходила ли си за риба?

Рейчъл извърна погледа си.

— Не — призна тя, — но…

— Тогава как можеш да кажеш, че не обичаш?

Тя се обърна към красивия индианец, който я наричаше своя съпруга. Топлината на неговата прегръдка проникваше в мислите й. Една част от нея искаше да се освободи и да избяга от този дивак, но в същото време изпитваше и силно желание да плъзне ръката си по изпъкналите му скули. Съзнанието и казваше, че това е нелепо, но тя искаше отново да опита вкуса на неговите устни.

— Къде ще ходим за риба?

— На едно специално място — той я притегли към себе си и този път тя го последва, без да се съпротивлява. — Специално място, на което нашият баща ни водеше двамата с брат ми, когато бяхме деца — намигна й. — Едно вълшебно място.

Тя ускори крачка, за да се изравни с него и той пусна кръста й. От решителния поглед в неговите очи тя можеше да заключи, че той нямаше да й позволи да изостава и реши да се възползва от ситуацията. Може би щеше да има възможност да направи едно малко проучване. Ако й се наложеше да избяга сама, тя трябваше да познава района.

— Не вярвам в чудеса — отговори тя на последните му думи.

— Не вярваш в чудеса? — в плътния му приятен глас звучеше нотка на детинско учудване. — Как можеш да живееш в един толкова прекрасен свят и да не вярваш в чудеса?

— Чудесата са за малките деца. Те не са нищо друго, освен илюзии.

Той се засмя.

— Прекалено сериозна си, Рейчъл. Трябва да се научиш да приемаш даровете на живота с благодарност.

— Не се чувствам особено благодарна — отговори тя откровено. Беше й забавно да констатира, че никога не беше водила подобен разговор с Гифърд — разговор между приятели. — Каретата ни беше нападната. Видях как един човек умря. Един побъркан ме закара през половин континент. За малко щяха да ме изгорят на клада, а след това обстоятелствата ме принудиха да се оженя за човек, когото не желаех.

Танцуващия ураган не се засегна от нейните думи. Сърцето му казваше, че след време Рейчъл щеше да започне да го приема като неин съпруг така, както Плачеща жена започна да приема Два юмрука.

— Вярно е, че премина през големи изпитания, Рейчъл, но ти все пак оцеля. Сега си съвсем здрава и имаш шанса да започнеш един нов живот.

Двамата стигнаха до края на селището и започнаха да навлизат в гората през шипковите храсталаци. Тя изпитваше огромно желание да закрещи в лицето му как го ненавижда, но знаеше, че ще бъде по-добре, ако си замълчи. Тя не беше негова жена и никога нямаше да стане.

Танцуващия ураган като че ли отгатна нейните мисли.

— Знаеш, че той никога няма да дойде за теб.

Рейчъл се препъна в един затрупан корен и той посегна да я хване. Тя отблъсна подадената ръка и се хвана сама.

— Не разбирам за какво говориш.

Той се усмихна на лунната светлина.

— Не съм глупак. Наблюдавам те как търсиш удобен случай. Наистина съжалявам, че те е изоставил така. Мислиш си, че той ще се върне за теб с въоръжени войници, но това няма да стане. Този англичанин е страхливец. Не го интересува дали си жива или мъртва, иначе нямаше да те изостави — той замълча за момент, за да я остави да помисли над думите му и след това добави, с по-мек глас. — Заслужаваш по-добър мъж, който да се грижи за теб и да стане баща на твоите деца.

Страните на Рейчъл пламнаха при мисълта за интимност с Танцуващия ураган. Той действително я желаеше. Тя чувстваше това в гласа му. Ако Гифърд не се върнеше с помощ, ако брат й Томас не успееше да я открие… Тя преглътна с усилие.

Той е прав, предупреди я вътрешният й глас. Танцуващия ураган е прав. Гифърд няма да се върне за теб. Гифърд лежи мъртъв някъде в тази необятна пустош. Томас се е отказал да те търси. Мина твърде много време. Мисли си, че вече те няма.

Обзе я чувство на паника. Нещо като че ли я задушаваше и тя се замая. Никой няма да ме потърси. Никога. Ако сама не успея да избягам, никой друг няма да ми помогне.

Тя извърна поглед от Танцуващия ураган. Той се държеше толкова добре с нея, че тя почти се почувства виновна. Разбира се, това беше абсурдно. Този човек я задържаше при себе си против нейната воля. Той я принуди да се омъжи за него и ако не успееше да избяга, щеше да я принуди и да се люби с него.

Рейчъл и Танцуващия ураган вървяха още дълго един до друг по една криволичеща пътечка, водеща в северозападна посока. От време на време той й показваше някое бягащо нощно животно или дървета и храсти с причудливи форми. След малко Рейчъл се отпусна и започна да се наслаждава на гледките и звуците, които изпълваха потъналата в мрак гора. Тъй като страстите на Танцуващия ураган не я заплашваха сега, за момент тя си позволи да забрави факта, че е негова пленница. За един кратък миг тя успя да се потопи спокойно в света на Танцуващия ураган.

— Никога не съм предполагала, че гората може да бъде толкова красива през нощта — прошепна тя, докато се промъкваше под един нисък клон.

Въпреки че яворите и елите бяха скупчени доста нагъсто, лъчите на месечината проникваха през върховете на дърветата, и като че ли Господ осветяваше пътя им с магически фенер.

Танцуващия ураган кимна в знак на съгласие. Той усещаше, че Рейчъл се чувства по-спокойна извън селището, както се беше и надявал да стане. Може би ако останеха насаме в продължение на няколко дни, те щяха да започнат да се опознават по-добре. Първият брак на Танцуващия ураган завърши по толкова печален начин, че той се беше отказал да се жени отново. Но сега, след като това вече беше станало, той се отдаде на мисълта как да вдъхне живот на своя брак. Ако двамата с Рейчъл успееха да изградят основите на своя брачен живот сега, така както един мъж полага основите на своето жилище, той беше убеден, че бракът им щеше да издържи всякакви промени и изпитания.

— Вълшебното място, за което ти говорих, е тук, Рейчъл — каза Танцуващия ураган. — Трябва просто да потърсиш с поглед прекрасните неща, на крито другите не обръщат внимание — той внезапно спря и с пръст на устните посочи нещо пред тях.

Погледът на Рейчъл се изпълни с удоволствие, когато видя една сива лисица и нейните малки да пресичат пътеката. Тя се усмихна, омагьосана от пухкавите опашки и бляскащите очи на животните. Никога досега не беше виждала лисици, с изключение на червеникавите, които жени и мъже в ловни костюми преследваха по хълмовете извън Лондон.

Когато лисиците потънаха в мрака на гората, Танцуващия ураган отново продължи напред.

— Ела — каза й той и я хвана за ръката.

Хрумна й да освободи ръката си от неговата, но постъпката му изглеждаше толкова естествена, че тя не го направи. Каза на себе си, че ще го остави да държи ръката й, за да не го дразни, но истината беше, че харесваше усещането от неговото докосване. Тя не само започваше да се чувства по-сигурно, но усещаше и тръпка на вълнение да преминава през тялото й. Може би това се дължеше на нейната самота.

Рейчъл и Танцуващия ураган продължиха да вървят в продължение на още час. Постепенно гората започна да става все по-рядка и по-рядка. Нетърпелива да види какво следва напред, Рейчъл изпревари Танцуващия ураган и започна сама да се изкачва по издадените скали и да прескача повалените дървета, като че ли беше прекарала целия си живот в гората. Докато си пробиваше път през шубраците, тя внезапно спря и промълви:

— Господи, колко е красиво!

Дори и в напълно обгръщащия ги мрак тя успя да види очертанията на голямо езеро.

— Как се казва това място? — тя започна да слиза надолу по брега и когато почувства плясъка на водата върху своите крака, отправи поглед в тъмнината, питайки се докъде ли се простира езерото.

— Как се казва ли? Няма име — той остави торбата и лъка на земята. — Толкова странни ни се струвате вие, белите, с желанието си да дадете име на всяко място.

Той пристъпи към брега, наведе се да загребе вода с длани и я поднесе до устните си. Рейчъл се завъртя около него.

— Предполагам, че това изглежда доста глупаво, нали? — вятърът понесе нейния лъчезарен смях.

Танцуващия ураган загреба още една шепа вода и я предложи на Рейчъл. Погледът й срещна неговия и след това се премести върху водата в широките му длани. Тя сведе глава и отпи глътка студена вода. Постъпката й беше съвсем невинна, но в мрака с този индианец тя неизбежно изпита усещане за интимност.

Когато Рейчъл се изправи, Танцуващия ураган протегна ръка и докосна капката, която се стичаше по брадичката й. Тя наблюдаваше как индианецът улавя капката с пръст и я поднася към своите устни.

Внезапно тя потъна в дълбочината на неговите езически черни очи. Можеше да почувства приятния му топъл дъх върху своето лице. Усети аромата на неговата варварска мъжественост, който преследваше съзнанието й, където и да отидеше.

Той отново ще ме целуне, помисли си Рейчъл. Да му позволя ли да го направи? Но тя вече беше взела решение, може би дори и преди него. Танцуващия ураган се наведе над нея. Тя го посрещна и устните им нежно се докоснаха.

Рейчъл се надяваше, че целувката им ще продължи по-дълго. Тя почти загуби равновесие, когато Танцуващия ураган отдели устните си от нейните и се изправи.

— Ела при моето вълшебно място — каза той и подаде ръката си.

— Не е ли това твоето вълшебно място? — целувката й изглеждаше толкова естествена, като че ли беше целувала високия червенокож мъж през целия си живот.

— Не. След малко ще се върна и ще те отведа там — той я остави сама на брега на езерото и изчезна в гората.

Рейчъл седна на една издадена скала и зачака. Стори й се смешно, че не изпитва страх от това, че е останала сама в мрака на тази пустош и може да се защитава единствено с ножа на кръста й. Никога не би й хрумнало да излезе сама в Лондон, и дори във Филаделфия, като се стъмни без придружител. В този момент и двата града изглеждаха много по-опасни в сравнение с потъналата в спокойствие гора.

Когато Танцуващия ураган се появи отново между дърветата, той беше поставил нещо голямо върху главата си. Лодка!

Рейчъл подскочи.

— В езерото ли отиваме?

Тя обичаше водата. Дори и продължителното океанско пътуване от Лондон до Филаделфия й беше приятно.

Той донесе лодката до брега на езерото и я постави леко върху водата.

— Вземи торбата и се качвай. И внимавай, стъпвай само върху дървеното скеле. Кожата на кануто не пропуска вода, но е твърде нежна — той й предложи ръката си. — Подпри се на края на лодката и няма да паднеш.

Рейчъл стъпи колебливо в кануто и то силно се разклати. Танцуващия ураган я хвана здраво и кимна с глава. Тя бавно се отпусна на дъното на крехката лодка. След като Рейчъл седна, Танцуващия ураган започна да тласка кануто навътре и когато водата стигна до гърдите му, отскочи и стъпи леко вътре, почти без да го разклаща. Той остави своя лък и стрелницата, взе лекото гребло и започна да гребе с отмерени движения.

Рейчъл беше хипнотизирана от единството и хармонията между мъжа, плавните му движения и гладката повърхност на водата, която отнасяше кануто все по-навътре след всяко мощно изтласкване на Танцуващия ураган. Голият му гръб потръпваше при всяко негово движение, мускулите му изпъкваха през кожата, когато загребваше, и малката лодка се носеше безшумно през езерото.

Лунната светлина се спускаше от черното небе и осветяваше тъмната синьо-зелена повърхност на езерото. Толкова беше красиво! Това беше най-прекрасното изживяване в живота на Рейчъл досега.

— Това ли е? — прошепна тя, страхувайки се, че гласът й може да наруши величествената тишина. — Нали това е твоето вълшебно място — добави след няколко секунди.

— Не — той посочи напред с мускулестата си ръка. — Ето там е моето вълшебно място.

В мрака изплуваха очертанията на брега.

— Там можем да останем сами — каза й той. — Там наистина можем да се почувстваме като мъж и жена.

ГЛАВА ДЕВЕТА

В момента, в който кануто се допря до мекия пясък на брега, Рейчъл скочи навън. Обзе я страх от последните думи на Танцуващия ураган и в същото време изпитваше вълнение от специалното място, на което той я беше довел. Този варварин предизвикваше в нея душевен смут и чувства, които никога досега не беше изпитвала. Преди да го срещне, тя знаеше какво точно иска и какво чувства. Сега нищо не беше ясно, нищо нямаше определен смисъл.

— Толкова е красиво! — възкликна тя, след като реши да не отговаря на последните му думи.

Тя се, завъртя в кръг, за да огледа езерото, извития бряг и осветеното от луната небе.

— Казах ти, че това е вълшебно място — той се усмихна.

Радваше се да я види щастлива и безгрижна, дори и това да беше само за миг. Танцуващия ураган се върна при кануто, изтегли го навътре на брега и извади своя лък, стрелницата и торбата.

— Ела! — каза й той и преметна багажа през широките си голи рамене. — Има едно подходящо място за лов на риба там, след извивката. Това е един дълбок залив, врязан в сушата, където рибите обичат да се крият. Рибите там са едри и вкусни.

Рейчъл се изравни заедно с него. Точно както Танцуващия ураган беше казал, след извивката на брега водата се врязваше в сушата и образуваше малка лагуна. Луната беше ярка и обливаше малкия басейн в мека светлина. Водата гъмжеше от риба, когато те приближиха и се опитаха да прогонят дългоногите насекоми, които кръжаха над гладката повърхност.

Танцуващия ураган седна на земята и започна да изважда връвта от торбата.

— Можеш да потърсиш дърва, за да си направим малък огън — предложи й той.

Нетърпелива да изследва района около лагуната, Рейчъл отиде да събере сухи подпалки и изсъхнала трева. Едно от нещата, които беше научила от Плачеща жена през последната седмица, беше как да направи добър огън. Веднъж само да се върнеше във Филаделфия, щеше да научи и мълчаливите слугини в дома на брат й, които правеха повече пушек, отколкото огън.

В течение на половин-един час Рейчъл се катереше по скали, пробиваше си път през гъсти храсталаци и събираше малки клонки по песъчливия бряг. Беше любопитна да научи какво следва по-нататък, но гледаше да не остава извън погледа на Танцуващия ураган, за да не предизвика подозрение. За времето, през което тя отсъстваше, той беше уловил две едри пъстърви и в момента изваждаше трета.

— Толкова много риба! — засмя се тя, докато изсипваше подпалките на пясъка и отиде да вземе кремъка и огнивото от раницата.

Танцуващия ураган пусна третата риба на земята и тя подскочи няколко пъти по сухия пясък.

— Гладен съм. Ти не, си ли? — той държеше една пъстърва за хрилете. — Рибата е най-вкусна, когато от водата отиде направо в огъня.

Всъщност, за пръв път от няколко седмици тя беше гладна.

— Ти не взе тиган. Как ще ги приготвим?

Той извади дългия тънък нож, който носеше в колана си, и започна да маха люспите от пъстървите.

— Ще ти покажа как да почистваш и приготвяш рибата, за да можеш и ти да ме храниш в нашия дом.

Тя извърна поглед и си помисли, че ако Гифърд или Томас не дойдеха скоро, щеше да се наложи да се справи сама с положението. Танцуващия ураган правеше твърде много планове по отношение на нея. Той наистина си мислеше, че тя ще бъде негова жена. Въпреки че нямаше намерение да остане съпруга на един дивак, тя не искаше да нарани неговите чувства. През последната седмица той положи повече усилия да я накара да се почувства добре, отколкото Гифърд беше направил за осемнадесетте месеца, през които бяха заедно.

Рейчъл насочи вниманието си обратно към огъня и направи малка клада от изсъхнала трева. С кремъка и огнивото тя запали подпалките и скоро запламтя ярък огън.

Танцуващия ураган кимна в знак на одобрение, докато се приближаваше и донесе почистената риба. Той приклекна до нея пред огъня и посочи купчината дърва, която тя беше събрала.

— Донеси ми една дълга, сурова пръчка.

На светлината на огъня тя започна да търси в купчината и след малко се върна с подходящата пръчка. Танцуващия ураган я взе и промуши надлъжно рибите с нея. След това избра две разклонени в краищата пръчки, забоде ги в меката влажна почва от двете страни на огъня и постави шиша с рибите. Така те висяха точно над върха на пламъка и щяха да се изпекат, без да изгорят. Рейчъл започна да пристъпва от крак на крак, после седна на земята и прегърна своите колена.

— Не предполагах, че можеш да правиш такива неща. Изглежда толкова лесно.

Той седна до нея и двамата зачакаха рибата да се опече.

— Нито една задача не е трудна за изпълнение, след като е научена и запомнена.

Тя наблюдаваше как пламъците облизваха кожата на рибите и вече усещаше божествения аромат на изпечената пъстърва.

— Толкова много нови неща научих. Преди да попадна тук, не си вдигах пръста да свърша каквото и да било. Ако бях захвърлена тук преди шест месеца, сигурно щях да умра от глад или да бъда разкъсана от вълците.

Танцуващия ураган се обърна към нея, за да може да вижда променящото се изражение на нейното лице.

— Но не и сега — каза нежно той.

Рейчъл кимна леко с глава, страхувайки се да извърне поглед към него.

— Не и сега — съгласи се тя.

— Разкажи ми за твоя живот — помоли я той. Гласът му беше нежен като полъха на летния бриз, който духаше откъм езерото. — Разкажи ми къде си живяла. Разкажи ми какво си правила, преди да попаднеш тук и да станеш моя жена.

Тя сви рамене. Неговите ласки я караха да се чувства неловко. Той искаше тя да се обръща към него като към неин съпруг.

— Няма какво толкова да се разказва. Баща ми е благородник. Живеехме в Лондон в неголяма къща.

— Липсва ли ти твоето семейство?

Тя гледаше как огнените езици пълзяха по пращящата повърхност на печащите се риби.

— Не много. Липсва ми само брат ми — Рейчъл се обърна към Танцуващия ураган, който седеше и слушаше внимателно.

Гифърд никога не я изслушваше. Престани да правиш, това, каза тя на себе си. Престани да сравняваш Танцуващия ураган с Гифърд. Не трябва да се размекваш така пред него. Не можеш да останеш жена на този дивак. Тази мисъл е нелепа!

Тя продължи своята история.

— С Томас бяхме много близки, още от деца. После той се захвана с превоз на товари заедно с няколко свои приятели и започна да прекарва по-голямата част от времето си в пътувания между Филаделфия и Лондон.

Тя въздъхна.

— Бях много самотна, когато той замина. Майка ни почина. Баща ни постоянно играеше на комар.

— Прекосила си океана, за да бъдеш с брат си?

— Не — тя започна да си рисува в пясъка с една пръчка. — Дойдох, за да се омъжа за лорд Лангстън, за Гифърд. Запознахме се в Лондон. Той се влюби лудо в мен. Пожела да се оженим още на първата вечер, когато се запознахме в игралния дом.

— Казал е, че иска да се ожени за теб, но не го е направил.

Тя нервно се изсмя. Танцуващия ураган я караше да мисли за неща, за които тя не искаше да си спомня. Караше я да изпитва чувства, които не искаше да изпитва.

— Щеше да се ожени за мен, ако не бях му отказала. Исках да го опозная по-добре — тя си пое глътка въздух. Излъгах те. В действителност, Томас нямаше да ни позволи да се оженим веднага. Стигнахме до компромисно решение и той ме доведе във Филаделфия, за да можем да прекараме известно време с Гифърд, преди да се оженим. Гифърд започна да строи къща за нас. На два пъти определяхме датата на сватбата, но аз я отлагах… — тя започна да усеща трептене в гласа си. — Мисля, че използваше част от зестрата ми за строежа на къщата. Сигурно затова беше толкова нетърпелив да се оженим.

Танцуващия ураган се протегна и хвана ръката й, докато разравяше огъня.

— Ти вече бе променила решението си да се омъжиш за този Гифърд, нали?

— Продължавах да отлагам — някак си пръстите му се преплетоха с нейните. — Просто не чувствах нужда да го направя.

— Ти никога не си обичала този страхливец.

Рейчъл повдигна непокорната си брадичка.

— Той не е страхливец. Не е такъв човек. Просто не бяхме подходящи за съпруг и съпруга.

Танцуващия ураган повдигна нейната ръка и я целуна по пръстите.

— Вината не е в теб, моя храбра Рейчъл. Ти си силната, а не той.

Погледите им се срещнаха и тя за миг остана като омагьосана.

— Никога не съм изпитвала такива чувства към него, каквито изпитвам към теб — прозвуча неочаквано собственият й глас.

Танцуващия ураган прокара пръсти през нейната коса и я привлече към себе си. Рейчъл притвори очи и устните им се докоснаха. Тя знаеше, че не трябва да прави това и въпреки това не можеше да устои.

Целувката му беше изгаряща и страстна. Някак си ръката й се плъзна по голото му рамо и усети силата на тръпнещата мускулеста плът под своите пръсти.

Когато Танцуващия ураган докосна гърдите й под нежната кожена дреха, тя чу как устните й изпуснаха тиха въздишка. Никога не беше изпитвала нещо толкова прекрасно и порочно.

Докато докосваше долната й устна с език, той усещаше нейния учестен дъх. Устните им бавно се впиха в страстна целувка.

— Ки-ти-хи — прошепна нежно той в ухото й. Неговият дъх караше кожата й да настръхва. — К-да-холел, н-докуеум.

Той свали ръката й до неговата и я притегли към гърдите си.

— Гифърд! Никога…

— Недей — тихо промълви той. — Не говори повече за този страхливец.

Той целуна брадичката, върха на носа и челото й.

— Не мога — пръстите й се плъзнаха по мускулестата му ръка и изпитаха твърдата мъжественост на неговите изпъкнали бицепси. — Продължавам да те сравнявам с него. Ти си един дивак и въпреки това си много по мъжествен, отколкото Гифърд Лангстън някога е бил.

Той се усмихна и започна да си играе с един кичур от нежно ухаещата й коса. Тя отпусна главата си на неговото рамо и положи ръка върху голите му гърди.

— Важно е жената да оценява своя съпруг — прошепна той. — Хубаво е, че започваме да се харесваме — целуна я още веднъж и след това се протегна към рибата. — Ела. Нека да се нахраним, преди рибата да е изгоряла.

Рейчъл усети как страните й пламнаха, докато бавно се отдръпваше и седна на земята. Не знаеше как ще погледне Танцуващия ураган след необузданата си постъпка. Но той продължаваше да се държи все едно, че нищо не беше станало… като че ли беше нещо съвсем обичайно да се целуват и докосват така и след това да вечерят заедно в този късен час.

Рейчъл седна върху мекия, топъл пясък и изяде вкусната пъстърва, която Танцуващия ураган беше изпекъл, преструвайки се, че е напълно естествено да целува този мъж и след това да се храни с него. Тя разговаряше с индианеца като с човек, когото познава от дълги години. Много скоро й стана ясно — макар и да принадлежаха на два различни свята, — че това не беше един безмозъчен дивак. Танцуващия ураган беше умен и хитър. Независимо че мислите и постъпките му по отношение на нея бяха внимателни, той беше силен мъж със силни убеждения.

Първоначално те говореха за безсмислени неща. Смееха се и обсъждаха случки от детските си години. Въпреки че начинът на живот на Танцуващия ураган й беше съвсем чужд, имаше нещо в нрава на индианците, което я запленяваше и я караше почти да съжалява, че не се е родила в племето на мохоките. След известно време разговорът стана по-сериозен.

— Кажи ми защо твоят народ се включи в битката между англичани и французи? — попита Рейчъл.

Тя никога не се беше интересувала от политика досега, но този проблем изглеждаше важен.

Танцуващия ураган се замисли, преди да й отговори. Рейчъл беше забелязала, че той често правеше така.

— Знаеш, че англичаните и французите се бият за територии… земи, които не принадлежат нито на Англия, нито на Франция, нито дори и на нашите ирокезки братя ганиенгеките — той хвърли костите на оглозганата риба в огъня. — Повечето мохокски племена застанаха на страната на англичаните. Вие сте с твърдото намерение да останете на тези земи, независимо дали това ни харесва или не. Твоят народ прекосява океана с големи канута и се заселва на юг и на изток от нас. С всеки изминат сезон вашето присъствие се усеща все по-силно — той направи кратка пауза. — Аз казвам, воини от други селища на племето мохоки казват — трябва да се научим да живеем заедно с англичаните или ще изчезнем завинаги от лицето на земята.

Рейчъл ровеше с пръстите на краката си в пясъка, доволна, че се освободи от кожените мокасини, както беше направил и Танцуващия ураган.

— Защо тогава вашето селище се е съюзило с Рувил? Защо станахте приятели с французите, когато останалите мохокски селища са съюзници на англичаните?

Мрачния поглед на Танцуващия ураган срещна нейните очи и тя беше вкаменена от свирепата нотка в неговия глас.

— Сърцето на моят брат, Счупения рог, е изпълнено с омраза към англичаните. Преди три лета те дойдоха в нашето селище, докато бяхме на лов, и избиха нашите семейства. Счупения рог загуби двете си жени и тримата си синове в този ден.

Рейчъл изпита чувство на съжаление към Счупения рог.

— И според него англичаните трябва да умрат. Значи това е въпрос на лично отмъщение.

Танцуващия ураган се протегна, за да хване ръката на Рейчъл. Той бавно проследи с пръст линиите на нейната длан.

— Не е толкова просто. Англичаните нападнаха селището в отговор на нашите набези. Една седмица преди това да се случи, Счупения рог беше нападнал английски форт. Той го изгори и изравни със земята заедно с жените, децата и старите хора вътре в него — Танцуващия ураган затвори очите си от болката, която изплувалите спомени предизвикаха в неговото сърце. — Все още чувам техните писъци.

Тя застина.

— Ти не участва ли в това нападение? — запита тя, страхувайки се от неговия отговор.

Той поклати отрицателно глава.

— Не. Счупения рог знаеше, че не бих му позволил да направи такова нещо. Бях на посещение в мисията Свети Реджис, за да излекувам един умиращ свещеник. Отец Дрейк се отнасяше добре с мен, когато учех в мисията. Бях му задължен. Докато се върна в селището, Счупения рог и другите мъже вече бяха тръгнали за форта. Когато отидох там, вече беше станало прекалено късно.

Рейчъл неволно беше започнала да гали неговата широка бронзова длан и усети топлината на неговото докосване.

— Вината не е твоя. Ти не си отговорен за злините, които Счупения рог е причинил.

— Разумът ми казва, че е така, жено моя, но сърцето ми — той докосна гърдите си, — сърцето ми чувства вина. Не трябваше да заминавам за мисията на посещение при отец Дрейк. Трябваше да остана в моето селище. Знаех на какво е способен моят брат — той погледна към озареното от звездите небе. — Трябваше да съм там, за да го спра.

Рейчъл не знаеше какво да му отговори и затова не каза нищо. През последната седмица тя научи от Танцуващия ураган, че понякога мълчанието казва повече от думите.

За момент той стисна по-силно нейната ръка и след това я пусна.

— Плува ми се — каза той и се изправи да се поразтъпче.

— Хайде да се изкъпем, преди да заспим — в гласът му вече беше изчезнало напрежението, което Рейчъл усещаше само преди миг. — След няколко часа ще се зазори.

Рейчъл също стана. Тя бързо свикна с навика на индианците да се къпят веднъж или два пъти дневно. Дори беше взела няколко урока по плуване от Плачеща жена и се справяше доста добре, но все още се притесняваше от това, че се къпеха голи.

— Ти отивай — внезапно й стана студено и тя обгърна кръста си с ръце. — Аз ще погледам.

Танцуващия ураган се освободи от своята дреха и я остави на земята, близо до огъня. Ръцете му посегнаха към кожената препаска, която прикриваше неговите слабини и Рейчъл щеше да извърне поглед, както обикновено правеше, но този път нещо я задържа.

Докато той се събличаше, погледите им се срещнаха. Пръстите му намериха кожените връзки и Рейчъл чу как препаската падна на земята. На лунната светлина тя успя да види леката усмивка, която премина през неговото лице.

Той я желаеше!

Тя не разбра какво я накара да го направи. Може би това беше нощният бриз или споменът за усещането, когато той я докосваше по гърдите. Погледът й умишлено се плъзна надолу по неговото тяло. Тя започна да разглежда неговите широки бронзови гърди и изпъкналите по тях мускули, след това плоския му корем и силните му бедра. Стомахът й се сви. Тя почти се извърна, но продължаваше да усеща погледа му върху себе си. Бузите й пламнаха, когато вниманието й се насочи към редките черни косми около неговата копиевидна мъжественост.

Танцуващия ураган остана така още няколко секунди, за да може Рейчъл да изучи добре тялото му, и след това внезапно се обърна и тръгна към езерото. Мускулите на бедрата, му ясно се очертаваха, докато той вървеше.

Рейчъл изпусна една въздишка. Едва ли щеше да бъде толкова лошо, колкото си го представяше. Въпреки, че формата им беше малко странна, интимните части от тялото на Танцуващия ураган всъщност съвсем не й бяха безинтересни…

Тя отново въздъхна, след като усети в каква посока бяха отправени мислите й. Беше прекарала едва шест седмици с тези аморални диваци и вече започваше да мисли като тях!

Чу плискане на вода и се обърна в момента, в който Танцуващия ураган грациозно се гмурна под вадата. Той направи един кръг в озарената от луната лагуна и след това й махна с ръка.

— Ела при мен, съпруго моя.

Тя отиде до брега и остави водата да покрие босите й крака. Езерото изглеждаше приветливо и подканящо. Той отново й махна.

— Давам ти думата си на воин, че няма да те докосна с ръка, жено. Ела да усетиш удоволствието от водата. Това е част от вълшебството.

Една палава усмивка мина през устните й. Кой би могъл някога да научи за това, помисли си тя. След като се върна във Филаделфия, никой няма да знае, че съм се къпала гола с моят индианец.

Никой.

Рейчъл докосна връзките на ризката, с която беше облечена. Носеше само нея, една къса пола и препаската около интимния й триъгълник. Танцуващия ураган наблюдаваше. Дори и на лунната светлина тя усещаше отправения към нея поглед. Тя сведе очи към кожената си риза. Ръцете й трепереха, докато се опитваше да разплете дебелите кожени връзки. Тя ги изваждаше бавно от дупките, през които бяха прокарани, докато блузата се разтвори и откри гърдите й. Страхувайки се, че няма да издържи на напрежението, което я обзе, тя бързо се съблече и пусна ризата до дрехите на Танцуващия ураган.

Студеният нощен вятър погали гърдите й и зърната й настръхнаха. Без да може да погледне към индианеца, тя напипа връзките на късата си пола и след малко и тя падна на земята. Ръката й се отправи към превръзката около нейните бедра. До преди две седмици мисълта, че трябва да носи такова бельо, направо я ужасяваше, но сега то беше единственото й прикритие.

— Можеш да се изкъпеш и в този вид — нежно й каза Танцуващия ураган, сякаш усетил какви мисли минаваха през съзнанието й. — Ела при мен и ще се изкъпем заедно.

Искаше й се да избяга, но вместо това започна да навлиза навътре във водата. Опитваше се да запомни всяко свое усещане — аромата на нощния въздух, докосването на хладния бриз, Танцуващия ураган, който я чакаше, потопен до гърдите във водата и погледа, който попиваше разголената й плът.

Рейчъл навлизаше бавно и когато водата стигна до бедрата й, тя се гмурна в прикритието на непроницаемата вода.

— Студено е — каза тя с глас, който прозвуча чужд и за самата нея. Тя се приближи на около метър от него и спря.

Танцуващия ураган протегна ръце под водата, напълни шепите си с пясък и започна да търка своето тяло, какъвто беше обичая. Рейчъл направи същото. Едрият пясък драскаше нейната нежна кожа, но предизвикваш приятно изтръпване по цялото й тяло. Танцуващия ураган наведе глава, за да измие косата си. Рейчъл също започна да мие своята, но с всяко потапяне на главата си приближаваше все по-близо до него.

След това някак си пръстите им се сплетоха. Той разтвори ръце, подканвайки я да приеме неговата прегръдка. Рейчъл трепереше и от страх, и от студ.

— Аз…

— Искам само да те прегърна, Рейчъл, съпруго моя. Казах ти. Никога не бих принудил една жена да ми се отдаде, когато не иска, особено ако това е моята съпруга.

В този момент тя му вярваше с цялото си сърце. Той обгърна с ръце голото й тяло под повърхността на водата и това й се стори най-естественото нещо на света. Топлината, която той излъчваше, я привлече още по-силно към гърдите му и тя отпусна глава, на неговото рамо. Тя проследи с ръка извивките по мускулестите му ръце, обладана от порочна смелост. Но нали тя беше негова жена, значи нямаше нищо греховно в тяхната прегръдка?

А беше ли наистина негова съпруга? Тя многократно си беше повтаряла през последната седмица, че не е и никога няма да бъде. Въпреки това, една малка част от нея приемаше връзката й с този необикновено красив червенокож мъж.

Танцуващия ураган я вдигна на ръце. Обгърната от лунна светлина, тя усещаше отправения към нея поглед и изпълнените с пламенна любов очи.

Когато той се наведе да я целуне, Рейчъл обърна лицето си към него. Тя прокара пръстите си през мократа му коса, отново усети вкуса на неговите устни и нежните движения на неговия език.

Този път, когато ръката му докосна нейните гърди, тя се отдаде изцяло на необикновеното усещане, което преминаваше през цялото й тяло. Плувайки в ръцете му, с глава отпусната върху неговите гърди, тя наблюдаваше как едната му ръка нежно се плъзга по цялото й тяло.

Когато Танцуващия ураган наведе глава към нейните гърди, дъхът й спря и тя застина в очакване. Той прошепна нещо на мохокски и тя се успокои, без да знае какво точно й казва, и въпреки това остана изпълнена с кураж. Усещането, което влажните му устни предизвикваха при допира им с изпръхналите й гърди, изпълваше вените й с трепетно удоволствие. Разумът й искаше това да спре, но тялото й желаеше това чувство да продължи завинаги.

— Урагане — прошепна тя.

— Съпруго моя — отговори той с възбуждащ глас.

— Урагане, трябва да спреш.

— Защо? — той сведе глава в долината между нейни гърди. — Кажи ми защо, скъпо мое съкровище?

— Защото… защото… — объркана, тя бе обзета от напушващия я смях. — О, не знам защо, просто защото.

Той се засмя в отговор и, в следващия миг, неочаквано я приведе към водата. Тя усети как неговото тяло рязко се стегна и мускулите му изпъкнаха, когато я изправи на крака в дълбоката до пояс вода.

— Какво има? — внезапно тя бе обладана от страх. Той беше вперил поглед в брега и предпазливо започна да излиза от водата.

— Остани тук, Рейчъл! — заповяда й рязко той. Тя покри голите си гърди с ръце. Смехът и възбудата бяха преминали в страх и срам.

— Урагане…

Той сложи пръст върху устните си.

— Стой, където си и ще бъдеш в безопасност.

Тя не искаше да остане сама във водата и тръгна бавно след него. В мига, в който Танцуващия ураган стигна до брега, босите му крака полетяха към мястото, където бяха запалили огъня. На отблясъците на почти загасналия огън, тя видя как индианецът посегна към своя нож.

Рейчъл все още не виждаше нищо тревожно. Какво правеше Танцуващия ураган? Там нямаше никой!

— Това въобще не е смешно. Чакай ме!

Той се обърна към нея и я повика с пръст.

— Вземи си дрехите и ме изчакай да се върна. И не забравяй ножа си, Рейчъл — той отново потъна в тъмнината, обгърнала гората и езерото.

Тя почти беше стигнала до брега, когато чу ужасяващ боен вик. Някой изскочи от прикритието на мрака и се втурна към Танцуващия ураган. Той се обърна да посрещне своя нападател и ножът му зловещо проблесна на лунната светлина.

Рейчъл притисна с ръце устата си, за да спре вика, предизвикан от появата на Счупения рог сред сенките на нощта.

ГЛАВА ДЕСЕТА

Танцуващия ураган падна на земята под тежестта на тялото на брат си, но успя да се измъкне, отскочи и приклекна в отбранителна позиция. Счупения рог се търкулна и зае същата стойка, подражавайки на Танцуващия ураган.

Танцуващия ураган кресна нещо на мохокски и Счупения рог се разля в усмивка. Той се засмя и каза нещо шеговито, но Танцуващия ураган не отвърна на шегата му.

Рейчъл се покри с ръцете си, доколкото можа и се измъкна от водата. Счупения рог ги беше дебнал. Това мръсно копеле ги беше наблюдавал тайно — нея и Танцуващия ураган. Рейчъл почувства, че лицето й се изчервява от смущение при мисълта какво се беше случило в езерото и… какво е видял този, който ги е наблюдавал.

— По дяволите — промърмори тя, като побърза да стигне до брега при дрехите си, без да се интересува дали Счупения рог ще я види съвсем гола. Какво повече му оставаше да види?

Счупения рог подхвърли ножа си на земята и Танцуващия ураган направи същото. Без оръжие, двамата мъже започнаха да се дебнат, като затворени в клетка зверове. Счупения рог съскаше и размахваше ръце, предизвиквайки Танцуващия ураган да нападне първи.

Без да обръща внимание на мъжете, Рейчъл нахлузи ризата си и посегна към кожената си пола. Не беше сигурна, дали Танцуващия ураган е знаел, че Счупения рог ги е проследил, но за нея това вече нямаше значение. Почти толкова, колкото мразеше Счупения рог за това, че ги беше наблюдавал, в този момент тя мразеше и Танцуващия ураган за това, че я подмами във водата и я накара да пожелае неговото докосване.

Докато си обличаше бързо полата, тя чуваше гласа на Танцуващия ураган, който говореше рязко и тихо. Беше ядосан. Не просто ядосан, а по звука на гласа му тя разбра, че той е вбесен. Нежният любовник се беше превърнал в яростен дивак, за какъвто тя го мислеше през цялото време. Логиката трябваше да й подскаже, че Танцуващия ураган беше толкова ожесточен срещу брат си, заради това че ги беше наблюдавал, но Рейчъл не се интересуваше от логиката. Тя препаса около кръста си колана с ножа в калъфката. В главата й нямаше никакво място за логически заключения, когато сърцето й беше така завладяно от силни емоции.

Тя седна на земята, за да си обуе мокасините, без да обръща внимание на това, че пясъкът полепваше по мократа й кожа. Тя нямаше да остане тук повече — не и с тези полудели червенокожи. Искаше да се върне у дома във Филаделфия, и ако Томас или Гифърд не дойдеха да я приберат, сама щеше да намери пътя обратно до дома!

Счупения рог се изправи и погледът му мина покрай Танцуващия ураган и се насочи към мястото, където Рейчъл се обличаше. На светлината на огъня той можа да различи всяка женствена извивка на тялото й.

— Тя наистина е красива, макар и бледолика, братко — каза той на английски, така че да може да го чуе и тя. — И откликва на мъжкото докосване, а? — Той се засмя. — Както братята са заедно в лова, нека с теб да сме заедно и в пиршеството — той си показа езика и облиза горната си устна. — Обичам белия мед.

Преди Рейчъл да успее да изкрещи отговора си, Танцуващия ураган замахна с юмрука си и го стовари върху челюстта на брат си. Счупения рог се олюля и залитна назад от неочаквания удар.

— Не се осмелявай да обиждаш жена ми още веднъж, братко — заплаши го Танцуващия ураган. — Или ще се принудя да те убия и да окача скалпа ти пред къщата си, за да го гледат всички.

— Хайде, убий ме! — като се изправи на крака, Счупения рог погали подигравателно скъпоценния си кичур коса. — Ти никога няма да ме убиеш и това го знаем и двамата. Ти си твърде мек за мохокския начин на живот и това е известно на всички. Ето защо Съветът няма да те послуша.

— В Съвета няма да ме изслушат, защото си напълнил главите им с лъжи, а сърцата им с омраза.

Този път Счупения рог нападна пръв, но Танцуващия ураган отбягна удара и замахна отново, удряйки Счупения рог в корема. С дълбока въздишка Счупения рог се стовари на земята и падна на едно коляно, превивайки се в корема.

Танцуващия ураган постави ръцете си върху голите си хълбоци.

— Изчезвай веднага, преди да си ме принудил да оскърбя баща ни, като те убия!

— Да ме убиеш? — Счупения рог се надигна бавно като се опитваше да си поеме дъх. — Няма да ти стигне смелостта. Хайде, братко, дай ми жената и остави на един истински мъж да се позабавлява с нея — той поклати бедрата си, — да се позабавлява така, че тя дълго да си спомня.

Танцуващия ураган се хвърли напред и обви с ръце кръста на брат си, при което двамата се строполиха на земята.

Рейчъл продължаваше да си завързва мокасините. Беше й безразлично, дали тези двамата щяха да се погубят един друг. Тя не желаеше да види какъв е изходът от битката.

Двамата братя продължаваха да се въргалят в пясъка, блъскайки се с юмруци.

Рейчъл се изправи и грабна раницата, която Танцуващия ураган беше донесъл с тях. Като взе и меха за вода, тя тръгна в обратната посока на двамата биещи се мъже. Може би ако имаше късмет, двамата щяха да се търкулнат в езерото и взаимно да се удавят. Изчезвайки в тъмнината, тя чуваше приглушените удари от юмруците на Танцуващия ураган, които се стоварваха върху лицето на Счупения рог, когото той продължаваше да налага в пристъп на не овладяна ярост.

— Отивам си вкъщи — мърмореше си тя под носа, като се промъкваше в тъмното, опитвайки се да спре сълзите си. — Искам само да се прибера у дома.

Танцуващия ураган удари брат си в челюстта и тялото на Счупения рог се стовари безжизнено. Като дишаше тежко, Танцуващия ураган се изправи и остави тялото на Счупения рог да лежи в безсъзнание върху пясъка.

— Рейчъл? — извика той и избърса кръвта, която се стичаше от ъгълчето на устата му.

Когато не получи никакъв отговор, той тръгна към бивачния огън, който беше започнал да изгасва.

Дрехите на Рейчъл бяха изчезнали, както и ножа й, меха с вода и раницата й. Танцуващия ураган се усмихна. Значи неговата английска съпруга икуиуа беше избягала най-накрая, наистина ли?

Една част от него не можеше да се пребори с болката при мисълта, че независимо от всичко, което бяха преживели заедно тук на брега и във водата, независимо от очевидното чувство между тях, тя не беше пожелала да остане с него. Помисли си за Та-уа-ни и трябваше овладее горчивия гняв, който се надигна в гърлото му заплашваше да замъгли разсъдъка му.

Рейчъл не беше Та-уа-ни. Рейчъл беше пленница и принудена да се омъжи за него, за да спаси живота си. В своите очи тя все още беше пленница. В действителност тя наистина беше. Танцуващия ураган не трябваше да забравя този факт, когато съдеше нейните постъпки.

Но фактът си оставаше — тя беше наистина негова съпруга и, тъй като вече беше загубил първата си жена той нямаше да позволи да загуби и втората.

Танцуващия ураган погледна през рамо към Счупени рог. Танцуващия ураган знаеше, че би трябвало да изпитва някакво чувство на угризение за това как бе загубил самообладание. Лицето на Счупения рог приличаше на кървава пихтия. Може би имаше и няколко счупени ребра. Да се биеш по този начин със собствения си брат не беше присъщо на нравите на мохоките. Но Танцуващия ураган не изпитваше никакви угризения — единствено злокобното опасение, че това не беше края на тяхната кавга. Откакто Счупения рог беше довел Рейчъл в селището, пропастта между него и Танцуващия ураган непрекъснато нарастваше.

Танцуващия ураган завърза кърпата около хълбоците си обу мокасините си, след което отиде до Счупения рог. Побутна рамото на брат си с върха на мокасината си.

— Икали аал! Разкарай се, братко, преди да съм взе скалпа ти, за да го окача пред къщата си.

Счупения рог простена, но не направи никакъв опит да се изправи.

Танцуващия ураган отправи поглед по посока на стъпките на Рейчъл. Тя нямаше да стигне далече. Първо ще справи с брат си, след това с непокорната си жена. Той слезе надолу по брега, заобиколи един завой, а там на едно издигнато място беше кануто на Счупения рог. Ако Танцуващия ураган не беше толкова увлечен от мисълта за жена си и беше по-предпазлив, щеше да чуе или поне да усети как Счупения рог ги е следвал по водата.

Танцуващия ураган довлече кануто до водата и го закара обратно до мястото, където лежеше в безсъзнание брат му. Като издърпа кануто нагоре по брега на достатъчно разстояние, така че да не може да го отнесе водата, Танцуващия ураган се върна при Счупения рог.

Надвеси се над него и се вгледа в лицето му. Някога, много отдавна те бяха приятели, но сега вече бяха врагове и тази мисъл го натъжи. Счупения рог го беше опозорил толкова много пъти на думи и на дела, че не им оставаше нищо друго, освен да бъдат противници. Най-умното нещо от моя страна би било да го убия сега, помисли си той. Преди да е разрушил и последната ми възможност с Рейчъл… преди да е унищожил цялото ни селище.

Но Танцуващия ураган не можеше да постъпи така. Въпреки всичко те бяха кръвни братя, макар и само наполовина. Не, ако трябваше да убие Счупения, рог, това щеше да стане в честна борба, воин срещу воин. Танцуващия ураган се наведе и преметна безчувственото тяло на Счупения рог през рамо. Брат му започна леко да мърда, но беше все още в безсъзнание.

Танцуващия ураган стовари безцеремонно Счупения рог в кануто и го избута във водата. За момент той задържа носа на лодката, втренчвайки се в Счупения рог. Импулсивно извади ножа от колана си и с един замах острият като бръснач нож отряза скъпоценния кичур коса от бръснатата глава на Счупения рог. Беше се заканил, че ще окачи скалпа на Счупения рог пред къщата си заради обидата, която той беше нанесъл на жена му. Не беше ли това дори по-добро отмъщение? Сега кичурът коса на Счупения рог щеше да се вее на върлината пред колибата на Танцуващия ураган и цялото селище щеше да го гледа, а Счупения рог щеше да е принуден да слуша смеха им.

Танцуващия ураган прибра дългия черен кичур коса в пояса си и след това бутна кануто във водата. Като върна ножа си в калъфа, хвърли последен поглед през рамо към кануто и след това се отправи с бърз ход в посоката, в която беше избягала Рейчъл.

* * *

Рейчъл седеше върху един дънер, полузарит в пясъка и гледаше към езерото, което, както разбра чак сега, ги, заобикаляше от всички страни. Танцуващия ураган е знаел, че тя ще се опита да избяга! За това я бе довел тук. Тя вдигна един счупен клон, който беше доплавал до брега, и го запрати яростно във водата. Тя беше хваната като в капан на острова, заобиколен с вода, точно по същия начин, по който беше впримчена в селището, заобиколена от стотици мили пущинак.

Някакъв странен звук я накара да скочи от дънера. Някой приближаваше. Дали това не беше Счупения рог? Колкото и да й се искаше да избяга от Танцуващия ураган, сега се молеше това да е той, а не брат му. Счупения рог беше зъл и опасен и Рейчъл не изпитваше никакво желание да го срещне посред нощ на този пуст остров.

Взирайки се в тъмното, Рейчъл измъкна ножа си от калъфката. Първият й порив беше да извика в тъмнината, но не го направи. Никога не привличай вниманието върху себе си, й беше казал Танцуващия ураган предишния ден. Виж и разпознай врага си, преди той да те е видял.

Така че Рейчъл зачака, без да помръдне. Сърцето й щеше да се пръсне, но тя дишаше спокойно и слушаше и наблюдаваше брега. Стъпките се приближаваха и след това внезапно спряха. Струваше й се, че различава някаква фигура в тъмното, но не беше сигурна. Тя присви очи, стисна ножа в ръката си и тялото й се изопна в напрегнато очакване.

— Юх Кехела, кикилиуте — от тъмното се чу един глас.

Рейчъл моментално се отпусна, но напрежението й все още не бе спаднало напълно. Това беше Танцуващия ураган. Тя свали ножа си.

— Защо не ми каза, че това е остров? — тя беше поразена от твърдостта на собствения си глас.

— Преди седмица ти ми даде думата си, съпруго моя, че няма да се опиташ да избягаш — той се приближи до нея. — Разочарован съм.

Тя рязко вдигна ножа.

— Ако направиш само още една крачка, ще ти прережа гърлото.

Той се изсмя.

— Храбра и едновременно пламенна!

— Говоря напълно сериозно.

Той спря на една крачка от нея. Вече можеше да го вижда. Танцуващия ураган носеше кърпата около бедрата си и кожения си елек, а мократа му коса се спускаше до мускулестите му рамене. На лицето си имаше няколко резки, от които се стичаха капчици кръв. Той беше най-ужасяващо хубавият мъж, когото беше срещала през целия си живот.

— Няма защо да се страхуваш от мен, Рейчъл. Защо се опитваш да избягаш?

— Той ни проследи. Той ни е наблюдавал… — тя го гледаше с очи, пълни с обвинение. — Ти си знаел, че той е там.

— Не знаех. Трябваше да разбера, но чувствата притъпиха моите сетива. Поднасям ти извиненията си за това, че позволих на брат ми да ни издебне. Съжалявам, Рейчъл, съпруго моя.

Чувствата притъпиха сетивата ми. От всеки друг мъж тези думи щяха да прозвучат кухо и фалшиво. Но в устата на Танцуващия ураган те звъннаха истински. Те и двамата бяха потънали в чувствата. Тя свали ножа.

— Престани да ме наричаш своя съпруга! Мразя да ме наричаш така и ти го знаеш!

— Но ти наистина си моя съпруга и е крайно време да приемеш и да се примириш с това, което ти е дал Уишемото!

— Уишемото? Не познавам никакъв Уишемото!

— На вашия език той се нарича Бог.

— Бог? А ти какво знаеш за Бога? — каза тя.

— Знам, че той те спаси чрез моите ръце от горящата смърт. Знам, че ти даде още един шанс да живееш и ти трябва да се възползваш от този шанс. Никой няма да дойде да те спаси, Рейчъл. Трябва да разбереш това. Трябва също така да знаеш, че няма да те пусна да си отидеш, дори и някой да дойде да те вземе. Сега ти си моя съпруга и аз ще се бия до смърт, за да те запазя до себе си.

При тези истински и категорични думи очите на Рейчъл се изпълниха със сълзи.

— Да приема? Как мога някога да се примиря с това, че съм пленница?

— Ти няма да си пленница, ако бъдеш моя съпруга.

— Но ти каза, че вече съм твоя съпруга.

Черните му очи пронизваха нейните и не й позволяваха да отмести погледа си.

— Не, не си. Ти само се преструваш, че си моя съпруга — той направи още една крачка напред и кръстоса ръцете си на гърдите. — За толкова глупав ли ме мислиш, та да не мога да видя през теб? Ти наистина правиш това, което поискам от теб, но не ми предлагаш нищо от себе си. Зная, че очакваш мъжа, който те изостави — страхливеца, който никога няма да се върне. Стани наистина моя съпруга и ще бъдеш свободна като птицата, която лети, свободна като всяка индианка.

— Да бъда наистина твоя съпруга? Какво искаш да кажеш? Искаш да ти позволя…

— Не! — изкрещя той, изгубил търпение. — Вслушай се в думите ми. Не ги изопачавай според собствените си представи. Аз ти казах, че няма никога да те принудя насила да ми се отдадеш. Искам да дойдеш сама в прегръдката ми. Искам ти да пожелаеш да те отведа в постелята си и да ти дам любовта, която заслужаваш. Но засега ще съм доволен, ако видя, че поне се опитваш да бъдеш добра съпруга. Искам да видя малко благодарност.

— Благодарност? За какво? — изрече ядно тя. — Какво получавам от тази женитба аз, освен живота си, който нищо не струва в момента?

Когато той заговори отново, ядът беше напълно изчезнал от гласа му.

— Какво искаш?

— Искам да ме отведеш у дома, във Филаделфия.

Той поклати глава.

— Знаеш, че не мога да направя това. Нещо друго?

Тя отмести погледа си и се вторачи във водата. Какво искаше всъщност? Не можеше да измисли нищо друго, което да поиска. Тогава внезапно се сети за Дори. Дори не беше отведена от французите заедно с другите пленнички. Твърде дебела и стара е тя, беше казал Рувил. Рейчъл се обърна отново към Танцуващия ураган.

— Искам да освободиш Дори.

— Дори? — той се намръщи. — Коя е тази Дори?

— Жената, на която нося храна и вода всеки ден. Тя ми е приятелка.

Той поклати отново глава.

— Не мога да я освободя. Тя принадлежи на Хубава жена.

— Тогава я купи — тя го погледна. — Тя ще умре, като седи по цял ден на слънце.

— Не мога да я върна обратно в родните й краища, където и да се намират те.

Рейчъл достатъчно познаваше вече нравите на мохоките, за да не разбере това.

— Зная — каза тя, като продължи по-бързо от преди. — Но би могъл да я купиш като наша слугиня, нали?

Той попипа замислено колана си.

— Цената ще бъде висока.

— Моля те, Урагане.

Той се усмихна. Харесваше как звучи гласът й, когато го наричаше по име. Урагане. Тя произнесе думата, като че ли беше гальовна дума.

— А в замяна?

Тя посрещна предизвикателния му поглед.

— В замяна ще се опитам да се примиря с обстоятелствата.

Поне за момента, помисли си тя. Той премисли предложението й за момент и след това кимна.

— Ако е във възможностите ми, ще ти купя тази Дори, съпруго моя.

Тя се усмихна.

— Благодаря ти.

Той обгърна раменете й с ръка.

— Хайде, ела, почти се зазорява. Хайде да си легнем и да поспим. Прекарахме една много дълга нощ.

Рейчъл извади одеялото от раницата и го разгъна. Той хвана другия му край и й помогна да го постелят на земята.

— Какво стана със Счупения рог? — попита тя, като се излегна.

Танцуващия ураган постави оръжията си на ръба на одеялото и легна до нея.

— Отиде си вкъщи.

Рейчъл се облегна на лакътя си и впери поглед в лицето му.

— Отиде си?

Той се пресегна към нея и я постави да легне с глава върху рамото му.

— Справих се с брат ми. Сега спи, моя съпруго, а сутринта ще наловим риба и ще я отнесем у дома.

Рейчъл се отпусна в неговите ръце и Танцуващия ураган си отдъхна с облекчение. За момента всичко изглеждаше наред и в света наоколо имаше хармония. Той посегна с ръка и докосна кичура коса на брат си, който висеше от колана му и се усмихна.

— Виконт Мороувър би искал да ви види, сър.

Погледът на Гифърд се премести от поставените в рамки хербарии на стената към прислужницата, която стоеше на вратата на салона.

— Кой иска да ме види?

Тя сведе поглед.

— Лорд Мороувър, сър. Братът на лейди Рейчъл.

Гифърд първоначално реши да го отпрати под предлог, че още не се чувства достатъчно добре, за да приема посетители. След това обаче взе друго решение. Той се погледна във венецианското огледало, което висеше на стената, и заглади косата си. Може би беше по-добре да приеме Томас, докато все още изглеждаше толкова блед.

Гифърд погледна отново към девойката, която още чакаше на вратата.

— Недей да стоиш там като истукана, Анна. Покани го да влезе!

Тя се поклони бързо и изчезна по коридора.

С въздишка Гифърд отиде до черешовия шкаф под прозореца и извади една бутилка бърбън. Сипа си една солидна доза и повдигна чашата към устните си. Притвори очи. Веднъж само да се справи с този проблем и можеше да забрави за Рейчъл, да забрави за индианците, за тези ужасни седмици и да продължи живота си.

Усмихна се и отпи още от бърбъна, а очите му с плъзгаха по стената, която беше покрита с пеперуди от целия свят. Само да се справи с това и можеше да продължи строежа на къщата. Въпреки че разходите бяха надскочили очакванията му, всичко щеше да се изплати, когато даде първия прием в балната зала на къщата с тридесет и седем стаи и с изглед към река Делауер. Тогава за него ще говори цяла Филаделфия — цялата колония, филаделфийците щяха да копнеят да бъдат поканени в голямото имение Лангстън. Всички щяха да си мечтаят да станат негови близки приятели. Залавянето му от мохоките и бягството му го бяха направили вече много известен, но новият му дом щеше да го направи прославен!

Уважаемият Томас Мороувър се покашля леко.

Гифърд се обърна рязко.

— Томас — каза той с тъжна усмивка и побърза да му стисне ръката. — Толкова се радвам, че те виждам, Томас.

Томас кръстоса ръцете си пред гърдите и се облегна на рамката на вратата.

— Спести ми тази блудкава сантименталност, Гифи. Пристигнах едва снощи. Казват, че сестра ми е мъртва. Казват, че се е омъжила за теб. Гифърд наведе глава.

— Така е. Всичко това е вярно.

— Как, по дяволите, се оставихте да ви хванат индианци във Филаделфия? — изкрещя Томас. — Как, по дяволите, ти се измъкна, а Рейчъл не можа? — гласът му стана дрезгав, когато спомена нейното име.

Гифърд отмести русата си коса от челото и вдигна отново чашата, която стискаше между пръстите.

— Моля те, не ме карай да повтарям всичко отново — поклати глава той. — Не мога да понеса тези мисли точно сега. Моята Рейчъл, бедната ми малка съпруга!

Томас отмести погледа си и започна да гледа през прозореца, защото не можеше да понася вида на този хленчещ глупак, за когото се беше омъжила сестра му.

— Сигурен ли си, че е мъртва?

Той кимна.

— Видях го със собствените си очи. О, Томас, беше кошмарно! Тези диваци… — тук той прекъсна мисълта си. Беше разбрал, че когато разказваше тази история, неговите слушатели предпочитаха сами да правят изводите.

— И кога се оженихте? Тя ми се закле, че ще изчака, докато се върна от Ямайка — той погледна Гифърд право в очите, но Гифърд отбягваше погледа му.

— Същия ден, всъщност — той се усмихна на изфабрикувания спомен. — Братовчед ми, преподобния Джеймс, извърши церемонията.

Томас присви очи.

— И няма никакви свидетели?

Гифърд не можа да прикрие усмивката си.

— Добрият свещеник, разбира се, но той също е мъртъв.

— Някакви документи?

Гифърд сви рамене и отново отпи от чашата си.

— Изчезнаха или индианците са ги унищожили. Останали са само документа за годежа и смъртния акт, който моят чичо в съда бе така любезен да издаде.

Томас изруга ужасно под носа си.

— Не мога да повярвам, че си я оставил да умре, гадно копеле!

Гифърд го погледна, а от очите му лъхаше хлад и омраза.

— Ако можех да спася Рейчъл, щях да съм я спасил, но не беше по силите ми. Моята жена е мъртва, Господ да даде мир на духа й, а аз ще трябва да живея с тази мисъл до края на живота си.

— Къде се намират тези кучи синове, тези мохоки? Отивам при тях.

— И никога няма да се върнеш жив — Гифърд отиде до шкафа и си наля още едно питие. — Послушай ме, приятелю, и приеми смъртта на Рейчъл, както аз я приех.

Томас прекоси стаята, като направи само четири големи крачки по твърдия под. Той сграбчи черната якичка на сакото на Гифърд и го завъртя.

— Кажи ми къде са индианците!

Гифърд не трепна.

— Не зная. А сега ме пусни, преди да съм извикал хората си да те изхвърлят от моя дом.

Томас го задържа още една секунда, след това отпусна яката му и го побутна.

— Има още нещо в цялата тази история, Гифи! — той размаха пръст. — И искам да ти кажа, че ако разбера, че ти си я убил, заклевам се пред Господа, че ще те убия със собствените си ръце. Казваш, че мохоките са те измъчвали. Повярвай ми, ти още не знаеш какво е истинско мъчение.

Гифърд оправи яката на сакото си.

— Моля те, напусни моя дом!

— С удоволствие! — Томас се обърна и се запъти към преддверието.

— Но, има още нещо, Томас…

Томас се обърна и го погледна заплашително.

— Очаквам отчета за останалите пари от зестрата на покойната ми съпруга в срок от трийсет дни.

— Ах ти, дребнаво човече!

— Проверих при моя адвокат. Законът те задължава да изплатиш останалите пари в рок от един месец. В противен случай дейността на фирмата ти ще бъде преустановена, докато съдът не се разпореди — той спря за момент. — А един господ знае, колко могат да се бавят английските съдилища! Може да мине година или повече, преди да можеш да освободиш банковите си сметки и да ги използваш отново.

Гифърд не можа да задържи усмивката си, когато Томас напусна салона и затръшна вратата толкова силно, че от стената падна един хербаризиран екземпляр на Африканска кралска пеперуда и стъклото на рамката, в която бе поставена, се разби на парчета на пода.

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

Рейчъл и Дори бяха коленичили една до друга на брега на потока, миеха готварските прибори и обсъждаха дали да отидат на другия ден сутринта да берат горски плодове. За стотен път през седмицата Рейчъл погледна Дори и се усмихна. Толкова беше хубаво да си имаш приятелка!

Танцуващия ураган беше изпълнил обещанието си. Въпреки че цената беше солена, той беше откупил Дори от Хубава жена и Дори сега беше лична слугиня на Рейчъл. Веднага след като беше направена сделката, Рейчъл отиде при Дори и я развърза. По-възрастната жена беше толкова благодарна, че сините й очи се изпълниха със сълзи. Тя се закле, че ако се наложи, е готова да даде живота си, за да спаси Рейчъл.

Разбира се, Рейчъл не искаше Дори да бъде нейна слугиня. Тя беше имала достатъчно слуги. Имаше нужда някой да й прави компания и Дори умееше точно това. Въпреки разликите във възрастта им и в тяхното минало, те се чувстваха много добре заедно. Дори силно желаеше по всякакъв начин да помогне на Рейчъл да свикне с новото си положение като съпруга на Танцуващия ураган. Тъй като беше живяла в ирокезко селище сред сенеките, тя беше придобила много умения, необходими за една индианска съпруга. Тя не само изпълняваше както трябва каквото й се възлагаше, но имаше и добро чувство за хумор и непрекъснато се шегуваше. Работата заедно с Дори беше удоволствие, защото, тя превръщаше досадните ежедневни домакински задължения едва ли не в забавление.

И освен това, тя обожаваше Танцуващия ураган. Когато Рейчъл й беше признала, че няма сексуални отношения със съпруга си и че не възнамерява да остане, Дори се беше ядосала. Тогава тя каза, че повечето жени биха дали какво ли не да имат такъв съпруг, какъвто би бил Танцуващия ураган, стига тя да му даде шанс. Дори, освен това, категорично беше дала да се разбере, че няма да помогне на Рейчъл да избяга. Тя каза, че няма да поеме отговорността за смъртта на своята приятелка. Но тази разлика в мненията не беше настроила Дори срещу нея. В действителност, тя беше превърнала в нещо като лична цел свързването на Рейчъл и Танцуващия ураган, които сега се движеха предпазливо един около друг. Танцуващия ураган й оставяше време да свикне, а Рейчъл се опитваше да се справи с очевидните си чувства към съпруга си — чувства, които тя силно желаеше да отхвърли.

Дори побутна с лакът Рейчъл и погледна многозначително надолу по течението. Рейчъл се наведе напред и изтръска водата от един дървен прибор за разбъркване. Това бяха Хубава жена и Чайка. Рейчъл се усмихна палаво. Дори изпитваше голямо удоволствие да дразни жените на Счупения рог и въпреки че Рейчъл не я поощряваше, никога не успяваше да се възпре, когато й се предлагаше такава възможност.

— Кажи на Хубава жена колко ти харесва новата й пола — прошепна Дори, докато търкаше енергично един меден тиган.

Рейчъл хвърли един кос поглед.

— Хайде — подстрека я Дори. — Винаги съм обожавала борбата между котки.

— За какво говориш? — пошушна Рейчъл.

— Само й кажи.

Рейчъл се наведе над ръба на брега и кимна учтиво. Заговори, като използваше най-добрите си познания от своя развален мохокски език.

Хубава жена вдигна глава подозрително. Но суетността й победи и тя потупа синия жакард.

— Моят воин ми го донесе. Платил е много за този хубав английски плат — каза тя на английски.

Чайка погледна Рейчъл изкосо.

— Полата беше моя — каза тя отчасти на мохокски, отчасти на английски. — Даде ми я нашият съпруг.

— Нищо подобно — възрази Хубава жена. — Първата съпруга съм аз. Всички подаръци идват при мене, а каквото остане от мен го вземаш ти.

Чайка се изправи и запрати ядно една оловна съдина на земята.

— Това не е истина. Ти не трябва да се казваш Хубава жена, а Лъжкинята! Ти си ми взела полата, докато спях.

— Ха!

— Така е. Нашият съпруг подари полата на мен, защото аз му доставям удоволствие в постелята. — Чайка направи една крачка към Хубава жена, като завря лицето си в нейното. — Той ми каза, че ти си му омръзнала.

— Виж сега кой лъже! Моят съпруг казва, че скимтиш в ухото му като котка, окачена на дърво.

В пристъп на ярост Чайка се протегна и задърпа синята пола на Хубава жена.

Рейчъл не можа да не се изкикоти при звука на разцепващия се плат.

— По-добре да се прибираме — каза тя на Дори, взе кошницата и я подаде на Дори да слага чистите прибори.

— Мисля, че трябва да останем още малко — Дори изви врата си, за да може да вижда по-добре двете индианки. — Все някоя от двете ще бутне другата в потока всеки миг.

Рейчъл смушка приятелката си.

— Хайде! Най-добре е да се върнем в селището, преди да са разбрали кой започна всичко това.

Една до друга двете жени забързаха по пътеката, като от време на време поглеждаха през рамо. В този момент вече Чайка и Хубава жена се блъскаха напред-назад. И двете държаха части от скъпоценния син брокат, който само малко преди това представляваше полата, която носеше Хубава жена.

Рейчъл продължаваше да се смее сама, когато Танцуващия ураган отмести платното на входа на палатката и влезе вътре, където тя подреждаше кухненските прибори. Беше изпратила Дори да върне някакъв глинен съд, който бяха взели назаем от майката на Танцуващия ураган.

Смехът на Рейчъл замря при вида на лицето на Танцуващия ураган. Неговото обикновено загоряло от слънцето лице сега беше бледо, устните му бяха стиснати и намръщени. Той влезе и незабавно започна да си приготвя раницата.

— Какво има?

— Трябва да вървя, съпруго моя — той вдигна ръка. — Ти трябва да останеш тук.

Звукът на неговия глас я уплаши. Нещо ужасно се беше случило.

— Кажи ми. Какво се е случило? Къде отиваш?

— По-добре ще бъде да не знаеш — той посегна да вземе един колчан стрели, които висяха от дървената греда.

Рейчъл докосна голата му ръка. Кожата му беше хладна и влажна на допир, мускулите му бяха твърди като желязо.

— Урагане? — гласът й трепереше. Изведнъж неговите проблеми бяха станали и нейни. — Кажи ми… съпруже мой.

Той повдигна очи и потърси нейните.

— Брат ми този път прекали! Веднъж не успях да го спра — той поклати глава, — но този път трябва.

Тя разтърси главата си и не искаше да пусне ръката му.

— За какво говориш? Моля те, кажи ми.

Черните му очи се помрачиха и изпълниха с враждебност.

— Брат ми ще нападне мисията Свети Реджис призори. Трябва да ги предупредя.

Ръката на Рейчъл намери неговата и за момент тя забрави, че беше негова пленница, както и че той я беше принудил да се омъжи за него. За един момент тя беше негова съпруга.

— Не можеш да тръгнеш! По-добре говори пред Съвета. Там има само стари свещеници и деца! Те не са въоръжени и имат сигурно само една-две пушки. Разбира се, че Съветът няма да позволи да се нападат безопасни цивилни хора.

— Ти не разбираш. Брат ми е станал Съветът. Той може да прави, каквото си поиска.

— И няма никакъв начин да го спреш? — сините й очи разглеждаха внимателно лицето му.

— Няма! Аз съм сам срещу много. Не мога да спра Счупения рог, но мога да предупредя отец Дрейк.

Той се отдръпна и продължи да си събира нещата. Рейчъл се замисли за момент и след това каза:

— Вземи ме с теб.

— Маата. Това е невъзможно — той сложи още стрели в колчана си.

— За мен не е безопасно да стоя тук без теб. След като го опозори като му отряза скалпа, знаеш, че Счупения рог търси начин да ти отмъсти.

— Изглежда вече го е намерил.

— Искаш да кажеш…

— Сега нямам време да говоря за това. Счупения рог тръгва след няколко часа. Ти ще си в безопасност, докато ме няма. Ще отида до мисията, ще ги предупредя и ще се върна преди Счупения рог и неговите хора.

— А какво ще стане, ако не се върнеш преди тях? — зловещите й думи увиснаха в неподвижния въздух в колибата. — Знаеш какво ще ме сполети, ако те убият.

— Аз няма да умра. Ще се върна при моята съпруга.

— Можеш да пресечеш пътя на Счупения рог или на англичаните. Всичко може да се случи! — тя грабна ръката му и го принуди да се обърне и да я погледне. По гласа й стана ясно, че много добре осъзнава опасността, в която се намираха. — Ако не се върнеш, ще стана жена на брат ти.

Танцуващия ураган отмести поглед встрани, очевидно разкъсван от противоречия. Рейчъл бързо продължи.

— Аз няма да те забавя, кълна се. Сега съм много по-силна, отколкото когато дойдох за първи път тук. Може би дори мога да съм ти от полза, като стигнем в мисията.

— Мохокските жени не пътуват с мъжете си. Индианката няма това право.

Тя посегна да го погали по бузата.

— Аз не съм индианка. Искам да дойда с теб. Искам да ти помогна.

— Защо?

— Защото това, което искаш да направиш, е правилно и справедливо — тя пое дълбоко дъх. — Защото трябва да се попречи на Счупения рог.

Той постави ръката си на рамото й.

— Кажи ми истината. Нали не искаш да тръгнеш с мен, за да можеш да избягаш от мен?

Тя поклати глава.

— Ще дойда с теб в мисията и ще ти помогна да изведеш децата, преди да са дошли Счупения рог и неговите хора — тъй като Танцуващия ураган не отговори, Рейчъл го погали с пръсти по лицето и каза: — Моля те.

Той разтърси рязко глава.

— Това не е прието сред моя народ. Жените трябва да си стоят в лагера и да поддържат домашното огнище.

— А прието ли е от твоя народ да се убиват невинни мъже и деца?

Той погледна в празното пространство, спомняйки си далечното минало.

— Някога не беше прието. А сега? — той срещна погледа й. — Сега, изглежда, вече е прието.

Рейчъл вдигна раницата от пода и започна да прибира вътре необходимите неща — кремък и огниво, изсушени плодове и еленско месо, игла и конец и скъпоценната чанта с медикаменти на Танцуващия ураган.

— Трябва да кажа на Дори, че заминаваме.

— Не можеш да й кажеш къде отиваме — той си постави елека от пера. — Кажи й, че отиваме да ловим риба, но я предупреди да не казва на никого, без да я питат.

Рейчъл грабна един мях за вода и нахлузи дръжката му през главата си. След това постави раницата на гърба си, така че на Танцуващия ураган оставаше да носи само оръжията си. Те щяха да действат заедно, като равни.

Рейчъл излезе от колибата и погледна към кичура коса на Счупения рог, който се развяваше от стълба пред колибата на Танцуващия ураган. Тя потръпна въпреки топлината на августовската нощ.

Дори седеше на земята и дереше козината от кожата на един заек.

— Дори — Рейчъл се опита да звучи безгрижно. Въпреки че трепереше цялата отвътре, гласът й беше спокоен. — Танцуващия ураган иска пак да лови риба. Настоява и аз да отида.

Дори се ухили.

— Той те ухажва, Рейчъл, мила. Ех, да имах аз един такъв мъж като него! Повярвай ми, нямаше да го пусна да излезе от колибата ми — тя й намигна.

— Да, да, добре. Не зная кога ще се върнем. Предполагам, че по някое време утре — тя млъкна и снижи глас. — Дори, не казвай на никого къде сме отишли, освен ако не те попитат направо.

Дори повдигна въпросително големите си вежди, но не зададе никакви въпроси. Отново насочи вниманието си към заешката кожа в скута си.

— Няма за какво да се притесняваш за мене, Рейчъл, мила. Аз не говоря с тях, освен ако те не ме заговорят. Тогава се преструвам на толкова глупава, че не ги разбирам. След малко те просто оставят старата Дори на мира.

Танцуващия ураган излезе от колибата и хвана Рейчъл за ръката. Тя помаха за довиждане на Дори и тръгна през лагера заедно с Танцуващия ураган.

Другите обитатели на селището не им обърнаха особено внимание, докато криволичеха през лагера. Когато минаваха покрай ритуалната сграда на общината, двама червенокожи бойци извикаха Танцуващия ураган. Той направи някаква забележка за трофея, който висеше пред къщата му, и тримата мъже се засмяха. В очите на околните Танцуващия ураган изглеждаше ведър и напълно спокоен.

Изглежда никой не се учуди, че води със себе си Рейчъл. Често се случваше двойките по време на медения месец да напускат селището и да отиват на разходка. Именно разказите за тези лудории забавляваха мъжете през дългата студена зима.

Два гарвана извика от своята колиба. Той направи някаква неприлична забележка по адрес на Рейчъл, но Танцуващия ураган не му обърна никакво внимание и му помаха приятелски с ръка.

Танцуващия ураган и Рейчъл едва бяха напуснали селището, когато Счупения рог изневиделица се появи от някъде и им препречи пътя.

Беше остригал косата си до голо, от което обезобразеното му ухо изглеждаше още по-уродливо. Той им се усмихваше.

— Добър вечер, братко — той говореше на английски заради Рейчъл. — Накъде сте тръгнали така с жена ти?

Очите на Танцуващия ураган срещнаха погледа на Счупения рог. Около тях витаеше добро настроение.

— Тръгнали сме за риба.

Счупения рог повдигна вежди.

— Пак за риба, този път с жена ти — той се захили. — Много голям апетит имате!

Погледът му се плъзна върху Рейчъл и тя нямаше какво да направи, освен да отстъпи една крачка назад, но не го направи. Остана до съпруга си с вирната глава.

— Искаш ли да ти донеса риба като се върнем? — Танцуващия ураган зае непринудена поза и кръстоса мускулестите си ръце пред гърдите си. — Чувам, че жените ти се оплакват, че си много зает и не им носиш свястно месо.

Тъмните очи на Счупения рог се свиха от обидата.

— Да, донеси ми. Обичам прясна риба.

Той се обърна към Рейчъл.

— Жените не разбират, че отговорността на мъжете е свързана с големите неща в живота. Имам много малко време за обикновени работи.

— Тогава нека да не те задържам — Танцуващия ураган кимна за сбогом. — До утре, братко.

Счупения рог се поколеба, но след това им обърна гръб и им направи път да минат, като освободи пътеката, която извеждаше извън селището.

Танцуващия ураган хвана ръката на Рейчъл в своята и тръгнаха заедно към гората.

Вървяха почти една миля мълчешком, когато Рейчъл се обади за първи път. Вървяха един зад друг, а Танцуващия ураган предпазливо се оглеждаше на всички страни, за да се увери, че никой не приближаваше от никъде. Придвижваха се бързо, но на Рейчъл не й беше трудно да върви в крачка с него. Последните няколко седмици в селището на мохоките тя беше укрепнала — и физически, и психически.

— Далече ли е мисията?

— Ако побързаме, ще стигнем там след два или три часа, преди да се зазори — той говореше рязко, но гласът му не беше неучтив.

— Радвам се, че ме взе със себе си — тя стъпи върху един изпъкнал корен и се наведе бързо, за да се промуши под ниско падащите клони от бъз.

— Не бързай да се радваш. Все още може да съжаляваш.

— Мисля, че няма да съжалявам. Може би ще имаш нужда от помощта ми.

Той погледна през рамото й.

— Досега никога не съм имал нужда от помощта на някоя жена.

Тя се намръщи, челото й се сбърчи.

— Ти изглежда не обичаш много жените.

— Не съм имал много късмет с жените — той си мислеше за Та-уа-ни. — Загубих първата си съпруга.

— Ти вече си бил женен по-рано? — направи тази забележка, надявайки се, че това ще доведе до допълнително обяснение.

— Да.

Тя искаше да попита как е умряла жена му, но по тона на гласа му разбра, че моментът не е подходящ да задава въпроси на тази тема. Вместо това попита:

— Защо тогава се ожени за мен?

— Съдба. Ти дойде от пламъците и попадна в моите ръце.

— Значи аз съм била в едно от твоите видения? — Танцуващия ураган беше споменавал няколко пъти, че понякога вижда бъдещето в сън наяве.

В Лондон тя беше чувала за мъже и жени с такива способности, но никога не беше вярвала в такива неща. За нея врачките бяха свързани със селските панаири и разказите пред малки впечатлителни деца. Той задържа един клон, за да може тя да мине.

— Да, видях те.

— Не вярвам на такива глупости — тя мина пред него и не можа да устои на желанието да протегне ръка и да го докосне по гърдите, когато минаваше покрай него.

— Няма значение дали вярваш или не.

— Наистина ли?

Той поклати глава.

— Това, в какво вярваш или не вярваш, не променя света, Рейчъл. Животът продължава да тече както винаги. Не е нужно да вярваш, за да си част от живота.

Пътеката на северозапад се разширяваше и тя започна да върви редом с него. Като правеше широки крачки тя успяваше да не изостава.

— Какво виждаш в бъдещето? — тя се поколеба. — В нашето бъдеще?

Той се сети за смеха, който беше чул през нощта, в която беше спасил Рейчъл от пламъците на злото на Счупения рог. Това предсказание за добри времена ли беше или само желание? Не можеше да отговори.

— Не мога да командвам виденията. Те се появяват и изчезват по необходимост.

— Но ти каза, че виждаш бъдеще в нас двамата.

Той сви рамене.

— Колко дълго продължава бъдещето? Един човешки живот? Година? Месец? Един миг? Не мога да кажа съпруго моя.

Тя спря, като клатеше глава.

— Не те разбирам, когато говориш така.

Той хвана един гъст кичур от тъмната й коса и го отметна назад. В този сумрак тя изглеждаше толкова хубава! Той притисна устните си до нейните и тя отвърна на целувката му, както той се беше надявал. Танцуващия ураган се изкушаваше да я вземе в ръцете си още тук в гората. Можеше да я положи върху легло от мъх и да прави любов с нея, както си беше представял.

Но той имаше важна задача пред себе си.

— Хайде, съпруго моя — прошепна той до медените й устни. — Трябва да бързаме. Брат ми скоро ще се появи зад нас.

С нежелание я освободи от прегръдката си, като и направи знак да побърза.

Рейчъл се усмихна в смътната светлина на изгрева.

— Идвам, съпруже мой. Идвам.

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

Рейчъл и Танцуващия ураган потънаха в мълчание, докато продължаваха да се придвижват на северозапад към мисията Свети Реджис. Но те се чувстваха удобно в това мълчание, което им даваше време и на двамата да размислят за това, което бяха решили да направят.

Мислите в главата на Рейчъл се разбушуваха, когато се опита да обмисли казаното от Танцуващия ураган — първата му съпруга, съдбата, която ги срещна, мисията, Счупения рог. В главата й беше бъркотия. Нищо не разбираше и въпреки това, сред безредицата от мисли и емоции, връх взе едно силно и завладяващо чувство за спокойствие и самообладание. По някакъв начин, за първи път в живота си, Рейчъл беше намерила кауза по-важна от нея самата. През целия й живот не й се беше налагало да мисли за нищо друго, освен за собственото си щастие или нещастие. Не беше станала нарочно егоцентрична или себична — просто никога не се беше сблъсквала с друг начин на мислене. Беше живяла в стъклена рамка — точно като някоя от горките пеперуди на Гифърд.

Рейчъл погледна към мъжа, който крачеше малко пред нея. Танцуващия ураган — мъж, с когото трябва да се съобразяваш, мъж с цел в живота. Това беше човек, който се опитваше да спаси своя народ от изтреблението на расата им. По устните й се плъзна усмивка, докато на лунната светлина наблюдаваше как се движат мускулите му.

Танцуващия ураган… нейният съпруг.

Не истински съпруг, разбира се. Но за първи път се запита, как ли би живяла като негова съпруга. Само за части от секундата тя си позволи мисълта й да отиде в тази посока. Можеше ли по някакъв начин да му помогне да накарат мохоките да разберат англичаните? Имаше ли някакъв начин чрез нея и Танцуващия ураган мохоките да се научат да живеят редом с англичаните? Имаше ли някакъв начин да се сложи край на омразата и убийствата?

Тя си зададе въпроса дали би могла да свикне с живота в селището, ако истински се опита. Работата не беше толкова страшна и на нея й харесваха часовете, които прекарваше пред общия огън, където можеше да слуша разкази за миналото на праотците на мохоките.

Тя не харесваше как се отнасяха с жените в селището, но в действителност този начин не се различаваше особено от живота на кръга приятели на Гифърд във Филаделфия. Точно както мохокските мъже се оттегляха в общината да говорят за политика, по същия начин Гифърд и неговите приятели се оттегляха в близката пивница, за да си говорят това, което се говори между мъже, когато са насаме. По същия начин както Рейчъл не можеше да посещава тази кръчма, така и не можеше да влиза в ритуалната сграда на общината.

Въпреки всичко Танцуващия ураган изглежда се отнасяше с нея по различен начин, в сравнение с Гифърд. Ураган очакваше от нея да се държи по общоприетия начин пред другите. Но когато бяха насаме в собственото си жилище или на риболов, или просто си седяха сами на брега на потока и си говореха за времето — всички тези условности нямаха значение. Танцуващия ураган имаше подчертано уважение към това — коя е тя.

Когато бяха сами, той изглежда я уважаваше заради нейните възгледи. Дори понякога искаше съвета й. Кога някога Гифърд се беше допитвал до нейното мнение? Цяла година строеше тази чудовищно голяма къща за нея на брега на река Делауер и въпреки това нито веднъж не беше поискал нейния съвет. Къщата трябваше да бъде неговия сватбен подарък за нея и въпреки това тя не беше избрала нито тапетите, нито мебелите.

Танцуващия ураган задържа един трънлив клон, за да може тя да мине, без да се издраска в него.

Ураган е и кавалер, мислеше си тя. Разбира се, Гифърд също можеше да се държи кавалерски, но само когато му беше угодно. Само когато трябваше и когато това беше в негова полза — не в нейна, нито в нечия друга.

Как мога да сравнявам виконт Гифърд Лангстън с един гол дивак, запита се тя. Как можах дори за момент да си помисля, че мога да остана с Ураган? Той е езичник и дивак, а аз съм дъщеря на граф. Аз принадлежа на фамилия със слуги, които ми носят чая и мястото ми не е в гората — да събирам горски плодове за зимата!

Но така ли е всъщност?

Танцуващия ураган внезапно се наведели клекна, постави пръст на устните си и извади Рейчъл от нейния унес.

Рейчъл веднага постъпи като него, като беше благодарна, че е с тази къса кожена пола, която й позволяваше да се движи бързо и тихо. В първите дни, в които облече мохокските дрехи, тя се смущаваше от прекалено късата пола й горнище, които излагаха тялото й на показ, но много бързо се научи да цени предимствата на това облекло. Не само че движенията й не се ограничаваха, но за пръв път в живота си не изпитваше горещина в топлите летни дни.

— Манаке.

Мъже! Рейчъл дишаше равно и гледаше в посоката, в която сочеше Танцуващия ураган. В следващия миг чу стъпки.

Войници, помисли си тя. Чуваше скърцането на кожените им ботуши, докато маршируваха.

— Французи или англичани? — Рейчъл говореше, колкото се може по-тихо.

— Страхувам се, че са французи. Хората на Рувил. Мисля, че търсят брат ми.

— Колко има още до мисията? — Рейчъл се хвана за голата му ръка и потърси опора в нея.

— Не повече от няколко мили — той я погледна с черните си очи. — Знам едно място, където можеш да почакаш. Място, където ще бъдеш в безопасност и ако аз…

Тя притисна с пръст устните му.

— Аз дойдох, за да ти помогна и така и ще направя. Не ме е страх.

Той погали страната й с опакото на ръката си, а тъмните му очи търсеха нейните.

— Наистина ли не се страхуваш, Рейчъл, съпруго моя?

Рейчъл харесваше това усещане между тях. Не само физическия отклик, но чувството за сливане между тях — това, че бяха станали едно цяло в името на една и същ цел. Това я вълнуваше.

— Отминаха — прошепна тя. — Да вървим.

Той хвана ръката й и я вдигна на крака.

— Върви приведена и се движи в сянката на дърветата. Не трябва да ни видят, преди да влезем вътре в самата мисия.

Тя застана до него.

— Защо?

— Защото вътре в мисията може да има французи и да ни издадат. Трябва да стигна до отец Дрейк, без никой да разбере, че сме дошли.

Рейчъл вървеше до Танцуващия ураган и се опитваше да се съсредоточи върху всяка стъпка, която правеше. Възхищаваше се на способността му да се движи през тъмната гора в пълно мълчание, а сега, когато разбра необходимостта от тази способност, тя искаше да му подражава. Докато вървеше, все повече се ориентираше наоколо. Всяка своя стъпка чувстваше с подметките на краката си — кожените й мокасини я предпазваха, но не ограничаваха възможността й да усеща земята под себе си.

Един час по-късно пред тях се очерта силуетът на мисията. Танцуващия ураган спря и посочи високата дървена стена. Мисията много приличаше на запустяло укрепление, издигнато сред сечище в гората. Високите му стени бяха изградени от пънове и се охраняваха от дървени палисади, а вратите му бяха плътно затворени пред всеки неканен гост.

— Прилича на форт.

— Някога отец Дрейк така го е замислил. Мисията е била построена, за да държи настрана диваците.

— Но нали каза, че отец Дрейк винаги добре посреща хората от Седемте народа.

Той се усмихна в тъмното, а в гласа му имаше нотка на забавление.

— Само поканени диваци могат да проникнат отвъд палисадите. Тези, които искат да влязат и да учат, да се вслушат в словото господне, са добре дошли. Тези, които искат да крадат и да убиват, не са желани.

— Стените изглеждат толкова високи. Как ще влезем ние?

— Няма да влизаме ние.

Лунната светлина падаше върху просеката в широк лъч, който осветяваше красивото лице на Танцуващия ураган.

— Какво искаш да кажеш? — предизвикателно го попита тя.

— Искам да кажа, съпруго моя, че ти ще стоиш тук. Когато всичко е наред, аз ще се върна за теб и ще те въведа през вратата.

Тя поклати глава.

— Не, не съм съгласна. Няма да стоя тук в тъмното и да чакам Рувил или Счупения рог да ме намерят.

— Нямаше да искам да те оставя тук, ако не бях сигурен, че си в безопасност. Ще минат още няколко часа, преди брат ми да нападне. Познавам го много добре. Той е като мързеливата кафява мечка. Той не може да си промени навиците, дори когато е изправен пред битка. В този момент неговите хора пият френско уиски, събират си бойните бухалки и мажат лицата си с боя от кръв.

Рейчъл отпусна ръцете си.

— Стигнах до тук и ще продължа с теб.

Черните като въглен очи на Танцуващия ураган се свиха от раздразнение.

— Трябваше да те оставя в къщи, където е мястото на жената.

— Но не ме остави — тя се опита да прикрие победоносната си усмивка. — И идвам с теб.

— През стената?

Той се опитваше да я уплаши. Тя погледна към дървения форт и внушителните му дървени колове, които стърчаха по върховете и които трябваше да промушат всеки, който се опита да изкачи стената. Няма да можеш да минеш оттам!

— Мога да го направя, Урагане. Само не ме оставяй тук.

Той въздъхна с негодувание и извади едно въже от раницата на гърба й. На края на въжето беше закачено парче дърво, като кука.

— Щом се прехвърля, трябва веднага да дойдеш, Рейчъл.

Тя кимна. Той вече се беше запътил към дървената стена. Когато той приближи стената, те се молеше и искаше господ да й помогне да намери сили и да я подкрепи в нейния опит да се изкачи по стената. Танцуващия ураган хвърли куката високо във въздуха. При първия му опит тя се захвана и се закрепи здраво. Той погледна през рамото си.

— Можеш да ме почакаш.

— Ще се видим от другата страна — тя се опита да прозвучи уверено, въпреки че всичко вътре в нея се беше свило от страх.

Рейчъл гледаше как Танцуващия ураган се катереше по въжето, а движенията му бяха ловки и бързи. Той стигна до върха за няколко мига и се прехвърли внимателно над дървените колове. В следващия миг се появи отново и й махна. Очевидно никой не го беше видял.

Поемайки дълбоко дъх, Рейчъл сграбчи въжето и започна да се катери. Когато беше на метър от земята, тя вече съжаляваше, че не е останала в гората, както искаше Ураган.

Никога няма да стигна до върха, мислеше си тя и капчици пот навлажниха челото й. Дланите й изгаряха от грубото въже и тя имаше чувството, че тежи половин тон.

— Побързай, ки-ти-хи — прошепна отгоре Танцуващия ураган.

Плачеща жена беше казала на Рейчъл, че ки-ти-хи означава мое сърце на лени ленапи — езика на нейния народ. Рейчъл се изкачваше бавно и се изтегли с още една дължина на тялото си нагоре.

— Почти стигна, Рейчъл. Ти си като истински воин! — подразни я той. — Побързай!

Рейчъл изсумтя и продължи да се изкачва, като, за да се изтласква нагоре, използваше краката си, които обгръщаха въжето. Сега вече дишаше тежко. Погледна надолу към земята под нея, която тънеше в мрак. Толкова беше лесно да се пусне. Може би дори нямаше да си счупи нищо като падне.

— Рейчъл!

Имаше чувството, че ръцете й са се извадили от ключиците. Върху въжето виждаше петната от собствената си кръв. Но гласът на Танцуващия ураган я привличаше. Тя пое дълбоко дъх, притвори очи и мобилизирайки силите си до край, напрегна се и продължи да придвижва тялото си нагоре по въжето.

Следващия път, когато вдигна ръка, тя почувства как Ураган сграбчи ръката й. Пръстите й се вкопчиха в неговите. Той я издърпа и прехвърли през стената, а острите шипове на коловете бяха покрити с намотания му върху тях елек.

Рейчъл се опитваше да си поеме въздух, когато почувства как краката й докосват дървените летви на някаква настилка. Щом отвори очи, видя, че се намира над стената, която гледаше към вътрешния двор на грубо сковани дървени сгради.

Танцуващия ураган прибра въжето, наведе се и я свали заедно със себе си. Той грабна елека си и го навлече, като остави кожените връзки незавързани.

— Ето там е параклисът.

Той посочи една дървена сграда с груб дървен кръст, издигащ се от островърхия й покрив.

— Зад нея е жилището на отец Дрейк.

Тя кимна с глава.

— Има ли някакви пазачи?

— Двама. Но единият спи — той посочи надолу. Първоначално Рейчъл не видя нищо, но след това се взря и различи в тъмното една сянка. Някакъв мъж седеше върху един варел за дъждовна вода, главата му беше подпряна на стената на църквата, а пушката му стоеше изправена в скута.

— А другият?

— Той е на обиколка.

— Ти видя ли го?

— Той мина, докато ти се изкачваше.

— И не те видя?

Танцуващия ураган се усмихна.

— Аз съм като призрак — някои ме виждат, а други не.

Рейчъл искаше да се изсмее на тази безсмислица, но някак си в неговата уста думите не звучаха толкова глупаво.

— И къде е той сега?

— Спрял се е да се облекчи. Ей там.

Рейчъл присви очи, за да може да вижда в тъмното и усети как се изчервява, когато видя струйката, която се извиваше от тялото — сянка.

Танцуващия ураган се подсмихна и я потупа по коляното.

— Хайде да побързаме, съпруго моя. Искам да те запозная с отец Дрейк. Мисля, че ще ти хареса.

Танцуващия ураган отведе Рейчъл до една стълба и тя започна да се спуска надолу след него. Като пълзяха в тъмното, те пресякоха двора до жилището на свещеника. Пред вратата изръмжа едно краставо куче и вдигна глава да се разлае, но с леко движение на ръката Танцуващия ураган го укроти. Той се наведе и погали кучето по главата, след което направи знак на Рейчъл да го последва. Рейчъл мина покрай кучето, като го гледаше през рамото си.

— Как успя да направиш това? — прошепна тя.

— Шшшт — той й подаде ръката си и тя я прие, като почувства успокоението от нейната топлина.

Когато стигнаха до вратата, той повдигна резето. Вратата изскърца върху кожените си панти. Кучето изскимтя и размаха опашка, но не мръдна, нито излая да предупреди хората в мисията за приближаването на неканените гости.

В пълна тъмнина Танцуващия ураган поведе Рейчъл по един тесен коридор, който миришеше на талаш от зелено дърво и мухъл. Стъпките едва се чуваха върху задръстения мръсен под.

Танцуващия ураган се вмъкна в една стая отдясно, като повдигна вратата при отварянето й, за да не издаде никакъв звук. Затвори вратата зад тях и Рейчъл се облегна леко на нея. В стената беше изрязан процеп като прозорец, от който се промъкваше лунна светлина. Между сенките в сиво и черно, Рейчъл успя да различи смътните очертания на оскъдната мебелировка. Стаята миришеше на пресни борови иглички и на някакъв вид лековито растение. В другия край на стаята Рейчъл забеляза легло, в което някой спеше.

Отец Дрейк, помисли си тя.

Танцуващия ураган тръгна към леглото и спря. Човекът в него се размърда и по това, как се промени дишането му, Рейчъл разбра, че отец Дрейк се е събудил.

Последваха една-две секунди мълчание, в който Рейчъл се страхуваше, че свещеникът може да извади пистолет и да стреля в Танцуващия ураган, но той не мръдна. Двамата мъже стояха напълно неподвижни и се гледаха.

След това отецът се засмя. Гласът му беше дрезгав и стар.

— Танцуващия в бурите! Чудех се къде изчезна. Не си се появявал от месеци.

Рейчъл беше позабравила френски, но успя да разбере свещеника.

Отец Дрейк спусна краката си с изкривени болезнени движения, от страни на леглото. Посегна до леглото и запали лоена свещ. Тя пращеше и пукаше, докато накрая заблещука със слаба жълтеникава светлина, която осветяваше грапавото лице на стария човек.

Отец Дрейк изглеждаше на около седемдесет години. Страните му бяха хлътнали, кожата му беше сбръчкана и суха. На главата му стърчаха отделни косми от кичура млечнобяла коса. Беше особен на вид, но в тъмните му очи Рейчъл веднага откри блясък, който й подсказа, че отец Дрейк е приятел.

— Съжалявам, че мина толкова време, отче — Танцуващия ураган говореше на френски с лекота, докато се наведе и коленичи на един крак, за да позволи на свещеника да постави съсухрената си ръка върху главата му.

— Няма нищо, радвам се, че те виждам.

Танцуващия ураган се изправи.

— Това е съпругата ми, Рейчъл.

— Точно се чудех, кого скри в тъмното.

Отец Дрейк поглади смачканата си нощница.

— Ела, приближи се, дете мое. Позволи на стария човек да те види.

Той отвори ръката си към Танцуващия ураган.

— Очилата ми. Виждаш ли някъде очилата ми?

Рейчъл се приближи до леглото. Танцуващия ураган подаде на отец Дрейк очилата и старият човек ги постави на върха на носа си. Той премигна и възкликна:

— Господи, Света Богородице! — обърна поглед отново към Танцуващия ураган. — Но тя е бяла жена?

Танцуващия ураган не можа да скрие усмивката си.

— Неведоми са пътищата господни, нали отче?

Рейчъл кимна.

— Приятно ми е да се запозная с вас, сър — каза внимателно тя на своя несигурен френски. — Танцуващия ураган ми е говорил много за вас. Радвам се, че сега мога лично да се запозная с вас.

Той кимна с глава, като продължаваше да я гледа.

— Вие трябва да сте забележителна жена, за да привлечете погледа на този изключителен мъж.

Страните й се изчервиха. Тя не счете за необходимо да обяснява как се беше стигнало до това, тя да стане негова съпруга по принуда. По-добре беше да се преструват, че се бяха свързали по желание, а не по принуда.

Отец Дрейк погледна отново Танцуващия ураган.

— Но ти не си дошъл, за да ме запознаеш с новата си съпруга, нали, сине?

— Не, отче — Гласът на Танцуващия ураган стана сериозен. — Дойдох, за да те предупредя. Брат ми и може би няколко от хората на Рувил ще нападнат твоята мисия на разсъмване.

Свещеникът изруга тихо.

— Винаги съм казвал, че твоят брат е рожба на Сатаната — той се изправи с помощта на Танцуващия ураган и прокарат ръка през сплъстените си бели коси. — Още когато беше малък, видях злото в детските му очи.

— Трябва да побързаш, отче. Има ли някой тук, в мисията, който може да е съучастник на брат ми?

Отец Дрейк поклати глава.

— Ние сме малко. Повечето са деца. Един слабоумен на име Бозуик, който спи и пази, и глухонемият му брат. Две жени избягали от публичния дом на Рувил горе по реката. И в съседната стая спи другият свещеник.

— Колко сте всички, отче?

Той сви рамене и посегна към дрехите си.

— Двадесет и седем божи чада, едно безполезно куче, което не лае, когато го приближиш.

Рейчъл се обърна, за да може свещеникът да се облече, но той само навлече черната си свещеническа одежда върху раираната си синя бархетна нощница.

Има едно момче хурон, което е болно. Крайниците му загниват. Мислех, че ще се наложи да ги ампутирам, но сега е по-добре. Не зная, дали можем да го помръднем.

— Налага се.

Танцуващия ураган започна да събира някои от принадлежностите на свещеника. Той взе няколко книги с кожени подвързии, комплект за бръснене и едно златно разпятие от стената и постави всичко в една торба от брашно.

— Мисля, че брат ми няма да се успокои, докато не подпали тези стени. Трябва да вземеш всичко, което искаш да запазиш.

Старият свещеник поклати глава и посегна да извади под тънкия дюшек един зареден пистолет.

— Моите неща са малко. Единствено моите ученици имат значение.

Той погледна към Танцуващия ураган.

— Но защо? Защо Счупения рог иска да дойде тук? Защо му е притрябвало да ни убива в съня ни?

Той завърза здраво едно въже около кръста си и втъкна в пояса си мускета.

— В болното си съзнание той те вижда като заплаха. Той вижда как се опитваш да помогнеш на нашия народ да живее заедно с белите хора.

Отец Дрейк се запъти към вратата.

— Ще се моля за душата на брат ти, но ако имам тази възможност — той се обърна към Танцуващия ураган, ще го убия.

Рейчъл не успя да потисне лекото си възклицание. Отец Дрейк се обърна към нея.

— Моля ви, не мислете с лошо чувство за мен.

Той се усмихна.

— Майка ми се казваше Рейчъл — той продължи. — Трябва да разберете, че тук нравите са по-различни от всички други места по света, където е стъпвал кракът ми.

— Съпругът ми ме научи да не съдя хората. Те невинаги изглеждат това, което в действителност представляват.

— Да, така е с всички — той й направи знак да се приближи. — Хайде, елате да ми помогнете да се оправя с моите чеда. Знам едно място, където можем да избягаме.

Той се изсмя злорадо.

— Ако можех само да остана тук, за да видя лицето на Счупения рог, когато не намери никого.

Той плесна коляното си и пресипналият му смях отекна в малката дървена стаичка.

— Каква гледка ще изпуснем! Почти си струва да умреш заради това.

Танцуващия ураган вървеше зад тях.

— Не можеш да останеш, отче. Децата имат нужда от теб.

— Зная, зная. Просто гладна кокошка просо сънува.

Той спря в тъмния коридор и хвана Танцуващия ураган за ръката.

— Ти няма да го чакаш, за да се изправиш лице в лице срещу него, нали?

Той поклати глава.

— Моментът приближава, чувствам това. Но няма да тази нощ. Трябва да се грижа за Рейчъл.

— Ти си мъдър мъж — той потупа ръката на Танцуващ ураган. — Хайде, ела сега, Урагане, и ми помогни да спаси моите деца.

През следващия час Рейчъл и Танцуващия ураган стараеха да съберат децата от мисията и да ги отведа на безопасно място, извън стените на укреплението. Когато окаяната групичка от свещеници и деца беше събрана, те се отправиха на север към един стар английски форт, където, според отец Дрейк, щяха да са на сигурно място. Танцуващия ураган беше стъкмил една носилка за болното хуронско момче, която носеха двамата братя Бозуик. С малко храна на гърба и няколко одеяла, двамата свещеници водеха напред, като се молеха за своето собствено избавление.

Танцуващия ураган и Рейчъл придружиха групата в продължение на две мили, но тогава отец Дрейк настоя те да се върнат.

— Направихте достатъчно — каза старият човек. — Благодаря ви, а сега си вървете.

Танцуващия ураган застана за момент в сянката на дърветата и се загледа в свещеника. Въпреки, че слънцето още не беше изгряло, непрогледната тъмнина на нощта се беше превърнала в сив мрак.

— Никога повече няма да те видя, отче.

Отец Дрейк кимна.

— Ще ме видиш. Ако не в този свят, ще се срещнем на другия.

Танцуващия ураган се усмихна.

— Благодаря ти за всичко, което ми даде.

— Ти заслужаваше дори повече — отец Дрейк хвана ръката на Танцуващия ураган. — А сега вземи съпругата си, наречена Рейчъл, и напусни тази колония. Върви някъде и създай собствения си живот, далеч от злото по тези места.

Танцуващия ураган поклати глава.

— Не мога да изоставя народа си.

— И вместо това ще посрещнеш присъдата си?

Танцуващия ураган кимна.

— Както ми е писано!

Отецът стисна здраво ръката му.

— Тогава, нека моят Бог те закриля и те пази по твоя път, където и да те отведе той.

Той докосна челото си, гърдите, едното рамо и след това другото, като се прекръсти и Танцуващия ураган направи същото.

Докато стоеше настрани и наблюдаваше това сбогуване, Рейчъл усети смътно, че в нея се надига някакъв страх. Тя се опита да се отърси от него, но той се плъзгаше нагоре по гръбначния й стълб като змия, която се готви да нападне.

Отец Дрейк се отдалечи и побърза да настигне другите, които вече изчезваха в гората. Дълго време Танцуващия ураган го наблюдаваше мълчаливо, а след това се обърна към Рейчъл.

— Хайде, съпруго моя. Трябва да избягаме от това място, преди да е дошъл брат ми.

Рейчъл повдигна брадичката си и погледна право в тъмните му очи.

— Какво имаше предвид отец Дрейк, когато каза, че ще се изправиш пред своята присъда? Ще те накаже ли селището за това, което направи тук, независимо че всички знаят, че постъпката на Счупения рог е морално зло.

— Да.

Той се опита да отмести погледа си, но тя хвана лицето му и го принуди да я гледа в очите.

— Ти не ми каза, но сега вече трябва да ми кажеш. Каква е присъдата, ако те признаят за виновен, Урагане?

Дори когато думата се изплъзна от устата му, гласът му изобщо не трепна.

— Смърт.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

Първоначално Рейчъл реши, че не е чула правилно. Но знаеше, че това не е така. Когато заговори отново, гласът й едва се чуваше.

— Те ще те убият за това?

Той взе треперещата й ръка в своята и я поведе в посока към мисията, като че ли беше загубило се дете. Планът беше да тръгнат по вода, за да избегнат срещата със Счупения рог и неговите хора, да се отправят към селището.

— Нашите думи имат най-различни значения.

— Не! — тя дръпна ръката му ядосана, че той приема толкова лесно такова възмездие. — Не, Урагане. Има само едно значение. Смърт. Студ. Два метра под земята — тя хвана голата му ръка, принуждавайки го да спре. — Не можеш да се върнеш и да ги оставиш да те убият. Трябва да бягаш, докато все още имаш тази възможност. Трябва да изчезнеш далече оттук, преди Счупения рог да разбере какво си направил!

— Шшшт — успокои й я Танцуващия ураган. — Гласът ти се чува на няколко мили оттук. Хайде, трябва да побързаме. Искам да се отдалеча от мисията, преди да пристигне брат ми.

Когато Ураган тръгна, Рейчъл нямаше друг избор, освен да го последва. Всъщност, наистина ли нямаше друг избор?

Внезапно й дойде на ум, че можеше да потърси убежище при отец Дрейк. Можеше да разкаже на свещеника, какво и се беше случило — как беше пленена от индианците и как, след това, беше принудена да се омъжи за Танцуващ ураган, за да спаси живота си. Но дори и да му беше разказала всичко това, щеше ли да й повярва? Тя изглеждаше съвсем доволна, когато доброволно влезе в мисията с Ураган.

А освен това, той беше приятел на Ураган. Ако тя го беше помолила, щеше ли да й помогне против волята на Ураган? Ураган й беше дал ясно да разбере, че няма да й позволи да го напусне.

Рейчъл стоеше на пътеката и нерешително ровеше с мокасината си в прахта. Ако се обърнеше и изтичаше, все още можеше да настигне свещениците, преди Ураган да я хване. Можеше да отиде с тях до укреплението и може би някой войник щеше да й помогне да се върне във Филаделфия.

Или може би щеше да умре в някакъв форт сред пущинака. Дори със свещениците като свои закрилници, какъв беше шансът да избяга от укрепление, пълно с войници и да запази девствеността си непокътната? Мохоките поне не бяха искали това от нея. Дори й беше казала за страховете им, че такова нещо носи нещастие.

Танцуващия ураган се обърна към Рейчъл.

— Хайде, съпруго моя. Защо стоиш там? — той й направи знак с ръка да побърза.

Рейчъл прехапа долната си устна. Искаше да си отиде в къщи във Филаделфия, нали така? Но какви бяха шансовете й, ако изтича сега? Много малки. Тя погледна Танцуващия ураган, който като че ли усещаше нейната дилема. Той не направи никакво движение към нея и дори в оскъдната светлина на приближаващото утро, тя видя как се напрегнаха мускулите му. Ръката му стоеше леко върху дръжката на ножа, който висеше в пояса му. Можеше ли да я убие, за да не я загуби? Може би…

— Рейчъл — в гласа му се усети напрежение. — Рейчъл казах ти да дойдеш!

Този път това беше заповед.

Тя се осмели да погледне през рамо. Въпреки че свещениците и децата бяха изчезнали от погледа им, тя все още чуваше стъпките им.

Тя погледна отново към Танцуващия ураган.

— Ти ми даде думата си, че няма да се опиташ избягаш, ако те взема с мен. Аз ти повярвах, моя Рейчъл.

Долната й устна потрепери. Тя все още не знаеше как да постъпи. Танцуващия ураган каза, че ще умре. Каза, ще го убият за това, което беше направил тази нощ. Тя щеше да бъде абсолютна глупачка да се върне обратно в селището на мохоките, след като нейният пазител щеше да бъде осъден на смърт.

— Ти каза, че ще те убият — гласът й трепереше, но само леко. — Какво ще стане тогава с мен?

— Аз казах, че ако ме признаят за виновен, тогава ще ме осъдят на смърт… жива смърт.

— Не разбирам за какво говориш — тя отмести косата, която се беше лепнала за изпотеното й чело. — Трябва да ми обясниш така, че да разбера. Не разбирам тези индиански безсмислици — тя се опитваше да не заплаче, но почувства как сълзите изпълниха гърлото й.

— Живата смърт. Осъждане на изгнание. Ако решат, че съм виновен и ме осъдят, аз ще стана завинаги мъртъв за моите мохокски братя и сестри.

Тя се засмя горчиво.

— Те просто ще се преструват, че си мъртъв, така ли?

— Няма никакво преструване. Очите им няма да ме виждат повече. Ушите им няма да чуват повече гласа ми. Ръцете им няма повече да усещат моите, когато ги докоснат. Аз ще бъда завинаги прокуден от селището, от моето семейство, от моя начин на живот.

Рейчъл се вгледа в Танцуващия ураган, докато той я приближаваше. Лицето му беше издълбано от болка и може би дори страх. Внезапно я озари мисълта за смисъла на неговата постъпка. В един миг тя забрави свещениците и своя шанс да избяга. Изведнъж единственото, което я интересуваше, беше тя самата и Танцуващия ураган.

Знаейки, че го чака изгнание Танцуващия ураган беше дошъл до мисията, за да спаси един стар човек и няколко полубели сираци. За да спаси тези няколко забравени деца той беше жертвал всичко, което обича. Рейчъл протегна ръце към съпруга си.

— Урагане. Урагане, съжалявам — по страните й започнаха да се стичат сълзи, когато тя понечи да го прегърне. — Защо го направи, след като си знаел, че ще те прокудят?

— Защото трябваше да го направя — той прошепна непоколебимо, поглади косата й и целуна страната й.

Тя поклати глава.

— Тогава защо трябва да се връщаш в селището? Не те разбирам. Ние трябва да бягаме. Да отидем някъде далече оттук. Далече от тези злини.

— Да избягаме? Но къде да избягаме? Това е моят дом. Аз съм мохок. Моите праотци са живели на това езеро от началото на времето. Аз нямам друг дом.

— А другите от твоето племе? — тя трескаво търсеше някакво решение. — Можеш да отидеш просто в друго селище.

— Не мога — той говореше спокойно, като че ли ставаше дума за някой друг, а не за него самия. — Слухът за наказанието с прокуждане бързо се разнася. Никъде няма да ме приемат сред моя народ. Да бъдеш прокуден означава да си мъртъв и, едновременно с това, да не си мъртъв. Това наказание е по-страшно от смъртта.

— Можеш да се върнеш с мен във Филаделфия.

— И после какво, съпруго моя — да живея с теб и с твоя Гифърд? Може би мога да стана негов слуга така ли?

— Не. Разбира се, че не. Нямам предвид това. Можем да измислим нещо. Може би… може би можеш да работиш при брат ми, Томас, на някой от неговите кораби.

Той я целуна по челото, видимо развеселен.

— Аз не съм един от белите хора. Не бих могъл да оцелея сред тях.

Истинността на неговите думи я жегна. Той наистина нямаше къде да отиде.

— Значи ще се изправиш пред Съвета?

— На всеки човек се полага справедлив процес. Ще изложа пред съвета мотивите си. Ще се опитам да ги накарам да разберат за последен път какво върши Счупения рог — не само на англичаните, но и на нас като селище, като народ от мъже.

— Ще се вслушат ли в думите ти?

Танцуващия ураган прокара пръстите си през тъмната коса на Рейчъл.

— Не зная — отговори откровено той. — Досега не са се вслушвали, но може би този път ще го направят. Не мога да повярвам, че баща ми някога ще одобри убийството на невинни деца.

Рейчъл се повдигна на пръсти и целуна Танцуващия ураган в устата, както една жена би целунала съпруга си.

— А това какво беше? — той обхвана с ръцете си кръста й изненадан от нейния жест.

— Не зная — тя го гледаше в черните като въглен очи и си задаваше въпроса, как е възможно да се влюби в един дивак. Кога се беше случило това? Едва преди един миг?

Или по някое време през изминалите седмици? Или може би през нощта, когато Счупения рог я доведе в селището и тя за първи път видя Танцуващия ураган сред мохоките?

— Целунах те, защото си добър човек… съпруже мой.

Устата му се отпусна в горчиво-сладка усмивка, когато притисна устните си до нейните. Този път целувката беше дълбока и изпълнена с нетърпение.

— Позволи ми да те любя — Танцуващия ураган прошепна с приглушен глас, който беше изпълнен с желание към нея. — Искам да те взема в ръцете си тук, под чинарите, и да правя любов с теб, както един мъж със съпругата си.

Думите й се изплъзнаха от върха на езика й, преди да има време да помисли.

— Добре — промърмори тя безразсъдно. — Да, люби ме, Урагане.

Рейчъл знаеше, че не трябва да се отдава на този дивак, който я нарича своя съпруга. Без девствеността си тя никога не можеше да се върне обратно във Филаделфия и да продължи живота си оттам, откъдето го беше прекъснала. Въпреки че девствеността й беше единственият дар, който можеше да даде само на един мъж в живота си — Танцуващия ураган беше мъжът, на когото желаеше да го даде. Нямаше значение какво ще се случи в бъдеще — дали Ураган щеше да умре, дали тя щеше да се прибере у дома във Филаделфия. За нея винаги щяха да останат тези няколко скъпоценни мига и съзнанието, че се е отдала на Ураган по собствено желание и свободната си воля… беше му се отдала от любов към него.

Той я целуваше нежно отново и отново, ръцете му я галеха през тънката кожена дреха, докато тя се удави в потока от усещания. Той й говореше напевно нежни думи, за да я успокои — думи, които Рейчъл не разбираше, но думи, които й действаха.

Всичко се случваше толкова бързо. Звукът на вятъра и шумоленето на дърветата заглъхнаха надалеч и на тяхно място се чуваше гласът на Ураган и нейното запъхтяно дишане. Рейчъл не виждаше нищо друго, освен Ураган, не чуваше нищо, освен неговия дрезгав глас, не усещаше нищо, освен сладкия вкус на устните му върху нейните.

Когато той я положи върху мекото легло на лятната трева, тя почти не разбра какво става. Единственото нещо, което имаше значение, бяха чувствата, които бяха покълнали в нея още през нощта, когато го видя за първи път.

Умелите му мъжки ръце съблякоха кожената й дреха и тя легна тихо, като го наблюдаваше в напрегнато очакване, докато устните му докоснаха гърдите й. Тя извика в сладостния сутрешен въздух, овладяна от щастие и тъга едновременно.

Ураган я целуна отново. Целувката беше силна и търсеща — целувка, която спря дъха им и те се устремиха отново един към друг. Ръцете на Рейчъл галеха възлестите му мускули и изучаваха всяка гънка на загорялата му бронзова кожа.

— Никога не съм си представяла — прошепна тя. — Никога не съм си представяла такова нещо.

Той я целуна по бузата и устните му докоснаха ухото й, а дъхът му предизвикваше топли тръпки на желание чак до крайниците й.

— Искам да правя любов е тебе, съпруго моя — искам още от онази първа нощ, когато се появи в селището. През цялото това време исках да те взема в прегръдката си и да ти покажа за какво е създадена такава хубава жена като теб.

Тя махна елека му и го смъкна от раменете му, а невинните й пръсти се плъзгаха нежно по гърба и хълбоците му.

— Толкова си сладка — простена Танцуващия ураган, като отметна косата й назад и откри лицето й, за да може да се потопи и да изпие погледа на сините и очи.

Рейчъл докосна кожения каиш, с който беше завързана кърпата около бедрата му.

— Махни я — тя се чу да казва. — Обещавам, че този път няма да се отметна, този път не.

Погледът на сиво-сините й очи беше изпълнен с желание. Той желаеше да я обладае сега, силно и бързо, но същевременно искаше да удължи нейното удоволствие до безкрайност.

— Как става така — попита той, докато си махаше каиша от хълбоците, — че загубвайки всичко, печеля толкова много?

Рейчъл не разбра за какво говори той. Не обърна внимание. Вместо да я стресне, видът на неговата мъжественост я накара да затаи дъх, а тялото й потръпна от желание към него.

В следващия миг той отново я докосваше — големите му опитни ръце, като че ли познаваха тялото й по-добре, отколкото тя самата го познаваше. Той я накара да въздиша след това да стене, докато галеше гърдите й, корема, бедрата.

Когато за първи път пръстите му докоснаха интимната плът под полата, тя инстинктивно се сви. Но той легна върху нея, като я целуваше нежно и й обещаваше да продължи бавно, обещаваше й удоволствие.

Звукът на гласа му и допира на предразполагащите му устни успокоиха страховете й. Постепенно тя се отпусна и остави новооткритото удоволствие да гали сетивата и, докато отново потъна в блаженството на ласките на съпруга си.

Интуитивно Рейчъл се притискаше в Ураган и изпитваше желание да усеща твърдите му, гладки мускули до меките си извивки. Когато той легна върху нея, тя разтвори краката си, защото го желаеше, имаше нужда от него.

— Аз… аз не зная как — призна тя.

Той й затвори устата с нежна целувка.

— Задължение на съпруга е да покаже на жена си, как се прави любов. Сред всички дарове, този е най-големият. Рейчъл се движеше нагоре-надолу обхванала хълбоците му и усещаше как твърдата му мъжественост я докосва и притиска точно където трябва. Тя зарови пръсти в черната му коса и изстена, когато той хвана зърното на гърдата и между зъбите си и нежно го дръпна.

— Моля те, Урагане, моля те — промърмори тя. — Боли ме — тя се засмя и отметна глава назад с въздишка. — Не, всъщност толкова е прекрасно.

Той се усмихна наслаждавайки се на нейното удоволствие, докато нежно си пробиваше път вътре в нея.

При първия тласък Рейчъл ахна. Ураган се притисна отново в нея, като я залюля в ръцете си. Едва проникнал в нея, той целуна брадичката, бузата, треперещите й устни.

— Само малко ще те заболи — прошепна той. — Но след това никога повече няма да усетиш болка. Само удоволствие ки-ти-хи. Обещавам ти.

Когато започна бавно да се движи, тя се движеше заедно с него — първоначално предпазливо, а след това с повече увереност.

На светлината на зората Танцуващия ураган проникваше в нея отново и отново. Той искаше Рейчъл да запомни първия път, но от друга страна тялото му вече гореше от нетърпение. Толкова много време беше минало, откакто се беше любил с жена.

— Рейчъл — шептеше той в ухото й. — Рейчъл, съпруго моя.

Тя започна да се движи по-бързо под него, не съвсем сигурна към какво се стреми и все пак знаеше в каква посока да го търси. Те се движеха все по-бързо и по-бързо, слети в едно, докато изведнъж, Рейчъл нададе вик на крайно удоволствие.

Танцуващия ураган я последва един миг по-късно, когато достигна собственото си удоволствие.

Рейчъл дишаше тежко — смаяна, благоговееща пред това, което току-що се беше случило. Леля й Джералдин й беше разказвала за отношенията между мъжа и жената, но не беше споменала за удоволствието, а само за дълг и необходимост.

Рейчъл прегърна силно Танцуващия ураган. Все още го чувстваше вътре в себе си, от което й се завиваше свят. Той се повдигна на единия лакът и я целуна по устните. Това беше целувка от крилете на пеперуда — нежна и безтегловна.

— Нашият брак вече е истински — каза той, а гласът му бе все още дрезгав от изпитаната страст. — Вече е обявен и пред боговете.

Тя се усмихна и отметна косите му назад, за да може по-добре да вижда бронзовото му лице.

— Ако знаех какво е, щях много по-рано да настоявам за съпружеските си права.

Той се засмя, и легна до нея.

— Щеше ли да ми повярваш, ако ти бях казал?

— Не — тя също му се усмихна. Докато бяха правили любов, слънцето беше изгряло и сега между дърветата се изливаше златиста светлина на меки лъчи, които обливаха с топлина лицата им. Тя протегна ръка и погали скулестото му лице. — Благодаря ти.

Той взе ръката й и целуна всеки пръст поотделно.

— Бих искал да лежа под тези дървета с дни — каза й той. — Сред народа на моята майка има обичай, според който, дни наред след първата брачна нощ мъжът и жената прекарват насаме, за да се научат как взаимно да си доставят удоволствие — той погледна встрани, а след това отново към нея. — Бих искал да имахме това време. Но трябва да вървим. Брат ми и неговите хора се приближават.

Очите на Рейчъл се разшириха и тя се изправи. Покри гърдите си с ръце.

— Чуваш ли ги? Защо не ми каза нищо?

Тя си навлече дрехата и започна да завързва връзките.

— Защо не ми каза нищо?

— Ние сме в безопасност. Чувам ги само, като си допра ухото към земята.

Той стана и предложи ръката си, за да й помогне да се изправи. Когато тя се изправи, той отмести нервните й ръце и започна сръчно да завързва кожените връзки на дрехата й.

— Все още имаме време да отминем брат ми и хората му, без да ни забележат.

Тя поклати глава.

— Това беше опасно. Не трябваше… аз не трябваше да… — Танцуващия ураган я хвана за брадичката и звучно я целуна.

— Напротив. Това беше най-подходящият момент. Ти го знаеше. И аз го знаех. Дори брат ми да беше минал на една крачка от това място, не мисля, че щеше да разбере, че сме тук. Съществува магическа сила, която пази любовта.

Рейчъл посегна да вземе полата си и обви с нея кръста си. Любов? Това означаваше ли, че той искаше да каже, че я обича? Или говореше само за акта на близост? Беше признал, че я е пожелавал много пъти, но никога не беше казвал, че я обича. Дали току-що не й беше признал, че я обича по своя мъжки начин?

Рейчъл изтърси тревата и листата от косата си. Тя не разбра какво искаше да каже Ураган. Тя не разбираше нищо, освен че трябваше да се махат оттук, при това незабавно. Точно в този момент нямаше време да се занимават с чувствата си. Сега беше време да се действа Танцуващия ураган трябваше да тръгва обратно към селището, за да говори със старейшините от Съвета, преди да се е върнал Счупения рог.

Вече облечена, тя вдигна раницата, която беше захвърлила небрежно на земята в своя страстен порив. Танцуващия ураган беше облечен и готов да тръгват.

Той преметна колчана със стрели през широкото си рамо и вдигна лъка си.

— Хайде, съпруго моя. Върви до мен и да тръгваме към селището.

Рейчъл пристъпи до него и един до друг те се отправиха към къщи.

Счупения рог ругаеше на мохокски и след това на английски. Той стоеше в светлината на ранната утрин и се взираше в укрепените стени на мисията Свети Реджис. Отец Дрейк не само беше избягал, но в допълнение към обидата, той беше оставил вратите отворени, като че ли да приветства Счупения рог за добре дошъл. Старият хитрец е знаел за тяхното идване. Но откъде е научил?

Два гарвана се приближи в галоп до Счупения рог, с бойната си бухалка в ръка.

— Тук няма никого — каза той на езика на ирокезите.

— Казах ти, че няма да намерим жива душа — Счупения рог се намръщи. — Дори онова помиярско куче е изчезнало.

— Може би ще се върнат — предположи Два гарвана пред водача си. — Може да е отишъл само до реката да докара провизии. Ако почакаме, свещеникът ще се върне и можем да го убием тогава.

Счупения рог продължи да гледа втренчено нагоре към дървените стени на укреплението. Някога той беше дошъл тук да научи писмото и речта на англичаните. Беше изпълнен с жажда за знания, както и Танцуващия ураган. Но свещеникът веднага беше харесал единия брат и намразил другия. Счупения рог така и не разбра, защо отец Дрейк не го обичаше.

Счупения рог изруга и се изплю на земята при спомена за онези дни тук в мисията. Грешката за обезобразяването на Счупения рог беше на отец Дрейк. Ако старият човек не го беше изпратил на лов през онази лятна вечер, преди толкова много години, Счупения рог нямаше да срещне този воин от шониите и нямаше да се сблъска с бойната му брадва.

— Щом няма да чакаме свещеника, какво ще правим сега? — попита Два гарвана, като извади Счупения рог от мислите му.

— Връщаме се в селището, където мисля ще намерим един плъх, дълбоко заробен в дупката си.

— Мислиш, че някой е предупредил отчето? — Два гарвана погледна неспокойно. — Искаш да кажеш, че това е бил брат ти?

— Той вече не ми е брат.

Два гарвана се ухили като оголи един почернял зъб.

— Ако той умре, ти ще вземеш бялата жена. Един брат трябва да се ожени за съпругата на покойния си брат. Такъв е обичаят.

Искрата на отмъщението се запали в сърцето на Счупения рог и се разгоря.

— Ти си прав, истински приятелю.

— Значи, се връщаме в селището. А какво ще правим с мисията?

Счупения рог погледна още веднъж към стените на укреплението, което мразеше.

— Подпалете я.

Той се завъртя и се отдалечи важно.

— След това съберете хората! Трябва да побързаме и да се срещнем със Съвета, преди моя някогашен брат да е говорил с тях.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

Кухото думкане на барабаните и тръскането на кокалените дрънкалки стържеха по нервите на Рейчъл. Вече бяха изминали шест часа — заседанието на Върховния съвет се проточваше. Тя надничаше нетърпеливо извън колибата си. Въпреки че беше края на август, от покрива на ритуалната общинска сграда се издигаше струя миризлив пушек.

Дори спусна платнището, което служеше за врата и затвори колибата.

— Продължавай да си показваш носа навън и някой от тях може да ти го отхапе.

— Много време мина вече — Рейчъл прокара разсеяно пръсти през косата си. — Той е там вече няколко часа, а те продължават да бият глупавите си барабани!

— Червенокожите не бързат в нищо. Трябва просто да имаш малко търпение.

— Иска ми се да отида право при тях и да ги попитам какво по дяволите става.

— Само се опитай и ти и твоят мъж ще закъсате ужасно. — Дори хвана ръката на Рейчъл и я отведе от вратата. — Сега престани да ругаеш и седни, а аз ще ти сплета косата. Много е горещо и не е нужно да ти се пречка по лицето.

Тъй като не знаеше какво друго да прави, Рейчъл изпълни молбата на Дори. Седнала с кръстосани крака върху кожената рогозка, тя беше вперила поглед във вратата.

— Защо никой не идва да ми каже какво става?

— Защото на никого не му пука какво мислиш ти — Дори прокара една четка от морско свинче през гъстата тъмна коса на Рейчъл. — Сред тия червенокожи никой не дава пукната пара за теб.

— Но той е мой съпруг! Аз имам правото да зная.

Дори се усмихна в приглушената светлина в колибата.

— Наистина ти е съпруг, но колкото и да се тревожиш, не можеш с нищо да му помогнеш. Нямаш друг избор, освен да седиш и да чакаш, както ти каза той.

Рейчъл въздъхна дълбоко.

— Какво ще прави Ураган, ако съветът не го изслуша, Дори? Какво ще прави, ако го осъдят на изгнание? Целият му живот е в това селище и тези хора. Това ще го убие.

Дори методично сплиташе косата на Рейчъл.

— Спокойно, няма да го погуби! Той не е първият с лош късмет. И ние с теб получихме своя дял, но това не ни погуби. Ако го хвърлят на земята, той ще се изправи, ще се изтупа и ще продължи по същия начин, като мене и като тебе.

Рейчъл поклати глава.

— За един мъж не е същото, като за жената. Ние сме прекарали живота си под контрола на други — други вземат решения вместо нас, решения, към които се нагаждаме. Ураган не познава нищо друго, освен тези хора и този начин на живот.

— Ще се научи и на други неща. Ще трябва, иначе ще се съсухри и ще умре, а аз не виждам този мъжкар да е готов да се предаде. Не е в неговата природа — тя завърза едно парче от кожена връв около края на единичната плитка на Рейчъл. — Освен това, сега вече той има теб, скъпа Рейчъл.

Рейчъл се намръщи.

— Той има мен, така ли? — тя мърмореше по-скоро на себе си, отколкото на Дори.

Откакто се бяха върнали в селището, Рейчъл беше толкова заета с тревогата си от процеса на Танцуващия ураган, че не й беше останало време да мисли за себе си. Но сега, след като беше правила любов с него, означаваше ли това, че е отдала себе си на него до края на живота си? Не можеше да си представи как прекарва остатъка на дните си тук, в това селище, където жените я мразеха, а мъжете я презираха. Освен това и Счупения рог! Можеше ли да живее в постоянен страх от него? Ако тя и Ураган имаха дете, щеше ли и то да е в опасност от омразата на Счупения рог?

Тези мисли бяха твърде сложни, за да ги разреши точно сега. По-добре да мисля за това, когато му дойде времето, реши Рейчъл. Но независимо дали Танцуващия ураган щеше да бъде прокуден или не, Рейчъл знаеше, че в един момент тя ще е принудена да вземе решение. Можеше ли да остави Ураган сега, след това, което бяха изпитали заедно? Ако останеше с него, където и да отиде той, щеше ли винаги да се чувства обидена от любовта му, защото се е омъжила за него по принуда? Не можеше честно да си отговори. Една част от нея искаше да остане до него завинаги, но една друга част все още отчаяно искаше да се върне у дома.

Дори потупа своята приятелка нежно по рамото.

— Готово.

Рейчъл прокара ръка по сресаната си коса и тъжно се усмихна.

— Благодаря ти, Дори. Ти…

Тя спря по средата на изречението. Ритъмът на барабаните се беше променил. Сега те биеха по-бързо. — Нещо става. Чуй!

Дори се спря и внимателно заслуша.

Рейчъл скочи и хукна към вратата. Хубава жена й беше казала, че трябва да стои в колибата на Танцуващия ураган, но Рейчъл не се интересуваше от заповедта. Тя трябваше да разбере какво става.

— Рейчъл! — извика Дори след нея, но беше твърде късно. Рейчъл вече се беше измъкнала навън и тичаше през лагера.

Рейчъл забеляза Танцуващия ураган, охраняван от двама червенокожи бойци при появата му на, входа на ритуалната сграда. Лицето му беше сериозно и строго, но по израза му нищо не се разбираше.

Жените от селището сега се стичаха към площадката. Всички се събираха, за да чуят решението на съвета.

Хубава жена направи една крачка, за да препречи пътя на Рейчъл, но Рейчъл я блъсна силно и тя падна на земята. Тя чу как Хубава жена я кълне зад гърба й, но й беше все едно.

— Урагане, какво стана? — извика тя и изтича към него.

— Спрете, я! — изкрещя Счупения рог, като излизаше с важна походка от общинската сграда и носеше някаква ритуална одежда, украсена с боядисани пера.

Две жени се опитаха да я спрат, като я сграбчиха за ръцете, но Рейчъл успя да се освободи. Тя искаше Танцуващия ураган. Искаше да е с него!

— Казах да я спрете! — изръмжа Счупения рог, когато Рейчъл се освободи от ръцете на жените.

Два гарвана се пресегна и хвана Рейчъл в желязна хватка, а неговите тъпи, мръсни нокти се впиха в меката плът на ръката й.

— Пусни ме! — изкрещя тя.

Два гарвана затисна с ръка устата на Рейчъл и тя го захапа, докато не усети кръв в устата си.

Два гарвана изсумтя и извъртя ръката си, за да я удари, но внезапно там се озова Танцуващия ураган. Той хвана китката на Два гарвана във въздуха и я задържа, а черните му като въглени очи гледаха заплашително.

— Йе-ти-а и-ей-йейе-ан-тай тей-а-кен-ай-ти-ро. Само да си посмял да я удариш и аз ще прокълна тебе и децата ти и техните праправнуци на вечен живот, братко.

Два гарвана пребледня. Като своите сънародници и той беше суеверен. Той освободи ръката на Рейчъл и отстъпи една крачка назад.

Танцуващия ураган обърна погледа си отново към Рейчъл, хвана брадичката й в ръката си и заговори, така че само тя да го чуе.

— Трябва да стоиш настрана, като другите жени. Една жена, която не може да владее емоциите си, позори мъжа си.

— Искам да бъда с теб. Кажи ми какво стана, Урагане?

Погледът й търсеше в очите му нещо, което да й подскаже какъв е бил изходът от процеса.

— Решиха, че съм виновен, а сега застани назад при другите жени. Сега ще, получа присъдата от вожда, тук пред всички мои братя и сестри.

Очите й се изпълниха със сълзи. Той й говореше, като че ли и обясняваше кога ще се върне от лов. В гласа му нямаше капчица чувство.

Рейчъл искаше да каже още нещо, но погледът на Ураган я застави да преглътне думите си. Ако той настояваше тя да стои подчинено сред другите жени, докато четат присъдата му, тя щеше да постъпи точно така. Но не заради тях, не заради тези, които щяха да го прокудят, а само заради него — Танцуващия ураган.

Тя го погали по ръката и кимна. Той пусна ръката си и тръгна обратно към мъжете с високо вдигната глава като че ли отиваше да получи някакво високо отличие.

Старият вожд, Полския славей, бавно излезе, накуцвайки, от общинската сграда. Той като че ли остаряваше и се стопяваше с всеки изминал ден. Зад него се влачеше бащата на Танцуващия ураган.

Над селището се спусна тишина. Дори децата замълчаха, когато вождът и шаманът се отправиха към обвиняемия.

Рейчъл направи крачка назад към редицата на жените и не изпускаше от погледа си лицето на Танцуващия ураган, когато старейшините тръгнаха към него. Ураган проследи с очи баща си и вожда. Вместо ярост и негодувание, в погледа на съпруга си Рейчъл видя само състрадание. Ураган изпитваше съжаление към стария вожд и към баща си, за това, че щяха да го осъдят на смърт.

Полския славей заговори тихо, като държеше очите си настрани. Два юмрука също избягваше погледа на сина си.

Рейчъл искаше да изкрещи на Два юмрука и да попита защо постъпва така със сина си. Но от уважение към Танцуващия ураган, тя си задържа езика. Вождът продължаваше да бръщолеви нещо на ирокезки, а Рейчъл наблюдаваше тълпата от обитатели на селището. Беше твърде късно Танцуващия ураган да спаси тези хора. Дори ако можеше да остане, Рейчъл разбра, че нямаше да има полза. Те всички изглеждаха толкова убедени, че Счупения рог ги води в правилната посока и, поради това, отдавна не слушаха доводите на Ураган. Тези индианци мразеха белите хора — те мразеха Танцуващия ураган, мразеха и нея.

По-добре да се махнем от това място, помисли си Рейчъл. По-добре да отидем някъде другаде и да започнем наш собствен живот, съпруже мой. Рейчъл си зададе въпроса, дали е готова да последва Ураган навсякъде. Не беше сигурна.

Последните думи на Полския славей проникнаха в мислите на Рейчъл. Независимо че разбираше малко езика на ирокезите, последните му думи бяха очевидни.

— И за това престъпление на измяна срещу твоите братя и за престъпленията, които си извършил в миналото, ти, Танцуващия ураган от клана на Мечките, от племето на мохоките, от общността на Седемте народа си осъден на жива смърт — Полския славей се обърна кът народа, като вдигна и двете си ръце над главата. — Нека.

— Почакай! — заповедта идваше от Счупения рог, който направи крачка напред с високо вдигната ръка. — Почакай Велики и Благородни вожде. Имам едно желание към затворника, преди да бъде осъден.

Приглушени шепоти се надигнаха сред тълпата мъже и жени. Каква ли беше молбата му? Щеше ли да се съгласи умиращият мъж? Странен порив на сила раздвижи хората от селището.

Счупения рог се обърна към брат си. Танцуващия ураган едва погледна към своя противник.

— Настоявам да ми върнеш това, което е мое. Жената — Счупения рог се спря — и това, което виси на колана ти.

Танцуващия ураган посегна към колана си и замислено потта кичура от косата на Счупения рог.

— По-скоро ще прережа гърлото на жена си и ще я оставя да умре, отколкото да ти я дам на тебе…

Отново сред хората се чу шум от неразбираеми гласове.

— А колкото до това — той посочи откраднатия кичур коса, който беше оставил Счупения рог позорно плешив — то е мое и ще го пазя като доказателство за окончателния изход от борбата между доброто и злото.

— Дай ми го! — Счупения рог крещеше, като се спускаше към Танцуващия ураган. — Нямаш право да ми носиш нещастие, като го отнесеш със себе си в света на мъртвите.

Лицето на Счупения рог беше само на няколко сантиметра от лицето на Танцуващия ураган, но въпреки това Тнцуващия ураган не трепна.

— Ти не вярваш в тези глупави древни суеверия, нали, братко мой? Твърде си умен за такива неща. Всички знаем, че това е само една глупава приказка, която се разказва на децата. Как може един човек да бъде прокълнат и обречен на нещастие, само защото друг човек носи опашката му? — Танцуващия ураган прибра черния кичур, който висеше на колана му.

— Накарайте го да ми върне онова, което е мое! — настоя той пред Полския славей. Изведнъж на Рейчъл думите му прозвучаха почти истерично. Той наистина вярваше, че може да бъде прокълнат!

— Достатъчно дребнавости! — извика Полския слабей. — Никой не вярва, че върху него ще падне проклятие, само защото си няма опашка. Сега отстъпи назад, Счупен рог син на Два юмрука, и ме остави да свърша това, което трябва.

Счупения рог се спря нерешително за момент, но накрая отстъпи.

Рейчъл издаде лека въздишка на облекчение, когато старият вожд продължи оттам, където беше стигнал.

— И така — Полския славей обяви, — народе на кремъка, нека очите ви никога повече не виждат, а ушите ви не чуват този човек, който наруши законите на народа.

Зад Рейчъл някой изскимтя… Плачеща жена, без съмнение.

Два юмрука повдигна една дървена купа, която висеше на една връв и я завъртя във вечерния въздух. Той запя монотонно и хрипливо, като че ли изобщо не беше развълнуван от това, че синът му току-що бе осъден на изгнание. От съда се издигнаха големи облаци миризлив, зелен и жълт дим и образуваха завеса между Танцуващия ураган и останалите от селището.

Счупения рог застана отстрани и кръстоса ръце пред гърдите си, а по лицето му плъзна самодоволна усмивка. Димът започна да поглъща Танцуващия ураган, докато накрая вече изобщо не се виждаше.

Тълпата започна да се разпръсква. Някои жени си шушукаха тихичко, докато събираха децата си и се отправяха към домовете си. Беше време за вечеря и те имаха задължения. Една от по-възрастните жени постави ръка на рамото на Плачеща жена и поведе майката на мъртвия мъж към дома й.

Мъжете също се пръснаха — някои мълчаливо, други си говореха нервно. Зеленият пушек ставаше по-гъст и Рейчъл се закашля.

— Урагане? — извика тя. Димът беше обгърнал не само него, но сега вече и нея. — Урагане, къде, си?

Една ръка я докосна в кръста и тя се обърна зарадвана, че той я е намерил. Ръцете му обхванаха кръста й и тя въздъхна.

— Урагане…

Но това не беше Ураган. В ръцете си я държеше Счупения рог. Позна го по зловонието на дъха му.

— Пусни ме — настоя тя със стиснати зъби.

Той приближи циничното си лице до нейното.

— Сега, след като твоят съпруг е мъртъв, имаш правото да дойдеш в моята колиба. Достави ми удоволствие и аз ще се оженя за теб. Достави ми удоволствие и аз ще те направя моя първа жена — той притисна бедрата си в нея, а възбуденият му член опъваше кърпата около слабините му. Рейчъл залитна назад, като опарена.

— Махай се от мен! — изкрещя тя. — Остави ме на мира!

Счупения рог се засмя.

— Помисли върху предложението ми — каза й той, като я пусна.

Рейчъл падна силно назад и се удари в земята. Объркана от дима тя изгуби от погледа си Счупения рог. Не извика Ураган отново, страхувайки се, че по този начин Счупения рог може пак да я намери.

Когато почувства как някой поставя ръка върху рамото и, тя се опита да избяга, като се отбраняваше с ръце.

— Ки-ти-хи — успокои я Ураган. — Това съм аз.

Рейчъл преглътна сълзите, когато Ураган й помогна да се изправи на крака.

— Не можах да те намеря, заради дима.

Той разтвори ръцете си към нея и тя с благодарност положи главата си върху рамото му.

— Какъв е този пушек?

— Когато изчезне, аз ще съм си отишъл.

Тя се засмя кратко.

— Ще си си отишъл? Те наистина ли вярват в това?

— Така е.

— Нека просто да тръгваме, Урагане. Да се махнем далеч оттук.

Той обгърна с ръка кръста й и я поведе през пушека, който бавно се разнесе, докато те приближиха до своята колиба. Селището изглеждаше необичайно тихо, с изключение на звуците от пеенето на Два юмрука, които се разнасяха от ритуалната сграда.

— Тази вечер ще стоят вътре в колибите си, защото се страхуват от духове. Утре няма да ме има, ще бъда само един спомен, а и той ще избледнее с времето.

— Това е безсмислено, Урагане. Как могат да постъпят така? Не им ли разказа какво се случи? Не им ли каза, че Счупения рог щеше да убие тези деца?

— Моят народ е овладян от злите духове на брат ми. Те вече не са в състояние да размишляват със собствените си глави, а само с неговия ум.

Той дръпна платнището на входа на тяхното жилище и направи път на Рейчъл да влезе първа.

— И сега какво ще стане? Искам да кажа, когато заминеш?

— Надявам се, че ще се спасят, въпреки че според моите видения ще загинат — в гласа му имаше горчива нотка. — Сега, когато съм мъртъв, не мога дори да отведа никого със себе си.

— Събрах всичко, което ми каза — каза Дори на Танцуващия ураган. — Всичко сложих в саковете, точно както ми каза.

— Искаш да кажеш, че трябва да тръгваме веднага? — Рейчъл го погледна невярващо. — Още тази вечер?

— Аз трябва да тръгвам — той си взе лъка. — Като съпруга на мъртъв човек, ти, разбира се, имаш правото да отидеш при друг мъж и да вземеш Дори със себе си.

— И ти искаш да направя това сега? — Рейчъл се обърна към него, изненадана от яростта в гласа си. — Искаш да отида при брат ти?

— Не, не искам — тъмните му очи срещнаха нейните и, въпреки че той не помръдна, тя усети докосването му.

— Не бих те пуснал. Бих те взел със себе си, дори ако трябва да те нося на гръб. Ти си моя съпруга и ми принадлежиш. Просто ти казах какъв е обичаят на моя народ.

Тя млъкна за момент, като съжаляваше за острите си думи.

— Ти каза, че трябва да тръгнем тази вечер — тонът й беше по-мек. — Защо не можем да изчакаме поне до утре сутринта? Ако не знаем къде отиваме, глупаво е да тръгваме през нощта.

— Трябва да тръгнем, защото могат да подпалят колибата ни — той успя едва-едва да се усмихне. — За да отпратят всякакви зли духове, които може да се навъртат наоколо.

Рейчъл не можа да се стърпи и отвърна на усмивката му. Не разбираше как той може да намира нещо смешно в такава трудна ситуация, но тя го обожаваше за това. Тя се пресегна към него и прокара пръсти надолу по протежение на мускулестото очертание на ръката му.

— Значи довечера. Съгласна съм. За мене е добре, защото искам да се махна далече от Счупения рог, колкото се може по-скоро.

Танцуващия ураган прехвърли чантата с лекарства през главата си и едната ръка.

— Тогава да тръгваме, съпруго моя. Нека да напуснем това селище и горчивината му и да вървим.

Рейчъл взе раницата, но остави Дори да я завърже на гърба и.

— Но къде ще отидем? — Рейчъл попита тихо, а синеокият й поглед проследи Ураган до другия край на колибата.

— Нищо не мога да ти кажа, освен, че ще ни води вятърът.

Първата мисъл у Рейчъл беше, че това твърдение е абсурдно, непрактично и дори рисковано, но нищо не каза. Танцуващия ураган я беше изненадвал толкова много пъти, че тя почти му повярва.

— Ще вземеш ли другите чанти, Дори? — Рейчъл се обърна към своята червенокоса приятелка.

Дори се хилеше.

— Добре е да се отървем от това място. Изобщо не ми харесваха мохоките!

Танцуващия ураган отмести платнището от вратата на колибата си и отстъпи назад, за да могат да излязат Дори и Рейчъл. Когато жените напуснаха колибата, той се обърна назад и хвърли последен поглед върху мястото, което бе наричал свой дом в продължение на много години. Няколко наниза изсушени билки все още висяха от гредите, а сенките им танцуваха по стените. Няколко празни кошници лежаха върху задръстения мръсен под, където Дори ги беше стоварила в бързината, докато приготвяше багажа. Танцуващия ураган притвори очите си за момент и си спомни само доброто, което беше преживял в това селище. Спомни си времето, когато беше дете и дните на своето юношество. Помисли си за онези първи щастливи дни с първата си жена. След това се сети за Рейчъл. Припомни си отново усещането, докато тя спеше в ръцете му, положила глава върху рамото му. Позволи си да вкуси устните й, както ги беше вкусил през нощта на тяхната сватба.

— Урагане… — Рейчъл постави нежно ръката си върху рамото му. — Мисля, че трябва да тръгваме. Тук е малко страшно. Чувам ги как дебнат и ни наблюдават в тъмното.

— Те чакат духът да напусне. Ако не напусне, подпалват колибата — той излезе навън в хладната нощ и спусна платнището, за да затвори колибата. След това взе ръката на Рейчъл и я поведе през смълчания бивак. Дори ги следваше отзад.

Докато тримата вървяха тихо през селището, не се виждаше жива душа. Само кучетата се размърдваха, когато, минаваха.

Във въздуха все още се извиваше тайнственият зеленикав пушек, който леко изкривяваше образите, докато в един момент всичко изглеждаше нереално. Рейчъл настръхна цялата. Като че ли сме мъртви, помисли си тя.

Тя поклати тъжно глава — разбираше омразата на Счупения рог, но не можеше да разбере бездействието на родителите на Танцуващия ураган. Ами приятелите му? Братовчедите му? Как можаха всички да му обърнат гръб по този начин?

В края на селището Рейчъл забеляза Плачеща жена.

— Майка ти — прошепна Рейчъл на Танцуващия ураган. — Говори с нея.

Той поклати глава много леко, когато приближиха до красивата по-възрастна жена.

— Тя не може да ме чуе.

— Не ставай глупав. Тя те чака, Урагане. Кажи й довиждане.

Той стисна ръката на Рейчъл, за да я накара да млъкне.

— Точно както аз не разбирам някои от нещата във вашия живот, така и ти не разбираш моя.

— Тя няма право да разговаря с теб, така ли?

— Да разговаря с духове има право само шаманът, на всички останали е забранено.

Рейчъл погледна към свекърва си, която стоеше под едно дърво. Плачеща жена гледаше в тях, но, за огромно изумление на Рейчъл, очите й не виждаха.

Танцуващия ураган мина покрай майка си с високо и гордо вдигната глава и за първи път Рейчъл откри прилика между двамата. Когато Рейчъл, Танцуващия ураган и Дори минаваха, Плачеща жена заговори с топъл напевен глас.

— Въпреки че моят син е мъртъв за старата си и неугледна майка, той не е мъртъв за нейния народ. Нека отиде при тях и те ще го приемат добре до себе си. Нека да намери нов живот, където ще бъде отново щастлив.

Плачеща жена говореше толкова тихо, че Рейчъл не беше съвсем сигурна, че я е чула. Тримата минаха покрай нея, без да кажат нищо и без да гледат в нейната посока.

Едва когато бяха излезли извън селището и бяха вече в гората, Рейчъл проговори.

— Чу ли какво каза Плачеща жена, Урагане? Какво имаше предвид?

Той премести лъка върху рамото си и погледна нагоре към тъмното небе, което висеше като покривало над върховете на дърветата.

— Каза, че трябва да отидем при нейния народ, при лени ленапи и там ще ни посрещнат добре.

— При нейния народ? Ще те приемат ли там?

— Седемте народа са врагове на лени ленапи и техните братя алгонките. За тях живата смърт е приказка, с която се плашат децата около огъня. Те не вярват в нея и затова нейните сили не им действат.

За първи път Рейчъл долови в гласа му нотка на надежда.

— Знаеш ли къде са?

— Никога не съм ходил до големия залив Чесапийк.

— А можеш ли да го намериш?

— Слънцето и вятърът ще ме водят. Някъде на юг и изток.

Юг и изток, помисли си Рейчъл. Филаделфия се намираше на юг и изток. Дали не искаше да я отведе у дома? Когато Гифърд или Томас така и не се появиха да я вземат, тя започна да размишлява върху възможността никога повече да не види Филаделфия. Ако сега й се представеше възможност, какво щеше да направи? Искаше ли да си отиде вкъщи?

Рейчъл остави Ураган да хване студената й длан в своята топла ръка и да я води през гората. Когато пресякоха едно малко поточе, тя го погледна. Дори в полумрака на настъпващата вечер, той беше поразително красив мъж. Дори само да го гледа беше достатъчно да раздвижи кръвта й. Тя си спомни какво бяха преживели заедно предишния ден сутринта и се запита, това ли всъщност е любовта. Дали любовта означаваше готовност да оставиш зад гърба си всичко, в което вярваш — всичко, което цял живот си мислел, че искаш?

Ах, да можеше само да си отговори на този въпрос!

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

Рейчъл облегна главата си на един бряст и наблюдаваше с полуотворени очи как Танцуващия ураган поклаща въдицата си във водата. Те бяха спрели да почиват при залез-слънце и докато Дори направи бивак, Рейчъл и Танцуващия ураган бяха слезли до бързея да хванат риба за вечеря.

Бяха минали почти две седмици, откакто тримата прокудени бяха напуснали мохокското селище. В продължение на две седмици пътуваха без прекъсване и въпреки че изминаваха по-малки разстояния, отколкото Рейчъл беше принудена да извърви със Счупения рог и хората му по време на придвижването на север, изпитваше голямо облекчение, когато настъпваше вечерта и спираха за нощна почивка.

Въпреки всички несгоди, Рейчъл намираше и нещо хубаво в това преселение на юг. През изминалите две седмици тя беше научила много неща за своя съпруг. Те си говореха дълги часове, докато вървяха един до друг, и това й даде възможност да надникне и прозре истински сложния характер на Ураган.

Танцуващия ураган не беше толкова разстроен от изгнанието си, колкото беше очаквала Рейчъл. След първите няколко дни на пътуване в пълно мълчание той се беше превърнал в нов човек. Първоначално страдаше за смъртта на храбрия воин, какъвто той беше сред мохоките, но сега изведнъж в душата му просветна. Настроението му се промени и премина от мрачен гняв към светла надежда. Започна да говори за народа на майка си, лени ленапи. Разказваше приказките за своите деди и прадеди, които Плачеща жена му бе разказвала като дете, когато в лагера на мохоките никой не слушаше. Танцуващия ураган разказа на Рейчъл за многото различия между мохоките и лени ленапи, разлики, които тя щеше да хареса.

След като веднъж Танцуващия ураган беше приел факта, че не може повече да помогне на своите, че те бяха отказали помощта му — той приемаше бъдещето им като тяхна собствена съдба. Някога беше вярвал, че съдбата им може да се промени чрез неговите дела, но сега се чувстваше освободен от отговорност. На Рейчъл й беше странно и приятно да открие у Ураган такава логика. Тя беше очаквала цяла гама чувства — от ярост до самосъжаление, дори негодувание срещу нея, заради това че е наляла масло в огъня на недоволството в селището на мохоките. Но тя не беше преценила правилно. Гифърд щеше да изпита всички тези чувства и да си изкара яда върху нея, но не и Танцуващия ураган. Тя трябваше по-добре да познава мъжа, който я наричаше своя съпруга.

Рейчъл се усмихна на себе си. Въпреки присъствието на Дори, Рейчъл и Танцуващия ураган бяха правили любов няколко пъти, откакто напуснаха лагера на мохоките. Ураган я отвличаше някъде далече от бивака под претекст, че отиват да ловят риба или да берат някакво необичайно растение за неговата торба с лекарства. След това, веднага щом се окажеха на безопасно разстояние от бивака, той я прелъстяваше и правеха любов в гората, която беше тяхната спалня. Едва на третия път, когато се любиха, тя разбра, че тези разходки са планирани и нагласени от мъжа й. Когато го обвини, че нарочно я примамва в гората със задни мисли, той се развесели и се правеше на невинен. Обсъждането приключи с водна битка в един малък поток и любов върху тревистия бряг под звездите.

Рейчъл откри, че всеки път, когато правеше любов с Танцуващия ураган, оставяше в него част от себе си Той свиреше на нея като на костната флейта, която носеше в чантата си, а тя се наслаждаваше на новите открития на своята женственост. Ако само веднъж обявеше любовта си към нея и изразеше съжаление за начина, по който се бяха свързали, Рейчъл си мислеше, че щеше да му се предаде и да се откаже от всяка мисъл за завръщане във Филаделфия. До този момент обаче Ураган не беше заявил нищо такова.

Рейчъл се притесняваше, че в последните две седмици Танцуващия ураган не беше повдигал въпроса за тяхното бъдеще нито веднъж. Тя знаеше, че сигурно приближаваха Филаделфия и въпреки това той не беше казал нищо за това, че ще я отведе у дома, нито дори, че ще направят посещение. Колкото по на юг вървяха, толкова по-неспокойна ставаше Рейчъл. Когато отбеляза пред Дори факта, че за да стигнат до залива Чесапийк трябва да минат през Филаделфия, приятелката й каза да си затваря устата и да бъде благодарна за живота, който й се предлагаше. Дори каза, че тя лично няма никакво намерение някога да се върне пак в цивилизацията на белите. Танцуващия ураган й беше обещал да й намери добър съпруг, щом стигнат при лени ленапи. Дори се шегуваше, че може евентуално да си вземе дори двама съпрузи.

Рейчъл мърдаше босите си крака в мекия, гъвкав зелен мъх й наблюдаваше колко умело Танцуващия ураган поставяше куката си и улавяше риби със сребристи коремчета. Два пъти тя си отвори устата да каже нещо, но след това я затваряше. От една страна, тя се наслаждаваше толкова много на близостта, която изпитваха тя и Танцуващия ураган, че не искаше да я разрушава. От друга страна, обаче, тя не можеше да приеме факта, че все още беше пленница. Тя не знаеше дали наистина желае да се върне обратно във Филаделфия, но искаше да има този избор.

Танцуващия ураган подхвърли една риба горе на брега и пусна куката си отново във водата. Той стоеше гол до кръста в ручея, а синьо-черната му коса се вееше на вятъра върху раменете. Гледката на голия му бронзов гръден кош, плоския му корем и мускулестите хълбоци предизвикваха познати трепети в гърдите на Рейчъл, но тя не им обръщаше внимание. Сега беше моментът да се справи с този проблем.

— Урагане…

Той погледна през рамо, след това отново към въдицата си във водата.

— Чудех се кога най-накрая ще заговориш. От няколко дни искаш да ми кажеш нещо.

Тя се намръщи. Не знаеше как успява да го постигне, но той като че ли винаги знаеше какво ще направи тя — дори какво ще каже преди тя самата да разбере. Това я подразни.

— Урагане, ние вървим вече две седмици на югоизток. Петнадесет дни, ако трябва да сме точни.

— Да, така е.

Той нямаше да й помогне за това, тя беше сигурна по остротата в гласа му. Той вече знаеше какво ще му каже. Дълбоко в сърцето си тя вече знаеше неговия отговор.

— Искам да отида в къщи във Филаделфия.

— При страхливеца, който те изостави.

Той ревнуваше — тя позна по гласа му.

— Не. Аз ти казах. Между нас всичко свърши, преди да ме отвлече брат ти. Не съм влюбена в Гифърд и не искам да имам нищо общо с него, никога.

— Дори когато беше вече моя жена, ти го чакаше. Искаше да се върне за теб.

— Исках да бъда спасена.

— Бил ли съм груб или неучтив с тебе?

— Не.

— Удрял ли съм те някога?

— Не.

— Опитах ли се да ти помогна да свикнеш с новия си начин на живот?

Гърлото й се сви. Няма да заплача, каза си тя, няма да го направя! Тя пое дълбоко въздух, като печелеше време за своя отговор, както правеха индианците.

— Да, да, ти ми помогна — ти ми помогна толкова много.

Той се обърна да я погледне, а лицето му беше каменно.

— Тогава какво съм направил, за да те накарам да искаш да ме напуснеш, съпруго моя?

Тя искаше да си отмести погледа, но не го направи. Погледът й се закова в неговия.

— Ти не ми остави свободата да избирам — успя да каже тя, докато се изправяше на крака с ръце, стиснати в юмруци.

Той се съсредоточи пак върху въдицата си, а когато заговори отново, гласът му беше ледено студен.

— Ти си моя съпруга и ще останеш с мен. Това беше сделка. Аз те спасих от пламъците на смъртта и ти се съгласи, че в замяна ще бъдеш моя съпруга.

Тя се бореше със сълзите, които замъглиха очите й.

— Знам какво ти казах, но…

— Но си ме излъгала?

— Не! Да… — тя бавно въздъхна. — Исках да живея.

— Но да не си моя съпруга, така ли? — гласът му беше лишен от всякакво чувство.

— Урагане, ти не разбираш — тя гледаше широкия му гръб и искаше той да я погледне. Тя го обичаше и не искаше да го наранява. — Урагане, просто целият ми живот е бил управляван от мъже — първо баща ми и брат ми, след това Гифърд, след това Счупения рог, и сега ти. Искам да имам свободата да вземам сама своите решения.

— Ако те заведа на това място, наречено Филаделфия, ти ще ме оставиш.

Тя се замисли, като искаше да бъде сигурна в това, което ще каже, преди да отговори.

— Не мисля, едва ли.

Той извади още една риба от водата.

— Тогава няма никакъв смисъл да ходим в тази Филаделфия.

Той прегази през водата и излезе на брега, занимавайки се с рибата, като че ли това бе краят на техния спор и двете страни са постигнали пълно съгласие.

Първият порив на Рейчъл беше да се отдалечи. Това можеше да направи преди шест месеца, но днес тя реши да отстоява позицията си.

— Урагане, трябва да говорим още за това.

— Жените говорят твърде много.

Той толкова я ядоса, че тя изпита желание да го удари. Отпусна ръцете си до хълбоците.

— Казваш, че искаш да бъда твоя съпруга. Наистина ли искаш съпруга, която е с теб, само защото е принудена да е такава?

Той коленичи, без да я погледне, взе ножа си от тревата и започна да чисти една от рибите.

— Искам да си моя съпруга. Желая те! Ще те взема, независимо дали искаш или не.

Тя отмести косата си от лицето, като се опитваше да го разбере. Беше й трудно да разговарят, когато той е обърнат с гръб към нея.

— И би могъл да понасяш себе си, ако знаеш, че майката на твоите деца живее по принуда с теб?

— След време ще разбереш, че аз и ти сме предопределени да бъдем заедно.

Тя постави ръката си на голото му рамо и потисна желанието си да докосне лъскавата му черна коса.

— Ако съм твоя съпруга по принуда… ако не ме заведеш обратно вкъщи, за да съм сигурна, че искам точно теб и твоя живот, страхувам се, че мога да те намразя, точно както мразя брат ти.

Танцуващия ураган се обърна толкова бързо, че Рейчъл уплашено отстъпи назад.

— Слушай ме, при това добре ме слушай, съпруго моя — изкрещя той с глас, който никога не беше чувала досега. Той размаха обвинително пръст срещу нея. — Ти си моя съпруга, ти си моя телом и духом. Загубил съм вече една жена, но се заклевам пред Господа, че няма да загубя и теб. Доволна или не от това, което имаш, но ти ще останеш до мен, дори ако трябва да те завържа за себе си. Разбираш ли какво ти говоря, Рейчъл?

Рейчъл присви очи, забравила сълзите си.

— Значи ти си по-добър от другите, така ли? Дивак. Всички сте такива… Гифърд, Счупения рог, Танцуващия ураган — изрече тя ядно. — Не виждам никаква разлика.

При тези думи тя се обърна и си тръгна, като си проправяше път между клоните по посока на бивака.

Дори вдигна очи, когато Рейчъл се появи между дърветата и излезе на малката полянка, където бяха нагласили бивака. Червенокосата жена поклати глава.

— Ти си му казала, че искаш да отидеш във Филаделфия, нали?

Рейчъл избърса сълзите си с опакото на ръката. Дори беше нейна приятелка, а ето че заставаше на негова страна!

— Да, казах му, а той каза „не“. Каза, че по-скоро ще ме завърже, отколкото да ме пусне да отида.

Дори се намръщи и се върна към огъня.

— Помисли малко, скъпа Рейчъл. Той те обича и не иска да те загуби.

— Обича ли ме? Ха! Той не е способен да обича. Той, за Бога, е роден на място, където ядат хора, Дори! — тя посегна да изтрие сълзите, които продължаваха да се стичат по бузите й. — И ти не разбираш. Аз дори не съм сигурна, дали искам да се върна обратно — аз само искам да зная, че бих могла, ако поискам. Ако той наистина ме обичаше, щеше да ме пусне.

Дори счупи един клон върху пълното си коляно и го хвърли в огъня.

— Мъжете не гледат на нещата по този начин. Единственото нещо, което той знае е, че те обича и ти го обичаш и иска да бъде с теб до края на дните си.

— Любов! — засмя се тя горчиво. — Никога не бих могла да обичам този мъж. Не зная дали изобщо някога бих могла да обичам някой мъж.

— Говориш така, само защото си му ядосана. Ти го обичаш и знаеш това — Дори бавно се изправи. — Но и двамата сте били наранявани. Ти от Гифърд, а Танцуващия ураган, подозирам, от жена си.

— Гифърд никога не ме е наранявал!

— Разбира се, че те е наранявал, защото те е накарал да не вярваш в себе си. Той почти те е накарал да мислиш, че не можеш да живееш без мъж до себе си. Той ти е внушил, че като жена нямаш капчица мозък в главата си.

Рейчъл поклати глава.

— Не разбирам за какво говориш. Не зная нищо за неговата — тя посочи с пръст по посока на Танцуващия ураган — предишна съпруга и не ме интересува. Изобщо не ме интересува. Единственото, което зная е, че няма да се оставя да ме държат като затворник повече — Рейчъл грабна раницата, която носеше на гърба си през деня. — Няма да го позволя!

— Къде мислиш да отидеш, госпожице?

— У дома. У дома във Филаделфия. И ако той не ме заведе в къщи, аз сама ще си отида! — Рейчъл се отправи в посока, противоположна на потока.

— Върви в гората и си изкарай яда там — извика Дори след нея. — Но ако вълците ти изядат някоя ръка или крак, не ми се оплаквай!

Рейчъл решително отмести къдриците си зад ушите и пристъпи към гората. Сега, когато беше тъмно, не беше сигурна дори в коя посока е Филаделфия. Сълзите й я заслепиха и тя започна да си пробива път през гъстия шубрак. Нищо ли няма да бъде, както трябва? Защо трябваше да обича Танцуващия ураган? Защо? Нямаше да я боли толкова, ако не го обичаше.

Рейчъл знаеше, че трябва да се обърне и да се върне в бивака. Бързо стана тъмно и не беше безопасно да стои сама в гората, след здрач. Знаеше, че се държи като дете. Но защо трябваше да й крещи така? Защо не можеше да разбере, колко трудно беше всичко това за нея? Защо не я беше взел в ръцете си и да й каже, че я обича толкова много и затова не иска да я пусне?

Рейчъл беше толкова потънала в мислите си, крачейки из гората, че изобщо не чу приближаването на мъжа докато той не излезе от храсталака. Тя прокле собствената си глупост. Не я ли беше научил Ураган, че най-важното нещо, за да оцелееш в гората, е винаги да се оглеждаш и ослушваш? Може да ти струва животът, беше казал той.

— О! — възкликна Рейчъл. Тя застана абсолютно неподвижно, вперила поглед в мъжа, като се опитваше да разбере какви са намеренията му. Може би просто се беше загубил. Тя разгледа облеклото му. Дори в полутъмното успя да различи, че той носи дрипава английска униформа. Кръвта и се смрази. Значи беше дезертьор. Човек извън закона.

Рейчъл направи крачка назад.

— Хей, ти, момиче. Казвам се Рьобен — високият, болезнено слаб непознат се ухили. — Представяш ли си, да попадна на теб тук. Молитвите ни се сбъднаха, какво ще кажеш, Боргар?

Кикотенето зад нея я накара да замръзне на място.

— Сбъдната молитва… — отговори дълбок басов глас.

— Аз… аз трябва да се върна в бивака — успя да каже Рейчъл, като се стараеше страхът й да не прозира в гласа и. — Съпругът ми ме очаква.

— Да не би съпругът ти да е онази червенокоса дебелана, която стъкмява огъня? Странен съпруг, ако питаш мене. Какво мислиш по въпроса, Бо?

— Странен съпруг наистина е тази червенокоса дебелана, — повтори като ехо мъжът зад Рейчъл.

Рейчъл постави ръката си на кръста и бавно я пусна надолу, докато пръстите й докоснаха дръжката на ножа.

Нямаше друг начин. Тя погледна косо от ъгълчетата на очите си, но шубракът беше толкова гъст, че тя разбра — няма да може да стигне далече.

Изведнъж Рьобен се спусна бързо напред. Тя отскочи назад, право в ръцете на този, който се наричаше Боргар Нададе вик, замахвайки с ножа. Почувства съпротивата му и чу силен вик от болка.

Дори в тъмнината на безлунната вечер тя можа да види тъмното петно кръв върху лицето на своя нападател.

— Пусни ме! — тя крещеше, но гласът й беше заглушен, защото едрият мъж беше запушил устата й с мръсната си ръка и я беше вдигнал във въздуха. От него се носеше миризма на барут, кисела пот и кръв.

Рейчъл се съпротивляваше, като риташе с крака и се извиваше в ръцете му. Само да се освободи! Рьобен й отне ножа и междувременно поряза дланта й. Тя започна да хлипа под натиска на силната ръка, която я държеше, тъй като беше лишена от единствената си защита.

— Хубав нож — промърмори Рьобен и килна шапката си назад, за да може да вижда по-добре. — Индиански нож, много е остър.

— Много е остър — повтори Боргар и уви една мръсна кърпа около устата на Рейчъл и я завърза толкова здраво, че тя можеше да диша само през носа.

— Завърза ли я?

Боргар отметна ръцете й зад гърба и завърза китките й с кожен каиш. След това завърза глезените й.

— Готово. Завързах я.

— Тогава недей само да стърчиш там, Боргар — Рьобен тупна спътника си по слепоочието. — Да си обираме крушите оттук. Сега като си имаме и жена с нас, няма да сме толкова самотни в твоята воняща колиба, като дойде зимата. Ти ще ходиш на лов, а аз ще се отдам на по-домашни удоволствия.

— Намерихме си жена — нейният похитител се изхили и повдигна Рейчъл, прехвърляйки я през рамо като парцалена кукла.

Рейчъл висеше с главата надолу през рамото на този грубиян. Стомахът й се преобърна, а умът й се луташе объркано. Мъжът тичаше през гората, стъпките му отекваха по земята, а тя се друсаше на рамото му при всяко негово движение.

О, Господи! Как можах да съм толкова глупава, мислеше си Рейчъл в агония и стискаше зъби. Как можах да позволя да се случи това? Ако не се бях държала толкова глупаво! Как съжалявам, че напуснах бивака…

Но Ураган сигурно ще дойде да ме потърси. Той каза, че няма да ме пусне да си отида, независимо от всичко. Така че дори и да не ме обича, аз съм негова жена. И той ще дойде да ме потърси, мислеше си тя отчаяно.

Моля те, молеше се мълчаливо Рейчъл. Моля те, ела да ме вземеш, Урагане. Кълна се, няма никога да те напусна никога, съпруже мой! Заклевам се!

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

Танцуващия ураган остана на брега на реката още няколко минути, след като Рейчъл си отиде. Той наблюдаваше как гладката повърхност на водата се къдреше на малки вълнички, а след това се образуваха кръгове, от които скачаха риби, търсещи храна.

Ураган беше стиснал челюстта си замислено. Сигурен беше, че е взел правилното решение да не отведе Рейчъл във Филаделфия. Тя беше негова съпруга и беше обвързана с брачен обет да не го напуска. Ако я заведе на това място, което тя наричаше свой дом, ще й даде възможност да го напусне и може би, да се хвърли в ръцете на онзи страхливец Гифърд. Ураган вече беше изпитал, какво е това да те напусне една жена и нямаше да позволи да му се случи това още веднъж.

И въпреки всичко дълбоко в сърцето си знаеше, че няма правото да сравнява първата си съпруга Та-уа-ни с Рейчъл. Той нямаше право дори да споменава имената им на един дъх. Това беше обида за Рейчъл.

Той размишляваше върху току-що казаното от Рейчъл. Тя говори за правото на избор. Каза, че иска само да й бъде позволено сама да вземе решението да остане с него. Но какво ще стане, ако я заведе във Филаделфия и тя промени решението си? Какво ще стане, ако го изостави, както беше направила Та-уа-ни? Отсъствието на Та-уа-ни беше наранило само гордостта му, но ако загубеше Рейчъл — това щеше да е, като че ли от тупкащото му сърце в гърдите се откъсва някаква част.

Ураган се обърна в посоката, в която тя беше избягала. Не можеше да я отведе във Филаделфия, но може би ще успее да й обясни защо мисли така и да я накара да го разбере.

Ураган остави рибата на брега, взе си лъка и колчана със стрели и се отправи бързо към бивака. В бивака намери Дори, която седеше сама до току-що стъкмения огън.

— Къде е тя? — попита той с напрегнат глас.

Беше станало тъмно и мисълта, че тя е някъде сама в гората, го тревожеше.

Дори повдигна очи от царевичната каша, която бъркаше.

— Крайно време беше да дойдеш и да я потърсиш — тя посочи с пръст. — Тръгна точно в тази посока и каза, че отива във Филаделфия. А аз не й казах, че върви в грешна посока.

Без да каже нито дума повече, той тръгна в същата посока, следвайки ясните следи, които Рейчъл беше оставила в бързината си да се отърве от него. Танцуващия ураган едва извървя няколкостотин крачки, когато стигна до мястото, където я бяха нападнали. От устата му се изплъзна ругатня на английски и той коленичи, за да проучи следите, които бяха направени само преди минути. Когато отново се изправи в цял ръст, той започна да се взира в тъмнината в посоката, в която бяха отишли двамата мъже, които отвлякоха Рейчъл. Молеше се нищо да не са й направили — и заради нея самата, и заради съдбата на нейните похитители. След още един миг на размисъл той леко се затича. Беше сигурен, че ще настигне похитителите само след няколко минути.

Танцуващия ураган изскочи от тъмното като привидение в ужасен кошмар. Той нададе пронизителен вик, всяващ ужас, който изплаши дори Рейчъл, която разбра кой е това.

За нея беше изумително това, че в един момент беше сама с похитителите си в тъмната, страшна гора. В следващия миг там се появи Танцуващия ураган, който беше целият сила и мускули и голото му бронзово тяло светеше на оскъдната естествена светлина на нощта. Дори в тъмнината тя виждаше колко застрашително светеха черните му очи, докато поставяше стрела в лъка си.

Похитителят на Рейчъл, Боргар, неволно нададе вик, които издаваше уплахата му, и политна назад с нея — все още висяща на рамото му. Стрелата изхвърча от лъка на Танцуващия ураган и изсвистя във въздуха, като разкъса листата по клоните на дърветата над главите на разбойниците!

Рьобен успя да коленичи на един крак и да изпразни мускета си, но беше толкова стреснат от неочакваното появяване на голия, крещящ дивак, че стреля напразно в клоните на дърветата, като изразходи единствения си куршум.

— Господи, Света Богородице! Подмокрих си гащите — изруга Рьобен с треперещ глас, докато тършуваше в барутната си кесия. — Застреляй това копеле, Боргар, застреляй го!

Още една добре премерена стрела изфуча във въздуха и се удари в стеблото на едно дърво, само на няколко сантиметра над главата на Боргар. Танцуващия ураган нарочно стреляше толкова наблизо. Гигантският мъж изтърси Рейчъл в храстите и направи опит да повдигне пушката си.

В мига щом се удари в покритата с листа земя, Рейчъл се търкулна и се изправи на крака. Все още завързана, тя не можеше да бяга, но съобрази да се снижи до земята и да се прикрие, тъй като стрелите на Танцуващия ураган продължаваха да свистят във въздуха. Той придружаваше всяка стрела със смразяващ кръвта вик и именно гласът му тероризираше двамата мъже повече, отколкото яростната атака на индианските стрели.

Боргар натисна спусъка на своя мускет, но пушката засече и го отхвърли назад в облак дим.

Рьобен погледна през рамо към своя спътник, който се гърчеше от тласъка на отката.

— Господи боже, Боргар! Ще ни скалпират!

— Скалпират! — повтори като ехо Боргар и стана на крака.

Следващата стрела повдигна раздърпаната шапка на Рьобен от плешивата му глава и изтръгна хъркащи крясъци от гърлото му. Рейчъл бавно се придвижи зад ствола на едно голямо дърво и надникна зад него.

В мрака тя проследи как Ураган нагласява още една стрела с бързи и точни движения и за момент престана да се страхува. Гледайки как Танцуващия ураган изважда стрелата от колчана, поставя я в лъка, дърпа тетивата, пуска я и посяга за следващата, имаше чувството, че наблюдава някакъв древен, мистичен танц. Нямаше прекъсване в движенията — нито начало, нито край, а някакъв мъртвешки танц.

Нито Боргар, нито Рьобен успяха да заредят отново мускетите си. Боргар беше изгубил своя при падането. Сега и двамата мъже стояха в див ужас — без прикритие и оръжие — пред голия червенокож, който ги държеше под прицела на следващата стрела.

— Един… единият от нас може да успее да се спаси, Бо, стари приятелю — настоя Рьобен тихо. — Ти… ме прикривай и аз… ще се опитам.

— По дяволите, друг път! — Боргар изкрещя първите си собствени думи, които Рейчъл чуваше от устата му, и се шмугна в гъстата маскировка на храстите от черници.

В мига, в който разбра, че е изоставен от своя спътник, Рьобен побягна след него, а дългите му крака тичаха възможно най-бързо.

Рейчъл гледаше как двамата мъже се стопяват в тъмнината на гората и вдигат толкова много шум като тичат, като че ли бяха цяла армия.

Мина още известно време, преди Ураган да свали лъка си и да каже нежно:

— Съпруго моя!

Със запушена уста тя успя само да издаде неразбираеми звуци, но се отърка в дървото и размърда клоните му, за да може Ураган да я намери.

Той окачи лъка на рамото си, навлезе сред дърветата и отмести клоните, които я скриваха от неговия поглед.

— Ки-хи-ти, добре ли си? Наранена ли си?

Тя кимна с глава. Когато го погледна, очите й бяха пълни със сълзи на благодарност за това, че беше дошъл за нея. Чудеше се как може да го обича толкова силно, да го желае толкова много и въпреки всичко да се чувства обидена от него. Той коленичи и се пресегна зад главата й, за да отреже с ножа мръсната кърпа, с която беше запушена устата й.

— О, Урагане. Страхувах се, че няма да тръгнеш да търсиш след всичко, което ти казах — изговори бързо тя. Страхувах се, че ще ме отвлекат надалече. Аз…

Той я обгърна с ръцете си и я повдигна, като притисна устните си в нейните, за да я накара да мълчи.

— Не трябваше да бягаш. Предпочитам да стоиш и да се бориш, съпруго моя.

— Съжалявам. Сгреших. Беше глупаво и детинско от моя страна да постъпвам по този начин.

— Стига сме говорили — успокои я той, понесе я към просеката, където се бяха били мъжете и започна да разрязва каишите, с които беше вързана.

Рейчъл потърка разранените си китки, докато той разряза вървите, с които бяха прибързани глезените й.

— Не зная откъде дойдоха! Изобщо не ги чух, докато не се появиха изневиделица тук. Толкова глупаво беше от моя страна да не ги чуя как се приближават.

— Шшшт — успокои я той, като нежно потъркваше ожулените и глезени. — Тях вече ги няма, Рейчъл, и ти си в безопасност.

— Кои бяха те? Какво правеха тук?

— Колкото повече приближаваме света на белите, толкова повече зло ще ни сполетява. Те са дезертьори от кралската армия. Лоши хора… объркани от войната, но не са опасни.

— Затова ли не ги уби? — тя го погледна в черните очи.

Той кимна.

— Аз никога не убивам безпричинно. Тези мъже бяха твърде незначителни, за да си хабя стрелите — той потърка бузите и с върха на пръстите си. — Нищо лошо не са, ти направили, нали?

— Не. Само ме уплашиха — тя погледна към него разтревожено. — Но казаха, че ще ме отведат в колибата си. Казаха, че…

— Сега вече си в безопасност — успокои я Танцуващия ураган. — Не мисли повече за тях.

— В безопасност — промърмори тя съвсем близо до устните му, внезапно опиянена от мъжкото му излъчване от близостта на голото му тяло, усещането на голите му гърди под дланта й. Тя притвори очи, когато познатите тръпки на блаженство започнаха да се разливат по тялото и… И изведнъж отвори очи.

— Ножа ми! Те ми взеха ножа, Урагане!

Топлите му устни обхождаха лицето й.

— Ще ти направя нов нож, по-добър, моя Рейчъл.

Тя се усмихна и устните им се срещнаха.

— Имаш вкус на мед — каза й той. Езикът му потърси горната й устна, след това върха на нейния език. — Мед, който възпламенява сърцето ми.

Ръцете на Рейчъл се плъзнаха по силните мускули на раменете му и се спуснаха надолу по голия му гръб. Той наведе главата си и притисна устните си в гънката между гърдите й.

Рейчъл изви тялото си и се наклони към него. Тя стенеше в очакване, докато пръстите му стигнаха до връзките на дрехата й и започнаха да ги развързват. Имаше нещо отчаяно в прегръдката им — някакво нетърпение в целувките им, като че ли се опитваха да хванат нещо неуловимо.

— Урагане — промърмори Рейчъл, когато той хвана между зъбите си върха на набъбналата й гърда и нежно я дърпаше, изпращайки сладостни тръпки по цялото й тяло. — Караш ме да се чувствам така, както не е редно.

— Няма нищо нередно между съпрузи — каза й той с глас, дрезгав от страст. — Казах ти, че това е божествен дар.

Тя поклати глава, когато ръцете му обхванаха ханша й и започнаха ритмично да се движат.

— Не, не — настоя тя. — Искаш да се любим, но не мога. Ти си врагът.

— Не съм никакъв враг — той коленичи на един крак и започна да целува топлата, влажна ивица между гърдите й, корема и по-надолу. — Аз не съм ти враг, аз съм твоят съпруг — и съм твой съпруг и вчера, и днес, и утре, и за всички утрешни дни.

Тя извъртя главата си и зароби пръсти в лъскавата му черна коса. Той й пречеше да мисли, пречеше й да говори.

— Но ти ме взе против волята ми. И продължаваш да ме държиш против волята ми.

— Само защото те обичам, Рейчъл, съпруго моя.

— Защото ме обичаш? — тя хвана лицето му между дланите си и повдигна главата му, докато погледите им се преплетоха. — Досега не си ми говорил за обичта си към мене, Урагане. Говориш за мене, говориш на мене, като че ли съм твое притежание.

Той хвана ръката й и я притисна до голите си гърди, така че тя да почувства туптенето на кръвта в тялото му. Горящият поглед на черните му очи я държеше в захлас, когато поетичните думи се изплъзнаха от езика му.

— Ти наистина си притежание на сърцето ми, ки-ти-хи — притежание, от което не мога да се откажа. Веднъж загубих. Не мога да губя отново.

— Разкажи ми какво се случи — помоли тя. — Разкажи ми за жена ти, за да мога да те разбера.

Той поклати главата си отрицателно, а устните му отново докоснаха голата плът на гладкия й корем.

— Да говоря за нея ще ми донесе лош късмет. Искам да я забравя и да обичам само теб, Рейчъл. Искам да те любя така, както заслужаваш.

— Да, да — прошепна тя. Облегна се назад върху твърдата кора на дървото, а ръцете й го водеха към местата, които най-много копнееха за неговите целувки.

Танцуващия ураган я предизвикваше с грубата кожа на върховете на пръстите си и горещия, бърз връх на езика си, докато на Рейчъл повече не й стигаше въздух и искаше да се освободи. И едва тогава той се надигна.

Тя дръпна връзките на препаската му и в ръцете й остана парчето кожа. Захвърли я настрани и прокара ръка по стегнатия му корем. Викът, който се надигна в гърлото му, но не излезе от устните му, я развълнува. Бавно пръстите й се спуснаха към къдравите му, тъмни косъмчета и намериха онова, което търсеха. Танцуващия ураган пое дълбоко дъх, когато Рейчъл докосна нарасналия край на големия му член. Тя наблюдаваше как се променя изразът на лицето му — очите му се притвориха и той започна да диша тежко. Тя го целуна и той жадно й отвърна, омаян от ласките й.

Само след няколко докосвания той нежно отстрани ръката й.

— Недей повече, мила, иначе няма нищо да остане за теб.

— Няма значение — прошепна тя, като с езика си погали ухото му. — И ти направи достатъчно за мен.

Той поклати глава.

— Не. Твърде много те искам. Имам нужда да те чувствам, Рейчъл, съпруго моя.

Но вместо да я свали на земята, той я вдигна на ръце и с едно добре насочено поклащане на бедрата проникна в нея. Рейчъл извика от удоволствие, отметна глава назад и сграбчи раменете му, а ноктите й се впиха в гърба му. В един миг техният ритъм беше странен и неправилен, докато Рейчъл се нагласи към тази нова вълнуваща поза, но само след няколко движения тя, изглежда, намери своя начин. Притисна краката си около кръста на Танцуващия ураган — целуваше го, галеше го, движеше се под ръководството на дланите му, които бяха обхванали ханша й.

Силата на ръцете и раменете му я изуми, когато той я повдигна във въздуха и проникваше все по-дълбоко и по-дълбоко с всяко следващо движение. Рейчъл чувстваше грубата кора на дървото по гърба си, но не изпитваше, никаква болка. Единствено се наслаждаваше на полюшкващото се движение и нетърпението, което ги караше да бързат.

Танцуващия ураган постигна своето, като оставяше Рейчъл да привикне с един ритъм и веднага след това го променяше. Бързо, бавно, дълбоко и леко, той проникваше в нея с нова и нова вълна от екстаз, спирайки всеки път, когато чуеше промяна в гласа й или почувстваше как мускулите й се свиват на ръба на крайното удоволствие. Най-сетне, когато той самият не успя да продължи страстта си повече, рязко влезе в нея, впи устни в нейните и двамата заедно достигнаха крайното, абсолютно удовлетворение.

Рейчъл се смееше и плачеше едновременно, а Танцуващия ураган потъна в меката покривка от листа на земята, все още прегърнал в скута си своята любима. Тя постави бузата си върху рамото му, като чакаше да дойде на себе си и сърцето й да успокои лудия си ритъм.

— Наистина ли е така? — попита тя, когато най-сетне можеше отново да говори.

— Истина ли е какво, ки-ти-хи? — той я целуна по врата, а пръстите му отметнаха нежните косъмчета, които се бяха лепнали за влажната й кожа.

— Това, което каза: че ме обичаш.

— Питаш ме, дали обичам собствената си жена? Всеки мъж трябва да обича съпругата си.

— Не, наистина ли ме обичаш? — тя се извърна малко назад, за да може да вижда сенките по лицето му. — Щеше ли да ме обичаш, ако не ти бях съпруга? Щеше ли да ме обичаш, ако бях омъжена за друг? — осмели се да попита тя.

Той изглеждаше развеселен.

— Щях ли да те обичам, ако беше съпруга на Гифърд? Много е късно вече, ти си моя жена.

— Просто да предположим, Урагане. Само ми кажи, ако бях нечия друга съпруга… дори на Счупения рог, щеше ли въпреки всичко да ме обичаш?

— Грешно е да желаеш онова, което принадлежи другиму — той замлъкна за момент и след това продължи, — но ако трябва да ти кажа истината, моя Рейчъл, ще трябва да кажа „да“. Щях да те обичам, дори ако беше омъжена за друг. Щях да дойда и да те открадна от колибата на брат ми, да те отведа след дивата природа и да те направя моя. Щях да се изкатеря по каменната стена на къщата на твоя Гифърд и да те грабна през прозореца. Щях да те отведа в неговите градини и да те положа върху легло от розови листенца, където щях да те любя, както никой друг мъж не би могъл — където щях да те направя моя.

Тя се усмихна.

— Би могъл да се оправяш добре в съдилищата с език като твоя. Звучиш толкова искрено, че почти ти вярвам.

— Говоря само истината и винаги ще ти говоря само истината — той я целуна по устните, като че ли да потвърди своята клетва.

Тя хвана една къдрица от гарвановочерната му коса и замислено се заигра с нея.

— Говориш истината и въпреки това не искаш да ми кажеш нищо за жена си.

— Моята жена си ти.

Тя се усмихна хитро.

— Не, говоря за другата ти жена. Първата. Тази, която си имал преди мен.

— Говоря истината, когато ти казвам, че да говорим за нея ще ни донесе лош късмет. Говоря истината и когато ти казвам, че само ти, Рейчъл, обитаваш моето сърце.

Рейчъл премести тежестта си. Тя все още го чувстваше вътре в себе си, но сега мъжествеността му пулсираше и нарастваше вътре в нея. Тя реши да прекрати разговора за покойната му съпруга, поне за момента. Тя го целуна по рамото, врата, ухото и след това прошепна:

— Трябва да се връщаме в бивака. Дори сигурно вече се притеснява.

— Трябва да се връщаме — отговори той. Дъхът му бе горещ и галещ ухото й, — но преди това…

Той я хвана отново толкова бързо, че единственото, което тя можеше да направи, беше да се хване здраво. Обърна я по гръб на земята, покрита с мъх и се надигна върху нея, а членът му остана дълбоко в нея.

Рейчъл се засмя с бавен, чувствен смях. Бяха постигнали примирие. Тя го знаеше. И той го знаеше. Засега Рейчъл нямаше да споменава Филаделфия. Щяха да отидат в делауерското селище на Чесапийк и да се надяват, че ще бъдат приети от хората на Плачеща жена. Рейчъл щеше да бъде съпруга на Танцуващия ураган и да се опита да живее според споразумението. Може би дори скоро щяха да имат дете.

Но темата за Филаделфия щеше да възникне отново. Тя беше сигурна. И той беше сигурен.

Рейчъл изстена, когато Ураган започна да се движи отново върху нея и я поведе още веднъж по пътеката на любовта. Тя се освободи от всички мисли, които изпълваха съзнанието й и се отдаде на усещанията на физическата наслада, които бяха твърде силни, за да им устои. Един ден щеше да се върне във Филаделфия. Един ден щеше да види брат си Томас отново и да му каже сбогом, както трябва. Едва тогава ще може истински да се отдаде на Танцуващия ураган и на любовта, която той й даваше.

— Кажи ми пак — Рейчъл шептеше на Ураган, а ръката й беше в неговата.

— Казах ти вече, Рейчъл, индианците лени ленапи не са като мохоките. Тук животът за теб ще бъде различен, ще видиш. Няма от какво да се страхуваш.

Те вървяха заедно с един висок, строен млад делауерски воин, Колхийк, и неговият абсолютно идентичен брат близнак, Кумхаак. Веднага след като се зазори, Танцуващия ураган, Рейчъл и Дори бяха попаднали на младите мъже. При вида на мохокския воин и двете жени с него те извадиха оръжията си, но Танцуващия ураган не помръдна ръцете си и им заговори на езика алгонк — техния роден език. Младият воин Колхийк отговори колебливо, с напрегнат глас, но подозренията му постепенно изчезнаха, докато Ураган говореше.

На езика на делауерите, на който го беше научила майка му като дете, Танцуващия ураган обясни на Колхийк и Кумхаак, че търси роднините на майка си. Оказа се, че; воините не само са чували за Шаакан — човекът на вятъра, и неговата жена, Хонгис Опаанг, която беше вожд на селището, — но и бяха от същото това селище. Очите на Ураган затанцуваха при мисълта, че неговите прародители, които не познаваше, са все още живи.

Сега двамата млади мъже придружаваха Танцуващия ураган Рейчъл и Дори към селището, като единият воин вървеше пред тях, а другият зад тях.

— Кажи ми, че ме обичаш все пак — шепнеше Рейчъл в ухото му.

Той въздъхна от раздразнение, но настроението му не беше потиснато. Пътуването от големите езера в страната на ирокезите до соления залив Чесапийк беше дълго и уморително. Той беше доволен, че най-сетне са стигнали до крайната си цел. Беше приятно да знаеш, че скоро, може би ще имаш дом, в който да отведеш жена си, дом… в който ще отгледаш синове и дъщери.

— Обичам те, Рейчъл. Обичам те, както луната обича звездите. Обичам те, както мракът обича светлината. Обичам те както…

Тя го смушка с лакът, смеейки се.

— Стига толкова поезия. Смущаваш ме с тези безсмислици. Дори изсумтя, бързайки по пътеката, цъкайки с език между зъбите.

— Вие двамата звучите като двойка влюбени — болни от любов — които непрекъснато си гукат. Лошо ми става, като ви слушам — гласът й беше груб и рязък, но тя се усмихваше и бързаше напред да не изостане.

Нищо не беше питала за примирието между Танцуващия ураган и Рейчъл, но не скри удовлетворението си от това, че в селището на лени ленапи отиваха тримата заедно. Тя започна да говори за деца и за това какви добри родители може да излязат от тях двамата.

Септемврийското слънце грееше точно над главите им, когато по-високият от двамата млади мъже сви ръце пред устата си и издаде остър птичи звук. Рейчъл не можа да определи точно птицата, която издава такъв звук, но знаеше, че е нещо познато. Веднага се чу същият звук, който прозвуча като ехо, и групата продължи напред.

Щом Танцуващия ураган, Рейчъл и Дори влязоха в добре охранявания делауерски лагер, часовите вече бяха разнесли мълвата за приближаването на необичайни посетители. Когато тримата непознати и техните придружители влязоха в лагера, обитателите на селището вече бързаха към тях.

Рейчъл веднага забеляза разликата между нейното пристигане тук в селището на лени ленапи и пристигането си в лагера на мохоките едва преди няколко месеца.

Индианците пак си говореха помежду си, но гласовете им отекваха с различни емоции. Те бяха любопитни, дори развълнувани, но нямаше никаква видима враждебност. Когато приближиха, техните лица не бяха белязани с намръщени физиономии, а мимиките им не издаваха страх или омраза.

Колхийк пристъпи напред и представи новодошлите, очевидно горд със своята находка, докато Кумхаак остана отзад, смутен от вниманието на всички.

Сред индианците се надигна приглушено ахване на изненада, когато Танцуващия ураган сведе очи в поздрав, след това повдигна глава, за да им обясни кой е той. Той каза на делауерите коя е майка му и че тя го изпраща. Въпреки че Танцуващия ураган е мохок и, следователно, враг на делауерите — те всички знаеха историята на отвличането на Плачеща жена преди толкова много години. Тъй като Танцуващия ураган беше детето на Плачеща жена, кой беше неговият баща — мохок или самият дявол — нямаше никакво значение.

След като представи Рейчъл и Дори и млъкна, настъпи момент, когато всички очи се устремиха към него и Рейчъл. Изглеждаше, като че ли всеки поотделно преценяваше неговия разказ. Тогава изведнъж индианците се завтекоха към тях с поздрави. Прегръщаха и целуваха и Ураган, и Рейчъл, като че ли бяха дълго загубени братя и сестри. Мъжете се потупваха по раменете, а жените хихикаха.

Рейчъл забеляза веднага, че точно както беше обещал Танцуващия ураган, мястото на жената в това селище изглеждаше много по-различно от това, което беше видяла при мохоките. Мъжете и жените се смесваха постоянно, вместо да се делят на едната страна — едните, а на другата — другите. Освен това, като че ли между мъжете и жените съществуваше много по-голяма привързаност — не сексуална близост, а приятелско, топло докосване. Рейчъл веднага забеляза няколко двойки на различна възраст. Също така забеляза, че някои мъже водеха със себе си деца, докато жените стояха със свободни ръце до тях и разговаряха. Един баща държеше малката си дъщеря през рамо — малкото момиченце се смееше и гласът й изпълваше сърцето на Рейчъл с надежда. Друг баща носеше едно спящо бебе на гърба си в носилка.

Освен това фактът, че бабата на Танцуващия ураган бе вожд на селището, поставяше лени ленапи в друга светлина в сравнение с мохоките. Докато сред мохоките жените нямаха право дори да присъстват на срещите на Съвета, тук жена ги ръководеше!

Настъпи голямо объркване, когато нетърпеливите индианци се опитаха всички да се запознаят едновременно. Рейчъл се отказа да помни кой беше. Като че ли всички бяха братовчеди на Танцуващия ураган. Някои, от делауерите й говореха на английски, докато други само се усмихваха и кимаха. Рейчъл беше увиснала усмихнато на ръката на Ураган — щастлива, че и той се усмихва.

След двадесет минути на запознавания към Танцуващия ураган се приближи един делауерски воин. Той го гледаше със странна смесица от почуда и фамилиарност.

— Танцуващия ураган е дошъл при нас — каза новодошлият на алгонк.

Танцуващия ураган кимна с уважение, но след това го погледна въпросително.

— Ти ме познаваш, приятелю, така ли? — заради Рейчъл той говореше на английски.

— Казвам се Туубан — английският му не беше гладък, защото от време на време преминаваше на езика на госта си, какъвто беше обичаят. — Аз те познавам и едновременно с това не те познавам — той се усмихна, като кръстоса ръцете си пред гърдите и продължаваше да гледа в Танцуващия ураган. — В продължение на две години дядо ми ми разказваше как от север ще дойде ураган, който ще спаси нашия народ.

— Не зная какво да кажа — каза внимателно Танцуващия ураган. — Страхувам се, че аз не съм човекът, когото търсите.

— А-а, ти си този човек — Туубан се усмихна. — Няма никакво съмнение в главата ми, нито пък ще има съмнение у дядо ми, веднага щом чуе гласа ти.

— Кой е дядо ти?

— Той е вятърът, Шаакан, който е и твой дядо. Моят баща и твоята майка са брат и сестра. Съжалявам, че баща ми не е тук да те посрещне както трябва, но той отиде до бялото селище Анаполис да търгува — той кимна по посока на вигвамите. — Изпратиха ме да те заведа при нашите прародители. Чакат те, но вече нямат търпение.

Танцуващия ураган кимна и се обърна към Рейчъл.

— Прародителите ми искат да отида в техния вигвам — в техния дом.

Рейчъл пусна ръката му.

— Тогава върви. Аз ще се справя.

Тя се огледа около себе си. Въпреки че някои си бяха отишли, за да се върнат към домакинските си задължения, все още имаше твърде много индианци, които стояха на групички, разговаряха и се смееха, като че ли бяха излезли на следобедна разходка.

— Нищо лошо няма да ми се случи сред тези хора.

— Няма — той хвана ръката й здраво в своята. — Трябва да дойдеш. Ако ще ме приемат в племето на майка ми, ти също трябва да бъдеш приета, като моя съпруга. Няма да отида там, където не те приемат.

Очите на Рейчъл светнаха от сълзите, които напираха. След като се бяха разбрали, че имат различно мнение по въпроса за Филаделфия, между тях нещата вървяха добре. С всеки изминал ден тя откриваше, че е все по-благодарна, че има до себе си Ураган — независимо какви бяха обстоятелствата, довели до това. Рейчъл стисна ръката му.

— Тогава отиваме заедно.

Танцуващия ураган кимна на Туубан и тръгнаха. Танцуващия ураган трябваше да се срещне с родителите на майка си, с които никога не се беше запознавал — жената, която беше вожд на селището и щеше да вземе окончателното решение, дали да го приемат и дали може да остане в селището или не, и мъжът, който беше обявил война на мохоките преди тридесет години.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

Когато Рейчъл и Танцуващия ураган минаваха през лагера на лени ленапи, тя изучаваше новата обстановка. Селището слабо приличаше на селището на мохоките. Домовете, в които живееха делауерите, се наричаха вигвами и бяха предназначени за единични семейства, не за общински живот, както бяха много от общинските колиби на мохоките. Вигвамите представляваха кръгли постройки с овални покриви. Танцуващия ураган си спомни от разказите на майка си как в земята се забиват малки фиданки, върховете им се огъват и се завързват с увити тръстики или ленти от вътрешния слой на кората на липа. След това, през основната конструкция се вплитат по-малки клони. Вътрешните и външните стени се покриват с кора или царевична шума или трева. Черга от царевична шума покрива отвора на вратата за по-голяма самостоятелност, а в центъра има дупка, от която през покрива излиза дима от огнището. Тази дупка можеше да се покрива, когато вали.

Жилищата, освен това, бяха подредени различно, както забеляза Рейчъл. В селището на мохиките имаше строго определено устройство на лагера, в който ролята и мястото в йерархията на селището определяше и разположението на колибата. Тук, в селището на лени ленапи, като че ли нямаше друг критерий за безразборното подреждане на къщите, освен това, че образуваха нещо като окръжност, като всички врати гледаха на изток, а в центъра имаше ритуална сграда.

Туубан стигна до един вигвам, който изглеждаше като останалите, и спря. Рейчъл забеляза внезапно напрежение в докосването на Танцуващия ураган, когато той я хвана за ръката. Тя погали мускулестата му ръка.

— Ще се радват да те приемат — прошепна Рейчъл.

Танцуващия ураган погледна към отворената врата на вигвама.

— Мохоките са враговете на делауерите. Ние сме убивали техните воини, палили сме селата им, отвличали сме жените им. Баща ми, който също е мохок, отвлякъл дъщерята на Шаакан преди тридесет години. Той презира мохоките и проклина нашите деца. В сърцето му има силна омраза към народа от страната на кремъка — погледът му се обърна към лицето на Рейчъл. — Той може да пази в сърцето си омраза и към мен също.

— Глупости. Ти си забравил всичко, което си ми разказвал, съпруже. Тук, сред хората на лени ленапи, ти си дете на майка си. Тя нямаше никога да ти каже да дойдеш тук, ако не е била сигурна, че ще те приемат.

— Тя говореше на духа ми. Може би аз съм я разбрал погрешно.

Рейчъл не можа да не се усмихне. Тя разбираше лекото колебание в своя силен, уверен съпруг. Това му придаваше по-човешки образ, караше го да прилича на нея.

— Туубан казва, че дядо ти е знаел, че ще дойдеш. Каза, че той те очаквал. Хайде сега да отидем и да се запознаем с баба ти и дядо ти.

Танцуващия ураган пое много дълбоко дъх и след това се обърна към Туубан, който чакаше търпеливо, кимна и Туубан ги въведе вътре във вигвама.

Туубан не ги представи, а просто отстъпи настрани. Рейчъл стоеше редом с Танцуващия ураган, пръстите и бяха преплетени с неговите.

Шаакан от племето на делауерите седеше с кръстосани крака върху рогозка от царевична шума и дъвчеше доволно пръчка за барабан. Лицето му беше маса от сухи бръчки, а сребристосивата му коса падаше под кръста. Очите му бяха замрежените бели очи на слепец.

— Танцуващия в урагани! — засмя се Шаакан, като подхвърли една кост от пуйка във въздуха, а една възрастна жена скочи с кошница в ръка и хвана костта в кошницата.

Той изтри мазните си устни с парче плат, което тя набута в ръката му.

Хонгис Опаанг, мислеше си Рейчъл, Звездна светлина, бабата на Ураган — вожд на селището.

— Добър ти ден, велики Шаакан, вятър на клана на Костенурките, на лени ленапи. — Танцуващия ураган падна на колене и се поклони.

Рейчъл направи същото, като наведе глава и внимателно слушаше силния глас на Шаакан, който говореше на родния си език.

Старецът размаха пръст.

— Ела, ела и седни при мене, внуко мой. В моя вигвам няма формалности той потупа рогозката до себе си. — Ела седни и ми кажи коя е тази бяла жена, която мирише така. Предупреждавам те. Независимо какви лоши навици си придобил сред онези човекоядци, тук ще трябва да се откажеш от тях. Ние никога не вземаме пленници. Това носи нещастие.

Танцуващия ураган се изправи.

— Това е съпругата ми, Рейчъл, Шаакан. Тя идва с мен по своя собствена воля той каза това на алгонк, след това на английски, като че ли Рейчъл да потвърди истинността на думите му. Той взе ръката й и я повдигна така, че тя се изправи до него.

Шаакан като че ли се взираше в нея, въпреки че очевидно беше сляп.

— Има ли вече бебе?

— Не, Шаакан, но се надяваме Господ да ни дари скоро със синове и дъщери.

Той изръмжа.

— Стига толкова с това обръщение Шаакан това, Шаакан онова. Дълго те чакам, внуко мой — той се потупа по голите гърди, които бяха изненадващо мускулести и добре оформени за мъж на неговите години. — Наричай ме дядо!

— Простете ми тези думи, почитаеми Шаакан, но откъде знаете, че наистина съм ваш внук? Ние никога досега не сме се срещали. Майка ми е била отвлечена оттук преди повече от тридесет години. Бих могъл да съм самозванец.

Той издаде още един недоволен звук.

— Това е нещо, което човек разбира. Освен това, аз съм те виждал. Аз съм те виждал в сънищата си. Чух те, че идваш като ураган, който духа през нашата гора, целият сила и мощ.

— Груб си, Шаакан! — каза старата жена първо на алгонк, а след това на английски заради Рейчъл. — Стоя си тук като покорна съпруга и чакам да ме запознаеш с внука ми. Достатъчно търпеливо чаках вече! — тя пресече пометения под и обви тънките си ръце около Танцуващия ураган в силна прегръдка.

Рейчъл видя как сълзи помрачиха очите й, когато Танцуващия ураган отвърна на прегръдката й. Звездна светлина беше красива жена, въпреки бръчките на времето и снега в косите.

Шаакан измърмори.

— Затваряй си устата или ще те хвърля на мечките и ще си намеря младо момиче за съпруга.

Звездна светлина отстъпи назад и избърса очите си с опакото на ръката си, без да се срамува от сълзите си.

— Ти си затваряй старата уста! Какво младо момиче ще си вземеш, ти, с такова сбръчкано червейче като твоето?

Шаакан се изсмя, удряйки се по коляното.

— Но още си върши работата, нали, съпруго моя?

Звездна светлина заговори отново на английски, а гласът й беше закачлив.

— Горкичкият стар глупак. Не е наред в главата, не му обръщайте внимание какво бръщолеви, внуци мои.

— Тя говори на английски, защото си мисли, че аз не разбирам — каза Шаакан внимателно на английски. — Но трябва да съм пълен глупак да не науча езика на враговете си, нали, внуко?

— Винаги е добре да познаваш врага си — отговори Танцуващия ураган, развеселен от разправиите между баба си и дядо си.

Рейчъл се смееше, заедно с възрастната двойка и се радваше на веселия двубой между тях. Беше очевидно, че двамата са дълбоко привързани един към друг, дори след толкова години брак. Рейчъл непрекъснато си задаваше въпроса, дали и нейният брак с Ураган ще бъде някога толкова щастлив, след като изминат дълги години по пътеката на живота.

— Седнете, седнете, деца — настоя Звездна светлина, като подканяше Рейчъл и Танцуващия ураган да седнат на мястото, определено за почетни гости. — Седнете, а аз ще ви донеса нещо за ядене и пиене. Зная, че сте извървели дълъг път и в сърцето, и в душата.

Танцуващия ураган седна до дядо си, а Рейчъл седна до него. Старецът посегна и хвана ръката на Танцуващия ураган, като изглежда знаеше точно къде се намира, без да трябва да я вижда.

— Не трябваше никога да се съмнявам в сънищата си наяве, сине — каза той, а в гласа му личеше радостта. — Трябваше да съм сигурен, че ще дойдеш да ни спасиш.

— Щастлив съм, че дойдох, за да съм на ваша страна, дядо. Но се страхувам, че няма да мога да ви спася от злото, което се е появило на пътя ви, каквото и да е то — той извърна поглед. — Аз не успях да спася моя народ.

— Ха! Така е, защото твоят народ сме ние, а не онези диваци, които боядисват лицата си сини и се сношават с животни! — той потупа Танцуващия ураган по ръката. — Сега ми кажи как стана така, че дойде най-накрая при нас? — Очите на стария човек светеха ясно, въпреки че не виждаха.

Звездна светлина донесе на Рейчъл и Танцуващия ураган цяло угощение от пуйка, задушена царевица и сладки боровинки. Докато ядяха, той разказа на дядо си и баба си, как беше загубил благоволението на народа на своя баща и как се беше стигнало накрая до неговото изгонване.

Рейчъл беше изненадана, когато откри, че разбира много от това, което Танцуващия ураган разказваше на баба си и дядо си. Тя беше щастлива, че той беше посветил много време, докато пътуваха на юг, да я учи на езика на лени ленапи, защото изведнъж за Рейчъл се оказа много важно, че може да общува с околните. Ако тя и Танцуващия ураган бъдат приети сред лени ленапи, тя искаше да бъде наистина една от тях, а не просто гостенка. Стори и се странно, че тези непознати бяха толкова доволни от това, че се срещат с изгубения си родственик, който беше наполовина враг, само защото беше и половин лени ленапи. От друга страна, нямаше значение, че Рейчъл е бяла жена, отново враг. Тъй като тя беше съпруга на Танцуващия ураган, при условие, че тя заслужаваше честта, тя щеше да бъде приобщена в селището и никой нямаше никога да я нарича манаке икуиуа отново.

Разказът на Танцуващия ураган за неговия живот като мохок стигна най-сетне до своя край. Известно време във вигвама цареше пълно мълчание. Рейчъл почти чуваше какво става в главите на Звездна светлина и Шаакан и как обмислят току-що чутото.

Шаакан поиска лулата си и Звездна светлина скочи да му я донесе, като я запали между собствените си зъби с въглен от огнището пред самата врата на вигвама.

Шаакан дръпна няколко пъти от лулата си, преди да заговори. Някога Рейчъл щеше да загуби търпение от дългото мълчание, но Танцуващия ураган я беше научил колко е важно да обмисляш думите си. Като съпруга си и тя беше започнала да харесва спокойствието на мълчанието.

— Тъжно е, че толкова години си живял по този начин — в борба да бъдеш нещо, което никога не би могъл да постигнеш — каза Шаакан. — Как съжалявам, че отнеха дъщеря ми от ръцете ми! Как съжалявам, че си роден на място толкова далече оттук, където нравите са толкова различни от нашите — той засмука лулата си. — Но кой съм аз, та да кажа, че всичко това не е било част от големия план на живота? Казано е, че всяка дума се изговаря с някаква причина, всеки жест има своята цел. Понякога ни е трудно да си мислим, че упражняваме много малък контрол върху онова, което ни се случва. Трудно е да се примирим, че може би съдбата е тази, която управлява всеки момент, който изживяваме от мига на нашето раждане до нашата смърт… и дори след това.

Звездна светлина изсъска.

— Мисля, че стигат толкова философските разговори за днес, повелителю на вятъра. Нека да оставим внука ни да отведе жена си и да си починат. И утре е ден да си говорите и след това ще има още много други дни.

— Но имам много неща за обсъждане с Танцуващия ураган! — Шаакан поклати лулата си към жена си. — На мене не ми изглежда уморен!

Звездна светлина завъртя очите си и постави нежно ръка върху рамото на Шаакан.

— Аз се опитвах много деликатно да ти подскажа, съпруже мой, че е време за твоята дрямка.

Рейчъл се засмя и стана от рогозката от царевична шума, на която беше седяла целия следобед.

— Не зная за вас, Шаакан…

— Наричай ме дядо. Меденият ти млад гласец е музика за моите уши.

— Дядо, тогава — тя кимна с глава. — Аз съм много уморена, дори ако ти не си. Бих искала да си дремна.

— Туубан ще се погрижи да ви отведе във вигвама за гости. Вземи мъжа си и върви, а аз ще ви видя по-късно довечера. От това, което чувам отвън, се досещам, че довечера ни чакат големи празненства.

Танцуващия ураган се изправи.

— Искам да ти благодаря, дядо, за това, че ме прие така лесно. Аз…

— Достатъчно, Урагане. Ще накараш възрастния човек да се разплаче от радост и да се почувства неудобно. Какъв човек трябва да съм, за да не приема сина на единствената си дъщеря като собствен син?

— Но след това, което ти е направил баща ми, отнемайки ти майка ми, не бих могъл да те виня, велики Шаакан, дори ако не бе пожелал да признаеш опетнената ми кръв.

— Опетнена ли? Ха! Ти си нашият късмет, трябва да кажа, сине. И ще си много полезен в следващите месеци. Ти си изпратен тук неслучайно. Пророчествата винаги се сбъдват, макар и след време.

— Ти говориш за това пророчество, но не казваш защо съм изпратен при тебе, дядо. Кажи ми, за да знам какво трябва да направя.

Шаакан отпрати Танцуващия ураган с ръка.

— Всичко с времето си. Сега вземи съпругата си и ме оставете да положа старото си безполезно тяло за, малко почивка, за да мога довечера да се присъединя към пиршествата.

— Но, дядо…

Рейчъл дръпна Танцуващия ураган за ръката.

— Чу какво каза дядо, всичко с времето си — каза тя нежно.

Звездна светлина намигна на Рейчъл и отдръпна платнището от вратата, за да могат Рейчъл и Танцуващия ураган да излязат навън в загасващите сенки на следобеда.

— Какво ще правят тези мъже без жените си? — подразни тя мъжа си.

— Къде е възглавницата ми, съпруго моя? — Шаакан се оплакваше, докато се протягаше да заспи. — Престани да си въртиш езика и ела да изпълниш молбата ми като добра съпруга.

Звездна светлина се усмихна на Рейчъл и пусна еленовата кожа да падне след нея и Танцуващия ураган.

— Идвам, идвам!

Рейчъл положи бузата си върху мускулестото рамо на Танцуващия ураган.

— Харесват ми — прошепна тя. — Тук е почти като у дома, дори по-хубаво.

Той отмести един кичур коса, който се беше измъкнал от плитката й.

— Животът е хубав, нали?

Тя се повдигна на пръсти и го целуна.

— Да, животът е хубав.

Туубан застана до вратата на вигвама на Шаакан, обърна се дискретно настрани и остави двойката да се почувства насаме. След това заговори.

— Хайде да ви заведа до вашия вигвам. Вече е приготвен за вас.

— А Дори? Моята приятелка Дори?

— Тя е добре. Моята братовчедка, Весела роса, е вдовица. Тя покани Дори да живее в нейния дом, за да можете вие с Танцуващия ураган да сте сами. Не е редно мъжът и жената да делят семейното щастие с други хора.

— Сигурен ли си, че тя се чувства добре?

— Мога да ви заведа при нея, ако искате — воинът посочи през лагера. — За последен път я видях, когато заедно с Весела роса отиваха да съберат мед от кошерите.

Рейчъл погледна към Ураган.

— Мисля си, че Дори би могла да се грижи сама за себе си, Рейчъл — подхвърли той меко. — Хайде, ела да видим нашия нов дом.

Искрата в очите на Танцуващия ураган накара Рейчъл да си помисли, че може би той имаше скрити подбуди, като искаше да я вкара вътре в новия им дом. Сърцето и подскочи и тя усети как се изчервява. Колко изостанала щеше да изглежда в Лондон, че е толкова запленена от съпруга си. Колко необуздана беше да иска да го докосва така, както в момента желаеше.

Ръката на Танцуващия ураган падна леко върху рамото й докато следваха Туубан. Няколко обитатели на селището им помахаха за поздрав. Две млади момичета захихикаха, докато минаваха покрай тях, а очите им бяха върху стройната физика на Танцуващия ураган. Вместо да ревнува, вниманието на момичетата накара Рейчъл да се чувства горда. Можеха да гледат колкото си искат. Тя беше единствената, която сега той водеше в своя вигвам. Тя беше тази, с която довечера той щеше да прави любов в постелята.

Вигвамът, до който ги заведе Туубан, приличаше почти изцяло на жилището на Шаакан и Звездна светлина, с изключение на това, че като място за гости — имаше само няколко кошници и нанизи билки и сушени зеленчуци, които висяха от гредите. Вътре във вигвама беше хладно и миришеше слабо на пресни борови клони. При вратата беше оставена кратуна с вода, както и няколко дървени купи с различни горски плодове, подсладени царевични пити и други вкуснотии.

Туубан висеше пред вратата.

— Ако имате нужда от нещо, моля обърнете се към мен. За мен ще бъде чест да ви помогна по всякакъв начин.

Танцуващия ураган се обърна към Туубан и заговори на алгонк.

— Много си любезен, братовчеде. Няма никога да забравя гостоприемството, което предложи на един човек, който няма къде другаде да отиде.

— Няма къде да отиде? Ти се заблуждаваш. Този дом очаква твоето пристигане от много години. Шаакан, великият лечител, каза, че ти ще дойдеш. Той те видя в съня си и ти наистина дойде, както той беше обещал. Щастлив съм само, че не се наложи да чакам още едно завъртане на сезоните, за да те посрещна най-сетне — Туубан погледна към Рейчъл, която беше седнала, за да си свали мокасините. — Жена ти е много красива, независимо от бялата си кожа. Завиждам ти.

Танцуващия ураган не можа да се стърпи да не хвърли един поглед към нея.

— Тя наистина е много хубава и има характер на полудяла пчела.

Двамата се засмяха сърдечно, като че ли са приятели цял живот и Рейчъл ги погледна, чудейки се какво беше толкова забавно.

Туубан помаха през рамо.

— Почивайте си, приятели, защото довечера ще празнуваме — каза той на английски. — Никой няма да ви пречи, ще се погрижа за това.

За един момент, след като Туубан си беше отишъл и вратата от царевична шума беше спусната, Рейчъл и Танцуващия ураган се гледаха в пълно мълчание.

Рейчъл се усмихна и го прикани да седне до нея, потупвайки рогозката до себе си.

— Толкова е хубаво, че не мога да повярвам, нали, Урагане? Толкова добре ни посрещнаха тук.

Той дойде и седна до нея.

— Изглежда, майка ми е била права. Нейните родители ни посрещнаха с отворени обятия. Само да знаех какво имат предвид, когато казват, че съм част от пророчеството. Не зная какво очакват от мен. Не зная защо не съм виждал във виденията си някакво бъдеще тук.

— Какво ми казваш понякога? Че твърде много мисля и недостатъчно живея? Спри да мислиш, Урагане, и живей, както учиш другите. Дядо ти и баба ти са мъдри хора. Те няма да очакват от тебе нещо, което ти не можеш да им дадеш.

Той хвана една къдрица от косата й и я хвана между пръстите си.

— Мисля си, че бихме могли да живеем добре тук, Рейчъл. Надявам се да бъдеш щастлива, че дойде с мен тук. Нямаше да бъдеш щастлива във Филаделфия с онзи страхливец.

Рейчъл извърна поглед. Не искаше да помрачава радостта им, като спори на тема Гифърд. Нито пък искаше да обсъжда идеята, че тя все още мислеше за дълбоко погрешно от негова страна, че не й дава възможността да се сбогува с брат си.

Тя се обърна отново към него, повдигна ръцете си и ги постави върху широките му рамене. Усмихна се, когато пръстите й стигнаха до краищата на неговия елек и го развърза. Тя притисна устните си до топлата кожа на рамото му, след това до врата му, след това до ухото. Тя проправяше с целувки пътя си към устните му, като се наслаждаваше на неговите блажени въздишки.

— Мисля, че трябва да празнуваме, съпруже.

— Да празнуваме ли? — гласът му беше дрезгав и топъл. — Искаш да танцуваме? И да пеем? Нашият народ празнува по този начин — пошегува се той.

— Ммм, всичко това звучи чудесно, но аз имах нещо друго предвид. Нещо по-интимно. Съпружеско задължение, ако щеш — тя прокара с целувки пътя си до твърдите мускули на гърдите му, устните й намериха върха на неговото зърно. Когато го пое между зъбите си и започна леко да го тегли, той нададе стонове на удоволствие.

— О, Рейчъл, съпруго моя. Обещавам ти, че ще бъдем щастливи заедно, аз и ти, в тази нова земя — той я издърпа в скута си, като я целуваше. — И ти обещавам, че ще имаме много деца, които ще обичаме и които ще ни обичат — добави той близо до устните й.

Тя развърза долната си риза, като освободи гърдите си така, че да може да ги притисне до неговите.

— Искаш ли да имаш дете от мен?

— Всеки мъж иска това от жената, която обича.

— Ако имам дете, ти знаеш, че никога няма да го оставя. Никога няма да оставя и теб. За това ли искаш дете от мен?

Той махна косата й назад.

— Не! — отговори той твърдо. — Искам дете, което да обичам както обичам теб. А ти не искаш ли едно индианче да люлееш в ръцете си?

Тя кимна нежно с глава.

— Искам, Урагане. Детето ще направи живота ни пълен, нали?

Палецът му погали зърното на гърдата и, докато устните му търсеха нейните.

— Животът никога не е пълен, докато не издишаш последния си дъх. Но наистина, един син или дъщеря ще накарат сърцето ми да пее.

Заключени в прегръдка, те се въргаляха из постелята, крайниците им бяха преплетени. Танцуващия ураган махна дрехите й, така че голите им тела се сляха. Тя почувства тръпка на щастие, каквато досега не беше изпитвала. Твърде хубаво — за да е истина, в главата й ехтяха нейните собствени думи.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

Когато есента нахлу в Чесапийк с бушуващи ветрове и ниски температури, листата паднаха от дърветата. С помощта на Звездна светлина и другите жени в лагера на лени ленапи Рейчъл събираше храна за предстоящата дълга и студена зима — нещо обичайно за сезона на реколтата. Тя беше толкова погълната от новите си задължения и положение в селището, че дните и седмиците се изнизваха като скъпоценни зърна между пръстите й.

Една до друга жените се трудеха в добре гледаните си летни градинки, за да успеят да съберат „трите сестри“ — царевицата, тиквата и лещата. Жените в селището с голяма желание помагаха на новобрачните да нагласят домакинството си и засипваха Рейчъл с кошници с пресни зеленчуци и билки, отглеждани с любов през цялото лято. Търпеливо й показваха как трябва да се запази всяко нещо и след това да го складира така, че да осигури храна на мъжа си за през цялата зима. Те работеха неуморно до нея, напътстваха я, смееха се с нея, запознаваха я с навиците на лени ленапи.

Жените не само се грижеха за градината, но освен това ходеха за риба и събираха миди редом с мъжете си. Това, което уловяха по бреговете на големия залив Чесапийк и реката Метуксик, се опушваше и след това се складираше във вигвамите на дълги нанизи. Жените и децата събираха мед и го поставяха в съдове, запечатани с восък. Извън вигвамите се изкопаваха ями, облицовани със сухи листа, които запълваха с плодове и зеленчуци, които след това заравяха, за да запазят ценните хранителни запаси от замръзване през зимата. Това беше време, когато всички в селището на лени ленапи бяха заети, но доволни — мъжете ходеха на лов и се грижеха за децата, а жените се приготвяха за зимата.

Рейчъл беше много щастлива от новия свят, в който тя и Танцуващия ураган бяха прокудени. Всичко беше много по-хубаво, отколкото някога си беше мечтала. През целия си живот тя беше изпитвала някакво странно чувство на отчужденост от света около себе си, а сега изведнъж се почувства като че ли се намира в центъра на вселената, за първи път в живота си имаше усещането, че принадлежи някъде.

Беше й приятна компанията на другите жени от селището, но търсеше и вниманието на съпруга си. Те ходеха заедно за риба. Гмуркаха се в залива, за да събират стриди. Той правеше кошници от тръстиките по брега на реката, в която тя складираше храната. Той сядаше срещу нея, от другата страна на огнището, и започваше да свири за нея на флейтата си. Плуваха заедно в студената вода и правеха любов на брега под лунната светлина.

Когато седмиците се превърнаха в месеци, Рейчъл забеляза, че Ураган леко се е променил. Той стана по-спокоен, по-малко напрегнат, по-малко замислен. Шаакан започна да обучава внука си за почетната роля на шаман на селището и Танцуващия ураган се справяше блестящо под строгия надзор на дядо си.

Независимо че Шаакан настояваше Танцуващия ураган да започне обучението си веднага, старецът така и продължи да бъде уклончив относно целта на пристигането на Ураган в селището.

Рейчъл предполагаше, че Ураган е предназначен за поста на шаман, който трябваше да поеме след смъртта на дядо си, но Танцуващия ураган настояваше, че дядото крои нещо друго. Шаакан беше хитър старец, който винаги знаеше повече, отколкото казваше.

Цялото селище се отнасяше към Танцуващия ураган като към дар от небето. Те като че ли всички знаеха кой път ще поеме той, за да изпълни пророчеството, за което им беше говорил Шаакан, но никой не говореше за това с Рейчъл, нито с Танцуващия ураган.

Докато Шаакан помагаше на Ураган да развие способността си да вижда сънища наяве до степен, в която сам можеше да ги предизвиква, Ураган беше много отчаян, че не може да види нищо за тяхното бъдеще с Рейчъл. Въпреки че Шаакан изразяваше голямо удоволствие от напредъка на внука си, Танцуващия ураган губеше търпение от привидно обикновените си постижения. Когато изрази тревогата си пред своя дядо, старият човек само се засмя.

— Всичко с времето си, сине — често казваше той. — Всичко идва при човека, който може да чака.

Когато чу гласа на Танцуващия ураган, Рейчъл вдигна глава от камъка и хаванчето, до които беше клекнала, и за момент забрави царевичната каша, която мелеше. Тя се усмихваше при вида на съпруга си, който стоеше до вигвама и говореше с един от мъжете, който се казваше Вчерашния гръм. Танцуващия ураган носеше нов елек с ръкави и нови гамаши, които му беше направила тя с помощта на Звездна светлина. Вятърът развяваше дългата мастиленочерна коса, която падаше на раменете, му и очертаваше високите му, бронзови скули, и му придаваше вид, който покоряваше всички жени.

С приближаването на зимата Рейчъл разбра спешната необходимост от топли дрехи за себе си и Ураган. Те бяха тръгнали от селището на мохоките само с най-необходимото, за да оцелеят. При пристигането им в Чесапийк Звездна светлина се беше заела веднага с нуждите от зимни дрехи на новобрачните. Една сутрин тя се появи в техния вигвам с цял куп ощавени кожи и седна да показва на Рейчъл основни неща в шиенето. Рейчъл беше във възторг, когато откри, че много повече й се отдава да шие кожени елеци и гамаши, отколкото някога й се отдаваше бродирането на спално бельо в бащиния й дом. Само след няколко дни те двамата с Ураган, а и Дори, вече имаха по няколко скромни, но топли и добре ушити зимни облекла. Използвайки част от своите основни познания по шев, Рейчъл откри, че може, дори да въведе някои подобрения в обичайните дрехи на лени ленапи с някои шевове, които съединяват краищата й с прикачени ръкави. Другите жени приеха с такъв възторг подобренията, че скоро започнаха да приижда и да търсят нейната помощ, когато шиеха дрехите за собствените си семейства. Сегашният модел на Рейчъл — палто от заешка кожа — се обсъждаше, когато жените се събираха на шев в късните следобеди. Всички жени завиждаха на суетата, с която Танцуващия ураган представяше жена си всеки път с нова заешка кожа, и тичаха при мъжете, си у дома, като настояваха и те да получат нови палта.

Танцуващия ураган забеляза жена си с крайчеца на окото и лицето му придоби по-меко изражение. Продължаваше да слуша какво му говори воинът до него, но мислите му очевидно бяха насочени към Рейчъл.

Тя усети как лицето й се изчервява и насочи вниманието си отново към царевичната каша. Ако някой някога й беше казал, че ще изпитва такова нещо към някой мъж, към някакъв дивак, тя нямаше да му повярва, щеше да го нарече лъжец. Поразяваше я как различията във възпитанието между нея и Ураган имаха толкова малко значение. Те не само се обичаха. Те искрено взаимно се харесваха и се наслаждаваха на компанията на другия — нещо непознато в света, в който Рейчъл беше израснала.

Понякога Рейчъл се чудеше какво щеше да прави, ако беше във Филаделфия. Мислеше си за следобедния чай и баловете, които е изпуснала… които изпускаше. Сети се за вълнението, което предизвикваше някой дуел или пък раждането на незаконно дете. Спомни си часовете, прекарани в правене на покупки или чакането при някой кожар да и направи ръкавици. Най-хубавото нещо беше, че всичко това вече нямаше значение. Не изпитваше чувството, че е изгубила нещо, когато се сещаше за коприната и дантелите, които някога беше носила, и екзотичните храни, които беше опитвала. Не й липсваха и прислужниците, нито пък пухените калъфи на дюшеците и блясъкът на кристала.

Изведнъж Рейчъл осъзна, че Ураган е клекнал пред нея и се стресна. Той се засмя, когато тя подскочи, и закачливо дръпна тъмната й дебела плитка.

— За някой любовник от миналото ли си мислиш? — подразни я той.

Тя го погледна, а в ъгълчетата на устата й заигра усмивка. Не можеше да разбере как всяка дума, която идваше от неговите уста, звучеше поетично в ушите й.

— Знаеш, че ти си единственият. В този момент точно си мислех колко съм щастлива.

— Приготвянето на царевичната каша ли те прави толкова щастлива? Значи ти си жена, която човек лесно може да направи щастлива — продължи да се шегува той, докато вземаше от ръцете й хавана и започна той самият да стрива царевичните зърна. Смехът й го накара да се усмихне, докато наблюдаваше как избърсва ръцете си от царевицата.

— Радвам се, че тук ти харесва — промърмори той.

Тя прибави още царевични кочани в съда.

— А ти, съпруже мой? — попита го тя замислено. — На тебе харесва ли ти?

Той се замисли за момент, преди да отговори. Погледът му се премести към кичура коса, който се вееше на стълба пред вигвама.

— Понякога ми липсва моето селище. Липсва ми мъжът, който бях като мохок — той се подсмихна. — Като лени ленапи имам повече работа и отговорност — той я погледна. — Мисля, че може би миналото ми липсва само по навик.

— Тук ще бъдеш шаман. Това е нещо, което винаги си искал. Ти самият си ми казвал, че брат ти никога нямаше да позволи да станеш шаман в твоето селище сред мохоките.

Лицето му като че ли потъмня при споменаването на Счупения рог и Рейчъл съжали, че е заговорила за него. Тя видя как той отново погледна към черната опашка, която се вееше на вятъра високо над главите им. Тя нямаше никакво желание да извиква лошите спомени, с които той, изглежда, се справяше така добре.

— Не искам да се върна, но се питам как ли е семейството ми? Сърцето ме заболява, като си помисля, че са обречени, а аз не съм в състояние да им помогна.

— Ние всички правим своя избор в този живот, Урагане — тя взе от ръката му чукалото и го остави настрани. Притисна устните си до дланта му. — Те избраха своя път, като те прокудиха, защото не искаха да се вслушат в онова, което имаше да им кажеш. Те до един избраха да последват Счупения рог. Каквото и да се случи с тях, отговорността е тяхна, а не твоя.

— Шаакан говори по същия начин. Той ми казва, че трябва да се примиря, че брат ми е злото. Той ми стори голямо зло. По-голямо зло от това, което един човек може да прави на друг, да не говорим пък, че сме от една плът — Танцуващия ураган продължаваше да гледа в нея, но очите му не я Виждаха. — Чудя се, дали ако дойде при мен сега, бих могъл да му простя?

— Ако можеш, значи си по-добър човек от мене.

Той потупа ръката й и отхвърли мислите за Счупения рог.

— Вярно е, че загубих един живот, но спечелих друг. Сега имам други отговорности, нали, съпруго моя?

— Да, така е — тя се усмихна. — И се надявам, че ще имаш все повече. Надявам се, че ще те даря с дете. Може би дори с много деца.

Сега беше негов ред да й целуне ръката.

— Много се тревожиш за индианчетата. Казах ти много отдавна, че чух детски смях, примесен с твоя. Нашият Бог скоро ще ни дари с дете.

— Ами ако нямаме деца? — тя се замисли за момент, след това повдигна глава и впери поглед право в изпълнените му с любов черни очи. — Казвал си ми, че отец Дрейк ти е чел от Библията. Казвал ли ти е коя е Рахил в Стария завет?

— Да, съпругата на Яков.

— Точно така — против волята й, очите й се напълниха със сълзи и тя извърна поглед. — И тя не е могла да има деца.

Той протегна ръка да я погали по бузата и обърна главата и към него.

— Не плачи, съпруго моя, която обичам повече от луната и звездите. Ще си имаме дете, което ще бъде наше — той хвана една сълза в пръстите си. — Обещавам ти. Нека сега да ти разкажа защо ме спря Вчерашния гръм.

Тя подсмърчаше, но каза:

— Защо?

— Защото поиска разрешение от мен да ухажва Дори, тъй като тя няма нито баща, нито семейство.

— Иска да се ожени за нея! — тя се засмя и избърса сълзите си с опакото на ръката си. — Сериозно ли говореше? Какво точно ти каза?

Той сви рамене.

— Дадох му позволение да я ухажва.

— Не му ли каза, че Мъжа сянка вече ти поиска такова разрешение?

— Казах му, но той каза, че това не го интересува в селището жените са малко и той каза, че ще завоюва твоята приятелка.

— Но тя е толкова по-стара от Вчерашния гръм!

— Той каза, че това няма значение. Тя все още е на възраст, когато може да му роди синове и дъщери.

Рейчъл погледна към мястото, където стоеше Дори с кофа за вода в ръка и разговаряше с Вчерашния гръм.

Вятърът донесе смеха й. Трудно беше да повярва, че някой мъж, да не говорим за цели двама, ще проявят интерес към Дори, с нейната остра, късо подстригана, рижава коса и късо заоблено тяло. Но Рейчъл беше щастлива, че някой я е оценил като добър човек.

Рейчъл и Танцуващия ураган наблюдаваха за момент разговора на Дори и Вчерашния гръм, след което Рейчъл заговори с развеселен тон.

— Ще бъде интересно да видим кого ще избере.

— Наистина! — Танцуващия ураган се изправи и й подаде ръка. — Време е да оставиш работата и да се преоблечеш. Забравяш, че довечера е големият празник на царевичната реколта. Другите жени вече решат косите си и обличат официалните си дрехи.

— Не съм забравила, но просто исках да привърша с тази кошница — тя се изправи и обви ръцете си около шията му. — Мислех си да облека бялата еленова рокля, която ми даде Звездна светлина. Тя каза, че е много стара, но е красива.

— Красотата идва от жената, която я носи — не от роклята, която покрива тялото — той се гушна във врата й и прошепна. — Ела вътре и аз ще ти помогна да се облечеш за празника.

Дрезгавите нотки в гласа му я накараха да потръпне от удоволствието, което се разля по цялото й тяло.

— Искаш да ми помогнеш да се облека ли? Не си ми от голяма полза, когато се обличам, съпруже мой, но за сметка на това много ми харесва как ме събличаш.

— Ако искаш да имаме бебе, Рейчъл, трябва да работим за него — той леко я повдигна на ръце, без да обръща внимание, дали някой ги гледа. Индианците, които минаваха покрай вигвама, учтиво обръщаха очи на другата страна.

— Искам да те заведа вътре и да ти покажа как се правят бебета — прошепна Танцуващия ураган предизвикателно.

Тя положи глава на гърдите му, смеейки се, докато то хлътна във вигвама.

— Урагане! Сега всички разбраха какво правиш… какво правим. Приличаме на семейство зайци.

— А защо мислиш, мила Рейчъл, гората е пълна с толкова много зайци?

Тя се изплъзна от ръцете му, докосна с мокасините си чистите рогозки на пода на вигвама и уви ръце около шията му.

— Ще закъснеем за празненството.

Тя докосна долната му устна е върха на езика си.

— И какво като закъснеем?

— Но шаманът трябва да присъства на откриването на празника.

— Аз не съм шаман. Дядо ми може да открие церемонията — той плъзна ръка между връзките на блузата й и погали с твърдите си пръсти гърдите й. — Един мъж не може да бъде обвинен за това, че изпълнява съпружеските си задължения.

Рейчъл въздъхна и затвори очи, като вкусваше приятното докосване на пръстите му върху гърдите си.

— Обещай ми нещо, Урагане.

Той я целуна по шията.

— Стига да е по силите ми…

— Обещай ми, че ще бъда винаги твоя съпруга. Обещай ми, че нищо няма да застане между нас. Обещай ми, че всичко ще продължи като сега.

— Нищо не може да разруши нашия съюз, мила Рейчъл — той отметна копринената коса, която падаше върху лицето й, за да може да вижда небесносините й очи. — Нищо!

Те се целунаха страстно. Първоначално целувката им беше мека и нежна, но след това устните им се впиха жадно и забравиха всичко друго, освен бурното желание един към друг. Ураган повдигна Рейчъл в ръцете си и я повали на постелята, а езиците им се съединиха в танца на любовта, докато тя развързваше препаската му.

Когато пръстите й се увериха в силата на неговото желание, той започна да й шепне думи, които я подканяха. Наслаждавайки се на силата, която упражняваше върху него, тя се надигна, възсядайки тялото му така, че да може да я наблюдава докато се съблича.

По тялото й се разнесоха тръпки на сладостно очакване, като виждаше как тъмните му светнали очи поглъщат всяка извивка на голото й тяло. Тя бавно се събличаше и искаше да удължи еротичното очакване колкото се може повече. Когато захвърли кожената си пола и блуза, тя се изтегна върху него, а плътта й беше гореща, когато мъжкото му копие се допря до вътрешната част на бедрата й.

Устните им се срещнаха в силна изнурителна целувка, която ги остави без дъх, но изпълнени, с още желание. Рейчъл се наведе над Ураган и прокара ръцете си в гъстата му черна коса, а очите й се опияняваха от тъмните му очи, замъглени от страст.

— Сега ли? — прошепна тя и раздвижи бедрата си срещу неговите в бавен, чувствен любовен танц. — Искаш ли сега?

— Да, ки-хи-ти. Обичай ме сега.

Рейчъл повдигна бедрата си, а очите й продължаваха да се впиват в неговите, докато се навеждаше да го поеме.

Танцуващия ураган стенеше със затворени очи и се опитваше да се овладее. След миг Рейчъл започна да се движи бавно и ритмично. Възлестите му ръце я стискаха и отпускаха и той я ръководеше с тях.

Вън от уютния вигвам кухите барабани започнаха да бият, приканвайки жителите да се включат в танца на Благодарността. Но звукът на барабаните и дрънкалките от кухи кратуни се загуби сред страстните вопли на Рейчъл и Ураган, които за пореден път изпитаха вълшебството във взаимната си прегръдка.

Счупения рог се беше навел над огнището пред къщата, а около раменете си за по-топло беше увил воняща меча кожа. Огънят пращеше и пукаше, а мокрите дърва излъчваха малко топлина.

Той се загърна още повече с кожата около раменете си, извади измежду зъбите си едно парче хрущял и продължи да го дъвче. Пръстите му преминаха по обезобразеното от едра шарка лице и той изруга мръснишки.

Зимата беше дошла рано тази година — още един лош късмет в дългата редица от нещастни събития. Откакто Танцуващия ураган беше заминал на юг с бялата си съпруга и скалпа на Счупения рог, селището на мохоките бе сполетяно от редица злини. Сушата беше оставила на жените малко реколта и те трябваше да оберат за зимата малкото лехи с царевица и фасул, които бяха засадили. Не им беше провървяло и в риболова и лова.

Един смел мохок беше предположил, че може би са изтребили вече целия дивеч в района около селището. В края на краищата бяха минали години, откакто се бяха заселили тук, а според обичая трябваше да се местят всяка година, за да не изтребват целия дивеч или цялата риба на едно място. Счупения рог го беше ударил право през лицето с приклада на пушката си и му бе счупил челюстта за наказание, че намеква за вината на Счупения рог за това, че сега бяха гладни.

След това дойде болестта. Счупения рог и неговите хора бяха пътували далече на изток, за да нападнат малко селце на бели заселници. Бяха откраднали хубави коне няколко оловни съдини, голям товар с брашно, захар и осолено месо и цяла камара топли вълнени одеяла. Именно с тези одеяла беше пренесена едрата шарка. Увлечени в нападението, кръвожадните мохокски войни не бяха забелязали, че много от белите заселници бяха болни.

Една седмица след това жителите на мохикското селище започнаха да се разболяват. Първи умряха старите хора. Полския славей и Два юмрука живяха по-малко от пет дни. Счупения рог сам се провъзгласи едновременно за вожд и шаман на селището.

След това треската и мокрите рани започнаха да отнемат живота на жените и децата, и най-накрая на младите мъже. Малцината, които оживяха, като Счупения рог, бяха ужасно обезобразени.

Когато най-сетне снегът отвя ужасния мор от селището, беше станало вече твърде късно да се ходи далече за дивеч. Сега малкото останали жители на селището живееха от месото на кучетата си и онова, което беше останало от откраднатите провизии. Жените започнаха да оплакват загубеното, а мъжете започнаха са си шушукат зад гърба на Счупения рог и съжаляваха, че не са послушали Танцуващия ураган.

Счупения рог хвърли една пръчка в огъня и погледна да види дали Два гарвана идва към него. Счупения рог изсумтя, а приятелят му клекна до огъня. Очевидно имаше да му каже нещо, но се бавеше.

— Говори се да се присъединим към сенеките, от другата страна на реката.

— Сенеките! — Счупения рог изруга и се изплю в огъня. — Тези кучета.

— Но кучетата имат храна. Ние сме не повече от двадесет, братко. Те ще ни приемат. Ще ни спасят от смъртта.

— Ти си предател! Всички сте предатели. Всички си мислите, че аз съм виновен нали?

— Всички грешки лежат в нас самите — отговори той меко на ирокезки. — Не трябваше да позволяваме жените да мързелуват и да не се грижат за градините. Трябваше да ловуваме цяло лято и през есента да приготвим храната за зимата, вместо да нападаме села. Ако бяхме успели да нахраним болните си деца, те можеха да оживеят — той грабна една дълга пръчка, и разрови горящите цепеници в огъня. — Никого не можем да обвиняваме за нашата разруха, освен самите себе си.

— Не, не братко, грешиш — Счупения рог се обърна бавно, тъй като струпейните язви в ставите му затрудняваха движенията му. — За всичко това е виновен Танцуващия ураган. Той ми отмъкна скалпа и с него щастието ми. Ако си имах скалпа, щях да поведа нашия народ към големи победи. Все още бих могъл… стига да можех да си го получа обратно.

Два гарвана дръпна върху ушите си раздърпаната си шапка от воден плъх.

— Забравяш, че Танцуващия ураган е мъртъв.

Счупения рог погледна през мъждукащия огън и върху белязаното му лице се изписа подигравателна усмивка.

— Той не е мъртъв, глупако, само е заминал.

— Видях го как изчезва в пушека от магията на шаман.

Счупения рог направи злорада физиономия и втренчи поглед отново в светлината на огъня.

— Видях го как заминава.

Кръвясалите очи на Два гарвана се облещиха.

— Видял си духа му?

— Видях него. Него и бялата му курва. Видях ги как минават през селището и се запътват на юг — тъмните му очи проблесна странен пламък. — Майка ми ги видя също така. Тя им говори. Мисля, че знам къде е отишъл, но майка ми трябва да ми каже.

Той извърна глава към жилището зад него и изрева някаква команда. За да пестят топлина, сега всички двадесет жители живееха в къщата, която някога беше ритуална града.

В следващия момент Хубава жена се появи на входа на колибата. Тя беше приведена от болки в ставите, а лицето й със заешката устна беше хлътнало от глад.

— Съпруже?

— Изпрати ми старицата и ми донеси храна. Гладен съм.

— И ние всички сме гладни. Няма нищо за ядене — тя се обърна да си върви. — Ще ти изпратя старицата.

Плачеща жена излезе от общата колиба и дойде накуцвайки един миг по-късно. Тя беше болнава, кожата и станала прозрачна от старост и гладуване, но оставаше незасегната от едрата шарка. Все още беше красива жена.

— Викал си ме, сине?

— Кажи ми къде отиде.

Тя се приближи до огъня.

— Кой?

— Брат ми, който вече не ми е брат.

Тя сведе очи към покритата със сняг земя.

— Мъртъв е. Всичките ми деца са мъртви, освен ти Велики вожде.

Тя изговори последните думи с цялата подигравателност, на която беше способна.

— Лъжкиня! — Счупения рог се надигна с мечата кожа, все още около раменете му. — Видях как тръгва с бялата си курва. Видях те, че стоиш до дърветата. Ти му заговори. Ти си му казала къде да отиде.

— В онази нощ, когато умря синът ми, имаше много духове. Много духове.

Счупения рог посегна и удари майка си по лицето.

Два гарвана ахна, но не посмя да се намеси. Той все пак имаше жена и дете, за които трябваше да се грижи. Ако Счупения рог го убие, те със сигурност щяха да загинат.

Плачеща жена се залюля назад от силата на ръката на сина си, но не падна. Бавно тя вдигна глава, за да го погледне, а в сивите й очи се четеше подигравка.

— Старата жена съжалява, че те разочарова.

Счупения рог сграбчи задната част на наметката й от катерица и събори крехкото й тяло на земята.

— Кажи ми къде отиде човекът, който ме прокле, или ще те убия, старице!

Плачеща жена притвори очи. Тя беше уморена и безучастна, тъй като на тази земя не беше останал никой от тези, които обичаше и които я обичаха. Смъртта нямаше да бъде толкова ужасно нещо.

— Моят син, Танцуващия ураган, е мъртъв — каза тя, на езика на лени ленапи. Звукът на тези думи беше като музика в ушите й. Не си спомняше от кога не се беше осмелявала да говори на родния си език:

Счупения рог извади ножа си от калъфа.

— Казвай, старице! Давам ти последна възможност!

Плачеща жена остана неподвижна. Чувстваше студения вятър по лицето си и се усмихна. Смъртта щеше да я отведе в родното й селище на лени ленапи. Въпреки че никога не се беше връщала там в живота си, в смъртта си щеше да се върне на мястото, където беше прекарала щастливите си дни.

Плачеща жена не почувства агонията на смъртта, когато ножът разпра гръдния й кош и се заби в спокойното й сърце.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

През зимата на 1762 година снегът падна рано. Тя започна с вихри и лют студ. В продължение на два дни Рейчъл и Танцуващия ураган останаха вътре в своя вигвам, където беше топло и уютно, и изчакваха снежната буря да свърши. За да минава времето, те играеха на дама с морски миди. Танцуващия ураган поправи оръжията си и се зае с трудоемката задача да си направи нова секира. Рейчъл запълваше времето си, като шиеше на една от възрастните жени в лагера, която вече не виждаше достатъчно добре, за да си вдява иглата. Следобед правеха любов, сгушени под одеялата от мечешка кожа. Разказваха си истории от детството и от време на време говореха за бъдещето си.

На третия ден Рейчъл и Ураган се събудиха от оглушителния шум на тишината. Бушуващите ветрове бяха спрели, дебелата снежна покривка заглушаваше естествените шумове на гората. След като набързо закусиха с гореща царевична каша, поръсена със сушени ябълки, Рейчъл и Ураган се облякоха с кожените си палта и ръкавици и излязоха да видят как природата е преобразила селището на лени ленапи.

Лагерът и гората наоколо бяха покрити с дебело покривало от естествена белота. Боровете, кедрите и дъбовете бяха тежко отрупани и клоните им се огъваха под тежестта на изобилния сняг.

Ръка за ръка, Ураган и Рейчъл излязоха от своя вигвам навън в щипещия студ. Слънцето излъчваше утринна светлина, която сгряваше лицата им въпреки ниските температури и караше всичко наоколо да блести с бяла светлина.

— Красиво е — въздъхна Рейчъл, запленена от снега като дете.

Той поклати глава, докато разглеждаше лагера.

— Можеш да си помислиш, че след като толкова много години сме виждали как идва зимата и после си отива, не би трябвало да сме толкова поразени от нейното великолепие — той се обърна към Рейчъл. — Но наистина е много красиво, нали?

От един вигвам се чу детски смях и две дечица със закръглени личица се появиха, подскачайки в снега. Като че ли всички се чувстваха точно както Рейчъл и Танцуващия ураган. Жителите на селището започнаха да се измъкват от защитените покои на своите вигвами в острия сутрешен въздух, облечени в кожени палта с качулки и ботуши до коленете от видра.

Танцуващия ураган загреба шепа сняг и я направи на топка. Преди Рейчъл да успее да се възпротиви, той я хвърли към нея и я удари точно в гърдите. Снежната топка се разби в нея и я посипа със студен, хапещ сняг.

Тя изплю бързо снега, поразена от студа, но започна да се смее, когато той се скри зад техния вигвам.

— Добре, добре! — извика тя, като напълни шепите си със, сняг. — Войната е обявена, мили мой! Не очаквай никаква милост!

Една снежна топка изхвърча иззад прикритието на дървения вигвам, но тя успя да отбегне удара. Когато зърна черната му коса, тя хвърли своята топка с всички сили и беше възнаградена с неговото мърморене, когато го удари в тила.

Рейчъл се заливаше от смях и се наведе отново да напълни ръцете си със сняг. Точно когато се изправяше, Танцуващия ураган изскочи някъде зад вигвама и я бомбардира с няколко снежни топки.

Рейчъл пищеше радостно и хвърли още две топки. За нейно огромно удоволствие и двете удариха целта си, като го посипаха със снежен прах.

Той пак хлътна зад прикритието на вигвама, а Рейчъл взе още сняг.

— Страхливец! — извика тя.

Зад гърба си чуваше смеховете на другите обитатели на селището, млади и стари, които също се замеряха радостно със сняг.

Рейчъл започна да дебне Танцуващия ураган, а в лявата си ръка беше скрила няколко топки.

— Хайде, Ти-който-танцуваш-в-снежните-урагани — подмамваше го тя с най-сладкия си глас. — Излизай, където и да си!

Когато не получи никакъв отговор, тя профуча покрай ъгъла на вигвама и в ръкавиците си стискаше снежна топка, готова за нападение. За нейна изненада, той не беше там. Тя разгледа стъпките му в снега и дяволито се усмихна. В снега дори аматьор като Рейчъл можеше да проследи къде е отишъл някой!

Хихикайки доволно на себе си, тя леко се приведе и започна да върви по неговите следи. Зави зад техния вигвам, мина покрай следващия, след това още един, след това под едно дърво… Изведнъж Рейчъл се изправи и погледна зад себе си. Следите внезапно свършваха.

Тя се огледа. Наоколо нямаше никаква следа от него. Той беше изчезнал! Точно тази нощ Танцуващия ураган и беше разказвал за един известен шаман, който можел да прави себе си действително невидим с едно изпускане на зелен пушек. Рейчъл беше заявила, че това са пълни безсмислици, но сега изведнъж се запита, дали пък не беше истина.

— Урагане? — тя се наведе да погледне зад дървото. Нямаше го и там. Тя се загледа в центъра на площада, където един от мъжете дърпаше двете си деца с плоска кожена шейна. Тя отпусна ръката си до тялото, като продължаваше да държи снежните топки. — Много смешно, хайде показвай се вече, къде си? — извика Рейчъл.

Отгоре се чу някакъв съвсем лек шум, но докато успее да погледне, за части от секундата Танцуващия ураган изхвърча от дървото, събаряйки Рейчъл на земята. Тя нададе вик на изненада, когато тялото му се блъсна в нейното и двамата паднаха с главите напред в ледения сняг.

— Урагане! — тя се смееше, докато се опитваше да извади лицето си от снега. — Студено ми е! Извади ме оттук!

Той се търкулна по гръб и я издърпа върху себе си. Размаха бронзовия си пръст пред лицето й.

— Трябва да си по-предпазлива. Ако бях планински лъв, прекрасна Рейчъл, тази вечер щях да вечерям с теб.

Тя се наведе над гърдите му, надничайки в бистрите му черни очи.

— Ако беше планински лъв — каза тя хитро, — нямаше да те преследвам със снежни топки!

Той отметна главата си назад и започна да се смее, като легна в снега. Рейчъл се изтегна върху него и се наведе да целуне студените му устни.

— Обичам те, моя Рейчъл промърмори той, вперил поглед в нея.

— И аз те обичам — отговори тя, след това отмести погледа си. — Съжалявам, че те разочаровах, като не мога да имам деца.

Той седна в снега и усмивката изчезна от лицето му.

— Не си ме разочаровала — той сграбчи ръцете й и я принуди да го погледне. — Казах ти, че с или без деца аз ще те обичам и ти винаги ще бъдеш моя жена — той изтръска снега от миглите й. — Освен това, минали са само няколко месеца. Баба ми ти обясни, че децата се правят само в определени дни на луната. Трябва да се научиш да бъдеш по-търпелива, Рейчъл!

Тя стисна здраво устни и разбра, че той е прав, но някак си думите му не я утешиха. Толкова отчаяно искаше да носи в утробата си неговото дете. Като че ли това събитие щеше съвсем да подпечата споразумението на техния брак. Ако забременее, тя знаеше, че никога няма да се върне във Филаделфия. Ако имаше дете от него, тя щеше да стане истинска лени ленапи.

Танцуващия ураган се изправи, вдигна и Рейчъл на крака и изтръска снега от мекото й заешко палто.

— Сега ме целуни и ме остави да си върша мъжката работа. Имаме нужда от прясно месо, като другите. Мисля, че днес ще бъде хубав ден за лов. Много от божите твари са излезли да търсят храна, след като валя толкова силен сняг.

Рейчъл звучно го целуна и изтупа снега от зимното му палто.

— Върви тогава и се върни с някой елен. Много обичам прясно еленско месо.

— Рейчъл! — отдалече извика Дори.

Рейчъл погледна през рамото на Танцуващия ураган и махна с ръка.

Дори се приближи до двойката, а бузите й бяха станали розови от студа, от устата й излизаше пара в утринния въздух. Тя беше облечена с огромно кожено палто на кръпки от заек и катерица, а на главата си носеше мека шапка от лисица, подарък от един от нейните обожатели.

— Добро утро! — възкликна тя и потупа и двамата по гърбовете. — Хубаво е да ви види човек, че сте излезли живи от заешката си хралупа. С този сняг, развихри се в последните два дни, бях започнала да се страхувам, че ще се изтощите до смърт в лапите си.

Рейчъл усети как по бузите й се разля топлина, но се изплези добродушно. В началото й беше трудно да свикне с това колко свободно индианците говорят за неща, които тя през целия си живот беше смятала за много лични. Все още й беше трудно да обсъжда с другите открито как се правят бебета, но вече не се обиждаше от такива разговори. Всяка една жена в лагера имаше своя идея какво трябва да направи Рейчъл, за да забременее, като се започне от предложения за пози в секса и се стигне до това каква храна трябва да яде.

Ураган целуна Рейчъл отново и като им помаха с ръка остави жените и тръгна да си търси един-двама другари в лова.

Известно време Рейчъл и Дори стояха една до друга мълчаливо и наблюдаваха как децата и възрастните наравно се забавляваха в снега. Вчерашния гръм мина покрай тях, промърмори някакъв поздрав и се усмихна на Дори докато се запътваше към групичката мъже, събрани в най-отдалечения край на лагера.

Рейчъл го изчака да отмине, преди да заговори.

— И така кой от двамата ще бъде? — попита тя закачливо. — Вчерашния гръм или Мъжа сянка?

Дори завъртя очите си и ги отправи към небето.

— Толкова трудно решение! Не зная. Мъжа сянка е на моята възраст. Имал жена, която починала, и сега иска да намери майка на двете си деца. Много е гръмогласен и забавен.

— Той ще ти бъде добър съпруг, Дори — подхвърли Рейчъл.

— Да, би могъл, но от друга страна е Вчерашния гръм — тя подсвирна между зъбите си. — Този мъж има дяволски младо тяло и никога не е имал жена. Той е тих и нежен. Казва, че не му пука, дали съм стара и дебела и изразходвана от мъжете. Не се интересува, че съм се продавала за една монета да си купя вечерята, когато времената бяха тежки — тя си свали бялата кожена шапка и прокара ръката си с ръкавицата през рижавата си коса. — Казва, че ме харесва такава, каквато съм. Каза, че иска да ми направи бебета.

— Той е добър човек — отбеляза Рейчъл.

Дори смушка с лакът приятелката си.

— Вече се опита да ме свали, този млад жребец.

Рейчъл не можа да сдържи кикота си.

— Представям си, че и двамата са доста убедителни. Непрекъснато ни носят подаръци с надеждата, че Танцуващия ураган или аз ще ти повлияем в едната или другата посока — тя разпери ръце ядосана. — Непрекъснато им повтарям, че не трябва нищо да ми носят, но те продължават да оставят подаръците пред вратата на нашия вигвам.

Дори отново си нахлупи шапката и кръстоса ръце пред гърдите си.

— Да, ще бъде дяволски трудно да взема решение.

— Помисли внимателно — Рейчъл гледаше Дори право в ясните сини очи. — Избери мъжа, който ще те направи най-щастлива. След всичко, през което си минала, заслужаваш да бъдеш щастлива, Дори.

Последва един миг тишина, тъй като Дори размишляваше върху решението, което съвсем скоро трябваше да вземе. След това смениха темата.

— Гълъбица ще източи малко петмез. Мислехме да направим сладки за децата в снега. Ще дойдеш ли?

Рейчъл погледна пак към вигвама.

— Трябва да закърпя едни ботуши на Ураган. Исках да им сложа вътре от онази непропускаща подплата, която Звездна светлина ми показа как да направя.

Дори грабна облечената в ръкавица ръка на Рейчъл и я задърпа.

— Хайде, Рейчъл, стига. Първият сняг идва само веднъж в годината. Зарежи шиенето и ела да се забавляваме!

Рейчъл се поколеба само за момент. Обърна се към Дори, лицето й беше светнало от радост, когато размаха пръст.

— Добре, но ако Ураган довечера е сърдит, че след лов е с мокри крака, ти ще се застъпиш за мене!

— Ще направя нещо още по-добро — Дори размаха дебелия си кръгъл юмрук. — Само да посмее да се държи лошо с тебе и ще го размажа.

Смехът на двете жени се преплете, когато ръка за ръка те се отправиха бързо към другите жени, които бяха тръгнали да търсят петмез.

Няколко вечери по-късно вождът Звездна светлина свика заседание на Съвета. Тя беше много потайна пред Рейчъл й Танцуващия ураган за целта на заседанието и не им каза защо се налага да се съберат, но беше очевидно, че Танцуващия ураган ще играе жизненоважна роля в диалога, който предстоеше. Поради важността на обсъждания въпрос, трябваше да присъстват не само членовете на Съвета, но и всички здрави, възрастни жители на селището.

Във въздуха витаеше особено чувство на оживление и индианците се приготвяха за знаменитата среща. Рейчъл беше въведена в „горещата къща“, където седя гола на горещия запарен въздух, докато й се зави свят и имаше чувството, че ще припадне. След това й казаха, че трябва да изтича и да скочи в снега.

За огромна нейна изненада, шокът от студения сняг върху свръх затопленото й тяло й подейства ободрително. Тя наистина се почувства пречистена след това преживяване и то не само телом, но и духом. Облече се внимателно с белите еленови кожи, които й беше подарила Звездна светлина, и вплете скъпоценни орлови пера — подарък от Танцуващия ураган — в косите си.

Танцуващия ураган също положи много усилия за външността си, докато се приготвяше за срещата на Съвета. Първо, цял ден не яде и прекара времето си в дълбоки размишления. След това отиде в „горещата къща“, където пи някаква странна отвара с другите индианци — напитка, предназначена само за изключителни случаи.

Когато Танцуващия ураган се върна във вигвама, Рейчъл усети, че той има нужда от тишина. Искаше й се да си поговорят за нейните опасения във връзка с дневния ред тази вечер, но запази мълчание, уважавайки неговите желания.

Танцуващия ураган положи много грижи в избора на одеждата си за вечерта. Седнала край огнището, Рейчъл наблюдаваше очарована как той се облича. След като си надява препаската, той нахлузи новите гамаши със заешка кожа отвътре, които му беше направила тя. Въпреки че беше зима, той прибави към тоалета си елек без ръкави от кожа от морско свинче, което му беше подарък за добре дошъл от Туубан. На всеки от бицепсите си Танцуващия ураган имаше медна гривна, а блясъкът на метала като че ли подчертаваше твърдите мускули, които гривните обгръщаха.

Използвайки четката на Рейчъл от морско свинче, той среса влажната си коса и прикачи едно-единствено перо от крило на орел с парче кожа, така че то висеше отзад на главата му. Използвайки багрилата от малката калаена кутия с бои, която носеше в чантата с лекове той боядиса лицето си в небесно синьо и червеникавокафяво. Линиите, точките и завъртулките не говореха нищо на Рейчъл, но тя позна по начина, по който той се беше съсредоточил, че всяка фигура символизира нещо специално и че беше изключително важно да използва правилните изображения. Той оцвети не само лицето си, но и ръцете и гърдите си, разголени от отворения елек.

След това, съвсем неочаквано за Рейчъл, той се приближи до нея с четка в ръка.

— Стани, съпруго на Танцуващия ураган — помоли я той с глас, който прозвуча странно безпристрастен.

Рейчъл се повдигна от рогозката и застана пред него.

— Носи тези символи — каза той и докосна с показалеца си бузата й, — като знак на твоето положение и на смелостта, която показа.

Тя стоеше напълно неподвижна, докато той продължаваше да докосва бузите й е пръст. Боята миришеше приятно особено. Беше силна миризма на мухъл и торф и някакви непознати минерали. Леко й се зави свят, но не беше сигурна дали замайването се дължи на миризмата на багрите или причината бе нейното вълнение.

Танцуващия ураган внимателно затвори кутийката с бои и я прибра обратно в чантата с медикаменти. След това се върна при нея, а черните му очи разглеждаха лицето й, докато накрая привлече цялото й внимание. Проследи линията на устата с върха на показалеца и Рейчъл усети миризмата на тъмночервената боя, която още стоеше по ръцете му.

— Не зная какво ни очаква тази вечер. И баба ми и дядо ми са много потайни. Вярвам, че мантията на шаман на селището ще ми бъде връчена довечера, но в нощния въздух усещам, че и нещо друго се готви — той снижи гласа си с един тон и посегна да хване ръката й, след което преплети пръстите си с нейните. — Чуваш ли? Слушай отвън думкането на барабаните! За момент замълчаха.

— Намирисваш ли нещо? — потупа я по слепоочието. — Виждаш ли го в главата си?

Рейчъл се съсредоточи. Да, да, наистина усети нещо различно във въздуха тази вечер. Погледна нетърпеливо към него.

— Сигурна съм, че каквото и да имат на ум в селището, Урагане, ти ще заслужаваш честта.

Той пусна ръката й и отстъпи назад, за да си завърже колана около кръста.

— Надявам се, че си права, Рейчъл — когато оправи колана си, той й предложи ръката си. — Хайде, барабаните бият за нас. Викат ни.

Танцуващия ураган и Рейчъл влязоха в ритуалната сграда в почтително мълчание. Бяха въведени през две редици индианци, всичките облечени в ритуалните си дрехи, някои с боядисани лица, други — не. Мъже и жени стояха един до друг, липсваха само болните и децата.

Ръката на Рейчъл трепереше в неговата, докато си пробиваха път сред хората, които сега тя наричаше приятели, в сградата на общината и през голямата стая. Накрая спряха и отдадоха почит на Шаакан, големия лечител и неговата съпруга и вожд на селището, Хонгис Опаанг, Звездна светлина от лени ленапи.

Танцуващия ураган падна на един крак в знак на уважение към поста на баба си. Рейчъл го последва непосредствено отзад. Звездна светлина им направи знак, като махна с дългата си лула да седнат на рогозките, постлани между нея и Шаакан, на което те се подчиниха.

След като вече вътре бяха влезли почетните гости, другите обитатели на селището влязоха мълчаливо в общината. Един по един те се занизаха вътре и заеха съответните си места. Не можеше да се чуе никакъв звук, докато се настаняваха, освен пукането на огъня и монотонния ритъм на барабаните.

Когато всички бяха седнали, платнището на входа беше дръпнато и завързано отвътре. В огнището, в центъра на стаята, беше сложен още един пън, който разнесе искри и изпълни цялото помещение със златна светлина.

Звездна светлина отново даде знак с ръка и барабаните замлъкнаха. Не бързаше да говори, а погледът й се местеше от едно лице на друго. Когато най-сетне отвори уста, заговори с ясния, силен глас на водач, а не на възрастна, крехка жена.

— Поздравявам ви, братя и сестри — тя говореше на родния език на лени ленапи, но говореше бавно, за да може Рейчъл да следи разговора. — Благодаря на всички, че дойдохте да присъствате на срещата на този Върховен съвет и ви моля да отпратите молитвите си към небето с молба нашият всемогъщ бог Уишемото да ни закриля тази вечер и да ни ръководи в решенията, които трябва да вземем.

Звездна светлина отмести настрани лулата си.

— Както знаете, нашият шаман, великият Шаакан от клана на Костенурките, помоли за разрешение да се оттегли от своята длъжност. След повече от шестдесет лета на преданост към своя народ, той вярва, че е дошло времето някой по-млад мъж да заеме неговото място.

Тя кимна с глава към Танцуващия ураган, който седеше между Рейчъл и Шаакан.

— Също така знаете, че моят отдавна изгубен внук се завърна при нас едва преди няколко месеца, изпълнявайки пророчеството, според което от север ще се появи ураган, който ще донесе нашето спасение — тя си пое дълбоко дъх. — Тъй като Танцуващия ураган е роден с правото по рождение да бъде шаман, по линията на своята майка, наша дъщеря, Шаакан се зае самият той да обучи внука си и да му разкрие тайните на шаманството. Правото, с което е роден, и познанията, които получи с помощта на дядо си, ми дават основание да вярвам, както вярва и Шаакан, че този мъж е готов да застане пред вас като шаман.

Звездна светлина вдигна ръка, като каза на Танцуващия ураган също да стане.

— Сега искам от вас да говорите за този мъж. Кажете кое е хубаво в сърцето му, кое е лошо. Кажете ми защо трябва да е шаман на нашето селище и защо не трябва. Сега е времето да говорите, защото след като веднъж вземем решението, след като веднъж приемете този човек, който е живял сред нашите врагове, той ще стане един от вас завинаги. Греховете му ще станат наши и той ще бъде ваш шаман, докато е жив.

Рейчъл гледаше и слушаше възхитена, а Звездна светлина се обръщаше към индианците един след друг. Въпреки че познанията й по алгонк бяха все още слаби, тя разбираше по-голямата част от това, което се говореше. Повечето индианци говореха само хубави неща за Танцуващия ураган, а онези, които имаха нещо против, се притесняваха единствено от факта, че някога е бил мохок.

Измина повече от час, в който Танцуващия ураган стоеше прав, а индианците говореха. Тогава Звездна светлина вдигна двете си длани и в топлата ритуална стая настъпи тишина.

— Ако това е всичко, което имате да кажете, тогава нека да гласуваме, братя и сестри — тя взе една кошница и връзка борови иглички и ги подаде на едно младо момче, което щеше да ги разнесе. — Поради важността на това решение, искам да изберете по една игличка и да я поставите в съда. Цяла игличка — ако Танцуващия ураган е вашият избор за шаман, и половин игличка — ако сте против — тя махна на момчето да върви и то започна да обикаля около големия кръг от индианци.

Когато беше гласувало цялото селище, момчето занесе тъканата кошница на Звездна светлина.

Старата жена стресна Рейчъл, когато подаде кошницата на нея.

— Ние молим Рейчъл, съпруга на Танцуващия ураган, да ни окаже честта и направи преброяването — каза Звездна светлина.

Рейчъл надникна в кошницата и гребна в ръка нежните иглички. Дълга, дълга, дълга… След миг тя погледна към Звездна светлина.

— В кошницата няма нито една къса игличка — каза тихо тя.

Звездна светлина замахна с ръка.

— Тогава кажи на хората какво е решението им.

Рейчъл си пое дълбоко дъх и заговори бавно на алгонк.

Сред индианците се надигна тихо шумолене.

Шаакан стана от рогозката си, като пляскаше с ръце с видимо удоволствие. Един по един станаха и другите, включително и Рейчъл, докато накрая остана седнала, само Звездна светлина.

— Можеш да му предадеш мантията — каза Звездна светлина на Шаакан с глас, пълен с чувство. Видно бе, че тя се гордееше не само с Танцуващия ураган, но и с Шаакан, който беше неин съпруг вече повече от петдесет години.

С голяма церемониалност Шаакан свали мантията на шаман, която носеше, и я постави на раменете на Танцуващия ураган. Той припяваше тихо и монотонно, докато завъртя Ураган три пъти, след което го обърна с лице към индианците. В очите на Рейчъл светеха сълзи, когато гледаше как Танцуващия ураган се представя на своите приятели и роднини.

Мантията беше най-екзотичната, най-красивата одежда, която тя някога беше виждала в живота си. Дълга до земята, цялата мантия беше ушита от една-единствена вълнеста кожа на животно, непознато на нея, което не живееше по тези места. Цветът и видът на косъма можеха да са само на някакво животно от арктическите райони и Рейчъл беше запленена от мисълта, как лени ленапи се бяха сдобили с такава рядка одежда.

Индианците пляскаха с ръце, тропаха с крака и свиркаха с уста, за да изразят своя възторг, а когато в стаята отново настъпи тишина, Звездна светлина стана с помощта на своя внук. Тя го целуна по двете страни, след това по устата:

— Пожелавам ти вятърът винаги да бъде в гърба ти, а слънцето да грее в лицето ти, Урагане, внук мой и шаман на моето селище!

Танцуващия ураган й благодари тихо и след това благодари на своите приятели и роднини, които го бяха подкрепили до един. Най-накрая стисна сбръчканата ръка на дядо си и я целуна.

Звездна светлина взе ръката на Рейчъл и я постави в ръката на Ураган, след това се обърна към индианците, които стояха изправени.

— Сега, когато Танцуващия ураган е наш шаман, той може да бъде изправен пред задължението да спаси своя народ от жестоката хватка на белите хора и да ги поведе на запад, където ще потърсим спокойствие и радост още веднъж.

Ураган се обърна поразен с лице към баба си. Бронзовото му лице беше пребледняло.

— Искаш да кажеш, че трябва да напуснем тази земя, по която са стъпвали прадедите ни?

— Искам да кажа, че трябва да спасим нашия народ от пушките и болестите, преди да е станало твърде късно — каза тя твърдо. — Аз съм твърде стара, но ти, сине, притежаваш и младостта, и силата да направиш това, което двама старци не биха могли.

Рейчъл позна по погледа на Танцуващия ураган, че никога и в най-буйното си въображение, не си е представял, че точно това са му приготвили за бъдещето Звездна светлина и Шаакан. Той беше стреснат от мисълта за заминаването, но още по-стреснат беше от това, че са избрали именно него да води народа.

Танцуващия ураган гледаше от баба си към дядо си и обратно към баба си.

— Със сигурност има някой, друг, който…

Тя се усмихна и постави ръката си върху силното рамо на внука си.

— Оценяваме твоята скромност, но няма кой друг. Такава жизненоважна задача като тази може да се поеме само по кръвна линия. Туубан е единственият друг жив пряк наследник, но той няма призванието. Спомняш ли си, беше преди много време, когато дядо ти имаше видение. Не зависи от тебе, нито дори от мене. Всичко е там горе, в звездите. Можем единствено да сме благодарни, че сме надарени с възможността да ги разчитаме.

Когато въпросът изглеждаше уреден, Звездна светлина каза няколко, заключителни слова. Шаакан пръсна малко магически прах върху Танцуващия ураган и заседанието приключи.

Навън, в студената нощ, Танцуващия ураган и Рейчъл бяха заобиколени от много хора, които им пожелаваха всичко най-добро. Смееха се и пиеха горещо и люто ябълково вино. Бяха запалили няколко огъня, за да изгонят тъмнината и студа.

Някой започна да бие барабан, докато друг започна да тръска кратунена дрънкалка. Няколко мъже и жени запяха й беше изнесена храна за цялото селище.

Рейчъл стоеше редом с Танцуващия ураган и се опитваше да схване всяка дума. В главата й всичко беше объркано, когато ги настаниха да заемат почетните места и им предложиха царевични питки и месо от дива пуйка.

След като се нахраниха, Танцуващия ураган прегърна Рейчъл и я придърпа по-близо до себе си под вълшебната шаманска мантия. Целуна я по челото, а тя го погали по бузата и му заговори за лични неща за първи път този ден.

— Ти нямаше никаква представа, че цялото селище иска да замине на запад, нали?

Той поклати глава и отпи от калаения съд.

— Никаква представа нямах. Много е дръзко това начинание — той вдигна пръст. — Но е проницателно. Дядо ми и баба ми са прави, като казват, че трябва да бягаме, за да спасим нашия свят такъв, какъвто го познаваме.

— Тогава ти ще го направиш?

Той погледна в ярката светлина на огъня, която осветяваше танцуващите.

— Страхувам се при тази мисъл — той отново я погледна — и същевременно съм доволен и нетърпелив — той пое ръката й и я пъхна под елека си, за да усети тя колко по-бързо биеше сърцето му. — Усещаш ли вълнението ми?

— Усещам го.

— Ще ми помогнеш ли, Рейчъл? Това е твърде голяма задача за един шаман. Ще имам нужда от твоята помощ — той размаха ръка, посочвайки индианците. — Ще имам нужда от помощта на всички.

Тя продължи да държи ръката си под елека му и се наслаждаваше на топлината на кожата му в студената вечер.

— Къде смяташ да отидем?

— На запад, към Охайо може би. Там избягаха нашите братовчеди шониите. Там отидоха другите села на лени ленапи.

Рейчъл се загледа в светлината на огъня, потънала в мисли.

— Ако заминем, никога няма да се върнем, нали?

Гласът му беше топъл.

— Не. Никога няма да се върнем — той млъкна за момент и взе ръката и в своята. — Ще дойдеш ли с мен? Ще обърнеш ли гръб на всичко, което някога си била, за да се отдадеш изцяло на мен? Ще тръгнеш ли с мен в посоката, където залязва слънцето?

Рейчъл не се нуждаеше от време за размисъл. Думите се търкулнаха по устните и преди да разбере.

— Да — прошепна тя. — Ще дойда с теб, съпруже мой. Където и да отидеш, аз ще съм с теб. Където е твоят дом, там ще е и моят. Твоят народ ще бъде мой народ…

Танцуващия ураган приближи устните си до нейните и я целуна така, както никога досега.

Шумът от лаещи кучета и раздвижването, което настъпи наоколо, ги изтръгнаха от този миг.

— Какво има? — попита Танцуващия ураган.

— Някой се приближава — предположи Килхцйк. — Часовоят го е пуснал.

— Много необичайно време за посещение на гости в тази зимна нощ — каза замислено Танцуващия ураган, докато се изправяше.

Рейчъл стана с него, като все още си държаха ръцете.

— Кой може да бъде?

Тълпата около огъня се раздели, за да направи път на непознатите да минат. Когато Рейчъл забеляза до него индианката, която носеше бебе на гърба, тя хвърли поглед към Танцуващия ураган. Погледът му смрази кръвта й, стомахът й се сви.

— Кой… кой е? — попита умолително тя.

Върху лагера падна странна тишина, докато индианците наблюдаваха реакцията на Танцуващия ураган към жената. Дълго време той нищо не каза, след това бавно се обърна към Рейчъл и промълви с глас, който само тя можеше да чуе.

— Това е жена ми, Та-уа-ни.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

Неговата жена. Рейчъл стоеше като вцепенена. В ушите й нещо бучеше. Шумът от приглушените разговори сред индианците заглъхна някъде далече. Студът на зимния въздух, топлината на огъня и наситената миризма на печено еленско месо и горящ бор, всичко изчезна. Тя все още чувстваше ръката на Ураган в своята ръка, но близостта и топлината, които усещаше само преди секунди, сега също ги нямаше. Той я гледаше, но красивото му бронзово лице беше размазано в погледа й. Единственото нещо, което виждаше, беше тя. Индианката беше ослепително красива, въпреки очевидните несгоди, с които се беше сблъскала, пътувайки посред зима. При това беше много млада… по-млада от Рейчъл.

— Рейчъл… — гласът на Ураган едва успя да проникне в мислите й. — Рейчъл — повтори той по-твърдо и стисна ръката й.

Тя осъзна, че в този момент цялото селище ги наблюдава. Няма да се унижи, като му прави сцени. Това не беше прието сред народа на лени ленапи. Нямаше да засрами Звездна светлина и Шаакан — те се бяха отнесли толкова добре е нея.

Рейчъл бавно повдигна брадичката си и очите й стрелнаха лицето на Танцуващия ураган.

— Не е възможно! Тя е мъртва.

— Не е мъртва.

— Ти каза, че е мъртва — в гласа й имаше отчаяние, което граничеше с истерия.

Животът на Рейчъл се разпадаше в ръцете й и тя нямаше на какво да се опре, за какво да се хване.

— Казах ти, че тя си отиде — отговори решително той. — Тя ме напусна почти преди две години и замина с един червенобрад трапер, който се наричаше Малвин.

Рейчъл се почувства, като че ли времето беше започнало да пълзи. Тя погледна индианката. Туубан й говореше на алгонк, но си помагаше с жестове.

Съпругата стоеше до Туубан, говореше с него, но гледаше в Танцуващия ураган, като че ли виждаше дух. Рейчъл видя как силно изненаданият израз на лицето й постепенно омекна и премина в нежна усмивка.

Рейчъл погледна отново към Ураган, като се опитваше да овладее гласа си и да не му позволи да трепери.

— Тя не може да е твоя съпруга. Твоята съпруга съм аз.

— Ти си наистина. Та-уа-ни беше първата ми съпруга, но вече я няма.

— Как така я няма! — избухна Рейчъл. — Ето я, ей там!

— Сред моя народ…

— Не искам да те слушам! — Рейчъл присви очи и издърпа ръката си от неговата.

Нямаше да позволи на този мъж да разбие живота и. Някога може би щеше, но не и сега. Тя беше научила много неща през последните няколко месеца, за да се остави да бъде измамена с такава подлост. Нямаше нужда от мъж, за да живее. Имаше нужда единствено от себе си, сега знаеше това.

— Нямам нужда от сладникавите ти думи и дълги обяснения! — продължи грубо и хапливо тя. — Ти си се оженил за мене, като си знаел, че жена ти е все още жива. Ти си ме вкарал в грях! Ти си ме предал! Ти предаде любовта ми към теб, като всичките тези месеци не си ми казал истината. Накара ме да мисля, че съм твоя съпруга!

Рейчъл се опитваше да говори тихо, разговорът им да остане само между двамата, но вече виждаше как индианците извиваха любопитно вратове, за да разберат какво става. Всички говореха едновременно. Всички искаха да разберат коя беше тази ирокезка и как беше свързана с шамана и неговата съпруга.

— Рейчъл! Ти трябва да ме изслушаш! — Танцуващия ураган повиши глас с нарастващия си гняв, а когато заговори, възлестите мускули на шията му изпъкнаха напред.

— Да те изслушам ли… — тя изведнъж прекъсна изречението си по средата, когато осъзна, че Та-уа-ни стоеше непосредствено пред тях.

Въпреки хлътналите си бузи отблизо ирокезката изглеждаше още по-красива. Очите й бяха като бадеми, а косата и беше антрацитеночерна и се спускаше от качулката, поръбена с кожа. Рейчъл гледаше мъжа, когото до преди малко смяташе за свой съпруг.

— Няма ли да ме запознаеш?

Вниманието на Танцуващия ураган се измести към жената, която някога беше обичал, но не и колкото Рейчъл. Рейчъл беше на сърцето му. Та-уа-ни не беше нищо повече от увлечение. Той знаеше, че сега, като гледа хубавото й лице, изпитва много малко от яростното негодувание и горчивата болка, които беше изпитвал дълго време, след като тя си беше отишла.

— Това… това е Та-уа-ни от клана на Вълците.

Та-уа-ни се усмихна приятно.

— Поздравявам те, Урагане — каза тя е кадифен глас на много добър английски. Погледът й не се отделяше от лицето му. Държеше се като че ли Рейчъл изобщо не беше там. — За момент си помислих, че си дух.

— Радвам се, че все още дишаш — отбеляза тихо Танцуващия ураган. — Не мислех, че някога ще те видя отново. Когато бяхме за последен път заедно, ти се закле никога да не стъпваш в моята сянка отново.

— Била съм глупава — тя погали с ръкавицата си шаманската му мантия. — Но аз наистина си мислех, че ще те видя чак след смъртта. Минах през селището на брат ти преди няколко месеца. Той каза, че си умрял от позорна смърт. Не знам защо повярвах на думите му. Той винаги е лъгал с такава лекота, с каквато говори и истината.

— В неговите очи аз съм мъртъв. Бях осъден на жива смърт за предполагаеми престъпления спрямо него и селището.

Смехът й отекна в студената нощ.

— Вече не вярвам в такива безсмислици и суеверия. Човек не може да бъде мъртъв, докато бие сърцето му. Не можеш да убиеш човек с кълбо дим или като му обърнеш гръб — тя сведе очи за момент, тъмните й мигли покриха очите й, а след това погледна отново. — А колкото до престъпленията, зная, че ти не можеш да си виновен за нищо.

Танцуващия ураган постави неловко едната си ръка на гърдите.

— Какво те води насам, толкова на юг, в териториите на лени ленапи? Как стигна до тук? Как ни намери?

Тя измести погледа си. Когато заговори отново, ясната увереност беше напуснала гласа й.

— Малвин пътува далече, за да търгува. Могат да се правят много пари. Траперството върви добре тук, около залива.

— Къде тогава е червенобрадият? — Танцуващия ураган погледна подигравателно през рамото й. — Ти влезе сама в селището, само с детето.

— Той… той ме остави на брега. Момчето не можеше да върви бързо. Той ще провери капаните по реката и след това ще се върне. След един-два дни, не повече.

По гласа на съпругата Рейчъл разбра, че не е много уверена.

След това настъпи неловка тишина, която даде възможност на Рейчъл да огледа и двамата. Та-уа-ни гледаше Танцуващия ураган с неподвижни черни очи. Той отмести погледа си и не посмя да погледне в очите нито една от двете жени.

Танцуващия ураган кимна и посочи спящото дете, завързано на гърба й.

— Виждам, че с трапера имате син.

Тя изчака секунда, след това се усмихна, посягайки да погали ръката на Ураган.

— Наистина имам син, но бащата на момчето си ти, велики Урагане… — тя внимателно огледа официалната мантия. — Да, неговият баща си ти, голям човек, който сега е шаман на делауерите.

Ако някой беше зашлевил Рейчъл през лицето, нямаше толкова да я заболи. Тя отвори уста да каже нещо, но от устата й не излезе нито звук. Опита се да си поеме дъх, а очите й потънаха в сълзи. Рейчъл се обърна на пети и хукна да потърси убежище в своя вигвам.

Не искаше да показва на Танцуващия ураган колко я е наранило неговото безчестие. Не искаше да се издава пред него колко глупава е била, като е повярвала на всичките му лъжи… на всичките му клетви в любов и обещания за вечно бъдеще. Рейчъл знаеше, че сред индианците многоженството беше нещо обичайно. Танцуващия ураган й беше обяснил, че през гладните години е било въпрос на оцеляване, но той също така знаеше как тя се отнася към брака. Религиозните й вярвания не й позволяваха да приеме полигамията. Той знаеше, че тя никога нямаше да се съгласи да се омъжи за него, ако знаеше, че има и друга жена. Така че той просто не й беше казал.

Снегът скърцаше под мокасините й, докато тичаше към вигвама, страхувайки се да не припадне, преди да стигне до него.

— Рейчъл, мила? — Дори извика след нея, следвайки я по петите.

Когато Рейчъл се шмугна във вигвама, сълзите й я заслепяваха. Тялото й се гърчеше от тежки хлипания и тя падна на колене, като захвърли мокрите си ръкавици и покри лицето си с длани.

— Господи, всесилни боже! Какво те измъчва толкова? — попита Дори задъхано, когато влетя вътре! — Кой е този трапер и каква е тази индианка?

— Неговата съпруга! — Рейчъл плачеше.

— Какво? — Дори коленичи до Рейчъл и дръпна ръцете, за да види лицето й и да разбере какво иска да каже. — Какво искаш да кажеш? Не мога да разбера какво говориш, Рейчъл, скъпа.

— Неговата, съпруга! — повтори тя и нова вълна сълзи заляха лицето й. — Тази… тази жена е негова съпруга!

— Чия съпруга? — попита Дори, крайно объркана.

— На У… на Ураган. Тази жена е съпруга на Ураган.

— Ооо! — Дори седна на пети в пълно вцепенение. — Сигурна ли си?

— Той самият ми каза — Рейчъл се мъчеше да овладее чувствата си. Не искаше да им се поддаде. — И детето й, детето е негово.

— Миризлив кучи син! — възкликна Дори, гледайки настрани.

Рейчъл погледна през зачервените си от сълзи очи.

— Той ме накара да се влюбя в него, Дори. Накара ме да му повярвам. Всичките тези месеци съм живяла в грях мислейки се, че той е мой съпруг. Мислех си, че на него дължа всичко, за това, което направи за мен, а аз нищо не съм му дължала. Нищо!

— Спокойно, успокой се — Дори протегна ръка и придърпа Рейчъл до себе си. — Недей да плачеш, мила Рейчъл. Ще видим каква е цялата тази работа, заклевам се в Господа ще разберем.

Тя бурно разтърси глава.

— Не искам да говоря с него. Не искам да слушам обясненията му. Той ме е мамил, проклет да е — тя погледна Дори, а гласът й бе пълен с горчивина. — Мразя го!

Точно в този момент покривалото от еленова кожа на входа се отметна и Танцуващия ураган влезе вътре.

— Рейчъл…

— Махай се! — изкрещя тя, като се препъна и посочи вратата. — Махай се оттук!

— Трябва да ме оставиш да ти обясня…

— Не ти искам никакви обяснения! Не искам да слушам лъжите ти, всемогъщи шамане! Защо не отидеш да се погрижиш за съпругата си и детето? Никога не си ми казвал, че тя ти е родила син!

Танцуващия ураган се обърна към Дори. Той стоеше с изправени рамене, които сега изглеждаха още по-широки под официалната шаманска мантия.

— Остави ни сами.

Рейчъл сграбчи ръката на Дори, преди тя да успее да помръдне към вратата.

— Никъде няма да ходи!

— Искам да поговорим насаме, съпруго моя.

Нежното му обръщение предизвика нов пристъп на ярост у Рейчъл, на каквато досега не знаеше, че е способна. Тя се завъртя наоколо, търсейки някакво оръжие, каквото и да е, за да го накара да млъкне. Най-близко до нея беше огнището, което излъчваше червена светлина от горящите въглени. С яростен вик тя грабна едно дърво, дебело колкото китката й и наполовина изгоряло, и го размаха. Червените въглени на края горяха по-ярко, а от ствола се извиваше дим.

— Махай се! — изкрещя тя и направи една крачка към него. — Махай се, преди да съм подпалила косата ти!

Инстинктивно Танцуващия ураган се отдръпна една крачка назад. Явно беше, че в този момент тя не беше на себе си. Разбираше болката й. Знаеше, че трябваше отдавна да й обясни всичко за Та-уа-ни, но никога не беше намерил подходящ момент. Сега не знаеше как ще я накара да разбере. Нравите на неговия народ се различаваха от нейните и понякога беше трудно да се изгради мост на разбирателство над тази пропаст.

— Дори, искам да поговоря с теб навън.

Рейчъл гледаше заплашително и все още държеше горящото дърво.

Дори погледна от Танцуващия ураган към Рейчъл.

— Стой мирно — каза тя на Рейчъл. — Връщам се веднага.

— Не е нужно да отиваш — настоя Рейчъл и продължи още по-бързо от преди. — Не е нужно да го правиш, ако не искаш, Дори. Ти си свободна жена. Той не те притежава. Никой не може да те притежава отново.

Дори заобиколи Рейчъл, като стъпваше предпазливо, защото не беше сигурна на какво е способна в това състояние. Когато стигна до вратата, от която Танцуващия ураган току-що беше излязъл, Дори вдигна ръце.

— Добре, скъпа. Отиде си. Сега хвърли това дърво обратно в огъня и ела на себе си, преди някой да е пострадал. Ще се върна след миг.

Дори видя как Рейчъл с нежелание хвърли цепеницата обратно в огъня и след това излезе навън в нощта.

Танцуващия ураган стоеше в сянката на вигвама, широките му рамене бяха приведени, а ръката му замислено държеше брадичката. Когато видя Дори, той вдигна очи.

— Тя не ми дава възможност да й обясня. Тя си присвои правото да говори, но на мен не ми позволява същото.

— Фуу! Никога не съм виждала Рейчъл толкова яростна като сега, казвам ти? — Дори погледна към Танцуващия ураган. — Но не мога да кажа, че няма право. Защо не си й казал, че първата ти жена е още жива?

Той погледна надолу към покритата със сняг земя. Лагерът беше утихнал, празненството беше прекъснато от пристигането на ирокезката жена. Всички бяха започнали да прибираш храната от пиршеството и да се прибират във вигвамите, за да си легнат.

— Не виждах никаква причина да й го казвам.

Дори отпусна ръката си до закръгленото си бедро.

— Не си виждал никаква причина да и кажеш, че е втора по ред съпруга, а не една-единствена, така ли?

— Рейчъл е единствената ми съпруга.

— Мислех, че си казал, че тази сладка кучка Та-уа-ни е била също твоя съпруга?

— Тя беше. Но ние се разведохме. Тя избяга с трапера Малвин преди две, зими. Така и не се върна. Аз се разведох, за да не нося повече отговорност за нея.

Дори бавно въздъхна. Тя знаеше, че индианците приемаха развода като естествена част от своя живот. Тук, сред лени ленапи, една жена можеше да се разведе със съпруга си, ако просто остави мокасините му и оръжията му пред вигвама. Но Дори знаеше също така, че Рейчъл не признава развода. Бракът за нея беше брак за цял живот. Според нея излизаше, че тя и Танцуващия ураган никога не са се женили. Най-малкото, тя беше неговата втора и следователно по-маловажна съпруга. Дори внимателно подреди мислите си, преди да заговори на Танцуващия ураган. Тя го разбираше, но ако трябваше да вземе нечия страна, тя щеше да остане вярна на Рейчъл.

— Хубави обичаи имате тук.

— Никога не съм допускал, че някога ще видя отново Та-уа-ни — отговори искрено Танцуващия ураган. — Мислех, че или е умряла, или траперът я е продал, след като й се е наситил. Червенобрадият мъж Малвин беше труден човек — нечестен и жесток, би продал душата си за злато и бутилка уиски.

— И сега той ти я връща, така ли?

— Едва ли са могли да разберат, че съм тук. Той просто я е оставил в лагера, защото е знаел, че няма да я оставят да умре от глад, нея и детето.

Дори внимателно наблюдаваше лицето му, когато зададе следващия си въпрос.

— А малкият? Той твой син ли е?

— Не съм знаел, че Та-уа-ни носи дете в себе си, когато ме напусна.

— Но малкият би могъл да е твое дете?

Той бавно повдигна глава, докато тъмните му очи срещнаха нейния поглед. Не можеше да лъже. Трябваше да признае, независимо колко много му се искаше да не е така, цялата истина.

— Ако съдим по възрастта му, би могъл.

Дори погледна към небето. Звездите тази нощ светеха ярко. Небето беше тъмно покривало, което се простираше в безкрайността, покрито с дребни бледи светлинки.

— Това оплита още повече нещата, нали? — тя стисна замислено устни. — Какво смяташ да правиш?

— Та-уа-ни нищо не е поискала от мен — в гласа му прозвуча надежда.

— Но нейният мъж я е изоставил. Тя няма къде да живее, няма мъж, който да се грижи за нея, и твърди, че детето й е и твое. Ти носиш отговорност, нали така?

— Не зная — той стисна пръстите си в юмрук.

Единственото, което знам е, че няма да загубя Рейчъл. Имам нужда от нея. Ако трябва да се преселим на запад, тя трябва да е до мен.

— Тя мисли, че си я измамил. Мога да ти кажа, че няма да е много склонна да те изслуша.

Той сложи ръката си на гърдите и се опита да се защити.

— Ако ме обича, както твърди, тази любов не може да се промени. Та-уа-ни трябва да е без значение.

Дори се намуси.

— Трябва, глупости! Какво трябва няма нищо общо с въпроса. Страхувам се, че има още много да учиш за жените.

— Аз просто ще си вляза във вигвама и ще обясня на Рейчъл, че отдавна не смятам Та-уа-ни за моя съпруга. А колкото до детето — ако жена ми беше умряла, Рейчъл нямаше да има нищо против детето от предишния ми брак.

— Няма да е толкова дяволски лесно. Веднага мога да ти го кажа. Ти си нямаш работа с обикновена жена. Виж, ако бях аз, какво ме интересува? Бедна уличница като мене е щастлива, когато някой й обръща внимание, но Рейчъл… — тя размаха пръст по посока на вигвама. — Тази жена е замесена от друго тесто, в сравнение с повечето от нас.

— Ще я накарам да разбере.

— Имам чувството, че няма да можеш да накараш госпожица Рейчъл да разбере нищо. Тя стигна твърде далече тези месеци — с твоя помощ. Няма да позволи на нито един мъж да си играе с нея. Нито дори на тебе.

Той потърка слепоочията си и изведнъж се почувства толкова уморен, че не можеше повече да разсъждава.

— Защо става така, че небесата се сгромолясват върху нас, когато най-малко очакваме? — запита той тихо едновременно себе си и Дори. — Тя беше толкова щастлива преди няколко мига. Беше се съгласила, че трябва да поведем хората и да тръгнем на запад. Беше се съгласила, че ще вървим заедно — той се замисли за момент, след това заговори пак. — Ти си жена. Кажи ми какво иска тя да направя сега? Как мога да поправя това, което се случи?

Дори потърка ръцете си една в друга, а студът проникваше през дебелото й палто и я караше да настръхва.

— Не мога да ти кажа какво да направиш, освен че трябва да изгониш тази мръсница Та-уа-ни от лагера колкото е възможно по-бързо. Ожени я за друг нахрани с нея вълците, не знам как, но трябва. И ако ме питаш мене, по-добре остави Рейчъл да премисли през нощта, преди да се опитваш да говориш с нея отново. Ако сега отидеш при нея там, нищо чудно да превърне палтото ти в пепел и прах.

— Но това е моят дом! — той посочи към вигвама. — Имам право да спя в собствената си постеля.

Дори сви рамене.

— Направи каквото искаш, но аз ти казвам, ако беше ядосана на мен, щях да я оставя първо да се охлади. Тя страда ужасно там вътре, а когато човек страда, невинаги мисли правилно.

Той затвори палтото си. Температурата спадаше бързо. Беше започнало леко да вали.

— Ще постъпя, както ми казваш и ще изчакам до зори, за да говоря с жена си — той погледна към вигвама. — Но й давам само тази нощ. Няма да търпя това неспокойство. Има толкова важни проблеми, които трябва да решавам в селището.

Дори го наблюдаваше как се отдалечава изправен към къщата на Туубан, където, предположи тя, щеше да прекара нощта. С дълга въздишка тя се обърна и се отправи към вигвама на Рейчъл, чудейки се как би могла да утеши приятелката си.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

Рейчъл седеше с кръстосани крака пред огнището във вигвама, сгушена в робата си от еленова кожа. Беше почти призори. Дори още спеше от другата страна на огнището и леко похъркваше.

Рейчъл не беше намерила покой цяла нощ и малкото часове, в които беше успяла да заспи, бяха разкъсани, изпълнени с черни, яростни кошмари. Тя потръпна и хвърли един малък пън в тлеещите въглени в краката си. Огънят пукаше и хвърляше искри, а пламъците подскачаха, за да близнат сухото дърво.

Погледът й се плъзна към коженото покривало на вратата. Знаеше, че Танцуващия ураган ще дойде. Изненадваше се само защо го няма още.

Рейчъл знаеше, че никога не беше изпитвала такава горчивина, такава ярост и такава болка едновременно. Танцуващия ураган я беше измамил — изневерил на нея и на нейната любов към него, — като не й беше казал, че предишната му съпруга е още жива. Бракът й с Ураган е бил една лъжа. Не е можел да се ожени за нея, след като през цялото време е бил женен за Та-уа-ни!

Най-лошото нещо беше, че Рейчъл се чувстваше глупаво. Не трябваше да му доверява любовта си. В края на краищата той беше мъж. Няма значение дали цветът на кожата е червен, бял или зелен, мъжът си оставаше същество, на което не може да се вярва и тя го знаеше. Не се ли беше поучила от Гифърд?

Разбира се, Танцуващия ураган изглеждаше друг. Само колко много месеци беше успял да я заблуди! През пялото това време тя си беше мислила, че той наистина я обича. Бяха толкова щастливи! Но той не я обичаше, не можеше да я обича. Никой не би постъпил така с човек, когото обича.

Рейчъл чу шум от стъпки, които скърцаха по снега пред вигвама и инстинктивно придърпа робата си към тялото. Кожата на входа помръдна и Танцуващия ураган пристъпи вътре.

В същия момент Дори се размърда и погледна от постелята си, като търкаше сънено очи. Забелязвайки Танцуващия ураган, който стоеше насред вигвама, тя подскочи и си взе нощницата.

— Не е нужно да си ходиш — каза Рейчъл, без да обръща внимание на Танцуващия ураган.

Разбира се, че ще си отида като всяка сутрин отговори Дори, заобикаляйки огнището. — Вие двамата си поговорете, а аз ще намина малко по-късно да проверя какво става, Рейчъл, мила.

Рейчъл се почувства изоставена, когато чу как Дори се измъкна през вратата и след това как се отдалечават стъпките й в снега.

След като Дори си замина, Танцуващия ураган продължаваше да стои близо до входа, без да е казал нито дума.

Рейчъл дълго не поглеждаше към него. Чувстваше как черните му очи я пронизват и си пое дълбок дъх. Искаше да е сигурна, че е овладяла емоциите си, преди да заговори. Не искаше да плаче и да се унижава. Докато живееше сред индианците тези месеци, беше се научила поне какво означава чувството за достойнство и чест. Предпочиташе Дори да беше останала — когато приятелката й беше до нея, се чувстваше по-силна.

Танцуващия ураган пръв наруши крехката тишина. Той се приближи и приклекна до нея с поглед в огъня.

— Ръцете ми страдаха без теб тази нощ — каза той толкова тихо, че тя не беше сигурна, дали изобщо е проговорил. Той я гледаше и тя беше принудена да обърне главата си към него, за да го вижда. — Готов съм да направя всичко, за да проправя това, което се случи — той спря за момент. — Не съм подозирал, че това ще те нарани толкова много, иначе щях да ти разкажа всичко.

Рейчъл изви горната си устна в невярваща усмивка.

— Не си подозирал, че ще страдам от факта, че имаш още една съпруга!

— Казах ти, но ти не слушаш какво ти говоря — той докосна ухото си. — Тя беше моя съпруга някога. Вече не ми е.

— Така значи — тя погледна отново към огъня.

Дори сега, когато сърцето я болеше толкова много, че предизвикваше болки в целия й гръден кош, тя изпита съжаление към него. Той беше толкова дяволски красив. Срамуваше се да признае, че го желае, дори сега, в този миг. Дори след всичко, което й беше причинил.

— Сигурна съм, че каза, че е умряла.

Той вдигна бронзовия си пръст.

— Никога не съм казвал, че е умряла. Казах ти, че я няма.

Рейчъл се обърна към него с цялата си ярост и замахна към обвинителния му пръст.

— Ти ме накара да повярвам, че е умряла, като през цялото време си знаел, че тя е жива!

Той кръстоса ръце пред гърдите си и кимна в знак на съгласие.

— Направих го и съжалявам за това. Трябваше да ти кажа, че Та-уа-ни е жива.

— Защо не го направи?

Във въздуха увисна тишината, докато той обмисляше отговора си.

— Защото ти нямаше да се ожениш за мене или, може би, нямаше истински да се обречеш на мене — един черен кичур коса падна на лицето му и се разпиля върху бузата му. — Ако ти бях казал за първата си жена, можеше никога да не се влюбиш в мене.

Рейчъл трудно можеше вече да устои на този топъл, изпълнен с разкаяние глас. Би предпочела да й викаше, дори да я удари. С това можеше да се справи. Но този негов тон накара част от нея да пожелае да протегне ръка към него и да докосне неговата твърда бронзова десница. Част от нея искаше с целувки да премахне болезнените бразди по лицето му, които издаваха страдание, и да му каже, че все още го обича.

Тя разбира се знаеше, че все още го обича, независимо, колко много искаше да не го обича. Но това не променяше нищо. Тя нямаше намерение да бъде втора съпруга. Чувствайки се по-топло, Рейчъл разхлаби робата си.

— Когато дойде пролетта, някой ще ме изпрати до Анаполис, а оттам ще мога сама да се оправя до Филаделфия. Можеш спокойно да живееш с жена си и детето си. Няма да застана между вас.

Ураган се изправи внезапно.

— Ти си моя жена. Никъде няма да ходиш!

Тя отметна робата си от раменете и скочи.

— Тя казва, че тя е твоята жена. И ти казваш, че ти е жена.

— Аз казах, че тя беше моя жена. Ние сме разведени. Казах ти веднъж, преди много време, че ние индианците се развеждаме. Знам, че това не е обичайно, но се случва. Защо не можеш да приемеш, че една грешка може да се поправи?

— Веднъж щом се ожениш, жениш се за цял живот. Тя е твоята истинска съпруга.

— Защо трябва един мъж да бъде наказан до края на дните си за грешката, която е направил, преценявайки друг човек? Защо една жена трябва да е принудена да се ожени за мъж, който е груб с нея?

— Ти си бил груб с нея? Наранил си я?

— Не исках тя да спи с брат ми, с приятелите ми, с всеки трапер и войник, който минаваше през нашия лагер и й предлагаше дрънкулки срещу плътта й — тъмните му очи я гледаха внимателно. — Ако се беше омъжила за страхливеца Гифърд и той те биеше, не смяташ ли, че трябваше да имаш правото да не бъдеш повече негова жена?

Колко жени познаваше Рейчъл в Англия, които не бяха щастливи в брака си? Твърде много, за да може да ги преброи. Някои жени ги биеха или ги държаха заключени в изоставени имения в провинцията, или ги нагрубяваха с думи, но на повечето просто не им обръщаха внимание, което изглеждаше може би дори още по-лошо. Какво щеше да стане, ако се беше омъжила за Гифърд? Ами ако беше започнал да я бие? Нямаше ли наистина да иска да има правото да се разведе с него? Може би щеше да го поиска, но това не можеше да стане във Филаделфия.

— Защо не ми отговаряш? — предизвикателно попита Танцуващия ураган.

Долната й устна потръпна. Индианският начин на мислене изглеждаше логичен. Имаше смисъл в това, което говореше Ураган. Но той винаги успяваше да я накара да гледа на нещата с неговите очи. Тя усети как очите й се изпълват със сълзи и отмести погледа си.

— Но онова малко момченце е твое. Ти трябва да си с него. Трябва да се помириш със съпругата си и да бъдеш баща на сина си.

— Аз дори не зная, дали наистина е мой син. Та-уа-ни не е поискала нищо от мене. Нейният мъж я е изоставил. Сигурен съм, че търси само покрив и храна за детето.

Тя го погледна отново, изучавайки го.

— Значи, тя остава в селището. Ти ще трябва да се грижиш за нея. Тя няма никаква друга защита.

— Ще я оженя за мъж от друго селище.

— А какво ще стане със сина ти? — попита Рейчъл. — И него ли си готов да дадеш на друг човек да го гледа, след като аз не съм в състояние да ти родя дете?

— При индианците детето принадлежи на майка си. Аз нямам никакви права над детето, дори и да е мое, освен ако майката сама не го предложи.

Тя избърса една сълза, която щеше да се спусне по бузата й. Когато заговори отново, гласът й беше напрегнат.

— Чувствам се толкова измамена и предадена, Урагане. Бил си нечестен с мене. Не мога да престана да си задавам въпроса на какви други полуистини съм била достатъчно наивна да повярвам.

Той хвана ръката й и целуна дланта й.

— Няма нищо друго. Заклевам се в тази земя.

Беше толкова приятно да усеща топлите му устни до ръката си… Тя се дръпна.

— Не мога да мисля — тя докосна слепоочията си. — Толкова съм уморена, не мога да мисля. Знаех, че някога си бил женен, но беше толкова различно. Тогава в моите мисли тя беше мъртва.

Тя го погледна и отпусна вяло ръце.

— Но сега как мога да се конкурирам с нея? Дори ако приема тази глупост за предишен брак — сегашен развод, което ми е толкова чуждо, как мога да се състезавам е нея? Тя е толкова красива. Тя ти е родила син — нещо, което аз изглежда няма да мога да направя.

— Обичам те — каза той просто. — Не обичам Та-уа-ни Никога не съм я обичал. А колкото до нашето дете, казвал съм ти, че го виждам в бъдещето. И дори и да нямам дете, аз ще те обичам все така и ще те желая все така.

— Не искам да говорим за това повече, не сега.

Тя поклати глава. Главата й беше объркана от всякакви мисли. Беше толкова смутена от всичко, което беше изживяла и помислила.

— Искам да си вървиш — прошепна тя. — Веднага.

— Това е моят дом — внезапно той стана раздразнителен. — Дадох ти цяла нощ да помислиш, съпруго моя, но вече е време да разрешим въпроса и да продължим с нашите планове. Аз и ти трябва много неща да обмислим, ако ще поведем хората на запад, когато започнат пролетните дъждове.

— О, не — тя размаха ръце. — Няма да е толкова просто. Ти не можеш просто да кажеш съжалявам и с това да се приключи. Ти ме излъга, Урагане. Ти изневери на моето доверие в теб и в твоята любов към мен! — тя посегна към кожената си роба. — Не съм сигурна дали бих могла да бъда твоя съпруга, след като знам това.

— Упорита си, Рейчъл. Можеш да изпитваш яд към мене. Можеш да изгориш кожата ми, можеш да ме отблъснеш в постелята, но не можеш да разрушиш заради Та-уа-ни всичко това, което изживяхме заедно през тези месеци.

— Аз не мога? — тя наметна робата си върху раменете. — Аз не мога да захвърля всичкото това, така ли? Значи вината е моя? — тя грабна кошницата с нещата за шев близо до вратата. — Точно като истински мъж! Объркваш всичко и след това се държиш така, като че ли цялата вина е моя!

— Рейчъл, мила, аз не исках да кажа това…

— Ако не излезеш оттук, тогава аз ще напусна. Това е мое право, нали? Ако наистина съм твоя съпруга, а не пленница, то имам правото да те напусна.

Рейчъл видя как той свива пръсти в юмруци. Той се ядосваше все повече, но на нея й беше безразлично. Както и да побеснееше той, тя беше още по-бясна!

— Сред индианците от лени ленапи имаш това право като моя съпруга.

Тя отмести кожата на вратата.

— Тогава упражнявам това си право, съпруже! Можеш да вървиш по дяволите! — Рейчъл се измъкна през вратата, здраво стиснала в ръка кошницата с шевните си принадлежности, и закрачи през лагера.

Другите жители бяха започнали да стават. Няколко души погледнаха да разберат откъде идва тази семейна кавга, но след това сдържано се обръщаха.

Рейчъл крачеше с премерена крачка през центъра на лагера и се отправи към вигвама на Звездна светлина и Шаакан. Това беше първото място, за което се сети — първото място, където щеше да намери утеха. Тя извика Звездна светлина, почака за отговор, след това влезе в дома на по-възрастната двойка, но в последния момент забеляза Та-уа-ни, която се беше запътила към вигвама на Танцуващия ураган с вързопа си дрехи в ръка и бебето на гърба.

Танцуващия ураган се обърна крайно изненадан, че Рейчъл се връща толкова скоро. Въпреки че не беше свикнал да ругае като англичаните, от устата му се изплъзна една непристойна дума, когато видя Та-уа-ни.

Танцуващия ураган я наблюдаваше, докато поставяше вързопа с дрехи на земята и сваляше детето от гърба си. Тя го освободи и го остави на земята. След това махна горната си дреха и я окачи до вратата, бръкна в багажа си и извади малък пакет с царевична каша. Докато бързаше към огнището, не го поглеждаше, а главата и беше наведена в покорна поза. Когато заговори, тя каза на езика на ирокезите:

— Сутрин е и нищо не си сложил в стомаха си, съпруже. Остави на мен, недостойната жена, да те нахрани.

Сега, когато беше свикнал с езика на алгонките, слово, то на Седемте народа му прозвучаха странно.

— Не съм гладен. Кажи ми защо дойде, Та-уа-ни. Защо не готвиш вече на червенобрадия — мъжът, заради когото ме изостави?

Тя вирна малкия си нос…

— Той беше лош човек. Той не беше мой съпруг. Каза ми, че ще се ожени за мен, но не го направи. Ти си съпругът на Та-уа-ни. Аз не се държах като добра съпруга, но се върнах, за да поправя грешката. Ще бъда добра съпруга, от сега нататък. Научих тежък урок, но добре го научих.

— Аз се разведох с теб, когато ти ме напусна с трапера — той гледаше с невярващи очи, докато тя продължи да бърка царевичната каша с малко вода в една каменна, купа, която намери до огнището. Това беше любимият съд на Рейчъл, с нарисувани чайки върху него. — Ти каза, че искаш да се разведем. Каза, че би искала да видиш лицето ми отново едва след смъртта.

Тя повдигна нежните си рамене.

— Аз съм една глупава жена, която е наранила силно своя мъж. Ще изкупя вината си — тя извади царевична питка и я постави на камъка за готвене, който се беше — нагрял от огъня. — Ще изпека този царевичен хляб, ще изчистя дивеча — тя го погледна през миглите си. — Ще доставя удоволствие на мъжа си в спалната постеля. Ще му се отплатя двойно за начина, по който съм го наранила.

— Аз имам друга жена.

— Бялата курва ли?

Ръката му изпита желание да удари Та-уа-ни. Някога я мислеше за най-красивата жена в своя живот, но сега злото й сърце засенчваше красотата, която някога беше открил в нея. Сега той я виждаше само като хитра жена.

— Не говори за Рейчъл по този начин или ще ме принудиш да те ударя! — каза той със стиснати зъби. — Сега тя е моя съпруга. Ти се отказа от тази чест в деня, в който ме напусна с червенобрадия.

Та-уа-ни сведе очи и предприе друг ход.

— Ако нищо не може да се направи с бялата жена, няма да ти преча да си имаш и втора жена. Мога да я използвам да ми помага в кухнята и за детето.

За първи път Танцуващия ураган си позволи мислите му да го отведат към малкото момче, което седеше тихо до вратата, точно на същото място, където го беше оставила майка му. Двегодишното момче си играеше с връзките на мокасините. Танцуващия ураган потърси нещо, по което да познае, дали детето е негово, но не откри никаква прилика. То беше един мъжки вариант на Та-уа-ни и с нищо не подсказваше кой може да е бащата.

— Ти вече не си моя жена, Та-уа-ни. Ти изневери на нашия обет и аз те освободих от твоето задължение като моя съпруга. Трябва да напуснеш селището. Ще ти дам храна и хора, които ще те придружат. Ти не си желана тук.

— Ще ме оставиш да замина и да ти взема сина?

— Не съм сигурен, че той е мой. Би могъл да бъде дете на всеки. Ти си доста свободна в отношенията, които трябваше да са само мои.

— Той е твой — тя обърна царевичните питки, които хубаво се препичаха. Вигвамът миришеше леко на печен царевичен хляб. — Нямам къде да отида. Траперът ме изостави.

— Не можеш да останеш тук, Та-уа-ни! Веднъж вече почти разруши живота ми. Няма да ти позволя да го направиш отново! — той крещеше на ирокезки, а думите омърсяваха дъха му.

Тя се изправи.

— А какво ще стане със сина ти? Искаш ли да го видиш как умира от глад в гората? Искаш ли да го видиш как умира от студ или го изяждат вълците?

Малкото момче погледна Танцуващия ураган в този момент и плесна с пълничките си ръчички — устните му се усмихваха и образуваха трапчинки в кръглите му бузки.

Той беше хубаво дете. Ураган си помисли за детето, за което копнееха с Рейчъл.

— Как се казва? — нямаше намерение да разпитва Та-уа-ни за детето. Не искаше да си позволи никаква опасност да се привърже към него. Та-уа-ни беше лъжкиня. Детето най-вероятно не беше негово.

— Викам му Ла-уе-рас — голямата гръмотевица на своя баща ураган.

— Той е добре възпитан.

— Той е палаво дете и има нужда да бъде наказван — тя дори не погледна към сина си. — Има нужда от баща, който да го научи как се става мъж.

Ураган поклати глава.

— Трябва да се махнеш от моя дом, Та-уа-ни. Върви си веднага.

Тя го погледна от мястото, където беше коленичила до огъня.

— Нямам къде да отида. Червенобрадия каза, че ще ме убие, мен и детето ми, ако ме срещне отново. Не мога да пътувам през зимата с това малко дете. Нямам къде да прибера сина си от студа, освен в твоето жилище, Урагане. Такъв велик шаман като тебе не може да изхвърли едно дете в снега в ден като днешния.

— Ти не знаеше, че аз съм тук, Та-уа-ни. Беше чиста случайност, че попадна на мен. Ти не ме искаш. Ако не бях тук, на моето място щеше да бъде друг мъж, който щеше да те прибере и да те нахрани — той премести погледа си встрани и след това отново към нея, а черните му очи я пронизваха. — Ще ти дам храна и след това трябва да си тръгнеш оттук.

Тя постави две царевични питки върху дървения поднос и го постави пред него.

— Не ме е довела случайността тук, а съдбата, мой мили съпруже. Хайде, ела да ядеш, преди да изстине.

Какво им става на жените днес, помисли си Танцуващия ураган. Не ме ли чуват какво им говоря?

Но какво можеше наистина да направи, ако траперът я беше изоставил? Не можеше да остави детето да умре от глад или да замръзне от студ, защото нямаше кой да се грижи за него. Дори ако съществуваше и най-малката вероятност то да е негово дете, той не можеше да гледа неговото нещастие. А дори и детето да не беше негово, той имаше морална отговорност към всяка божа рожба.

Танцуващия ураган грабна зимното си палто и го хвърли ядосано върху раменете си. Не обичаше да го принуждават да прави каквото и да било. Като че ли проблемите му с Рейчъл, която толкова му се сърдеше, не бяха достатъчно сериозни, върху плещите му лежаха и новите тежки отговорности на шаман, а сега беше принуден да се погрижи за подслона и прехраната на Та-уа-ни и нейното дете.

Не можеше да остане повече там. Той почти се засмя иронично на факта, че вчера сутринта правиха любов с Рейчъл тук под уютния покрив на техния вигвам, а тази сутрин той вече не беше техен. Той грабна лъка си ядосан и отчаян.

— Къде отиваш? Още не си ял — възпротиви се Та-уа-ни и стана на крака.

Малкото момче се разхленчи и протегна ръце към нея, но тя го тупна, погълната единствено от излизането на Танцуващия ураган.

— Нахрани детето — нареди й той. — В кошниците има храна и други неща. Използвай каквото можеш — той преметна лъка си през рамо и се отправи към вратата. — Засега можеш да спиш тук. Аз ще отида другаде.

Тя го хвана за ръката.

— Не е нужно да напускаш собствения си дом. Ако бялата жена те е напуснала, ще имаш нужда от жена, която да се грижи за теб — тя погали с длан ръката му с престорен свян, а гласът й беше медено сладникав. — Остави ме да се грижа за теб. Зная какво обичаш — сексуалният й намек беше очевиден. — Не е минало толкова време и аз си спомням всичко. Спомням си как обичаш да те докосвам.

Тя плъзна ръката си към издатината под препаската му и когато го хвана, Танцуващия ураган се отдръпна, отвратен от нейния опит да го подкупи с тялото си.

Заобиколи момченцето и излезе бързо през вратата.

— Само не ми препречвай пътя, Та-уа-ни — извика той през рамо. — Или ще съм принуден да те убия!

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

Рейчъл вдигна една малка кошница с дрехи и я хвана под мишница. Помаха на Звездна светлина, която шиеше близо до топлината на огнището ново шаманско наметало за Танцуващия ураган, и излезе от вигвама.

Реши да се възползва от мекия зимен ден и да изпере двете мъжки ризи, които Звездна светлина й беше дала. Когато видя кройката на муселиновите дрехи, Рейчъл разбра, че са стари, но все още в добро състояние и реши, че ще бъдат много удобни, ако ги носеше препасани с колан върху тесните кожени панталони. Широкият колан с мъниста, който й направи едва от жените от лени ленапи, не само че беше модерен, но, също като другите им дрехи, много практичен.

Рейчъл се засмя при мисълта, че трябва да носи мъжка риза и панталон, при това индиански, но така просто беше по-разумно. Чувстваше се много по-удобно и топло с панталоните и муселиновата риза, отколкото в неудобните широки вълнени поли, които някога носеше през зимата. Индианските дрехи бяха практични и улесняваха Рейчъл в ежедневните й задължения.

Докато живееше при възрастното семейство на Шаакан и Звездна светлина, тя им помагаше и ги отменяше в много от всекидневните им домашни грижи. Те бяха много доволни, че се оставят на грижите на снаха си и стояха на топло във вигвама си, а не излагаха крехките си, стари кости на режещия зимен вятър.

Грижите за Шаакан и Звездна светлина и домакинската работа поглъщаха изцяло времето на Рейчъл, за което тя беше много благодарна. Така й оставаше по-малко време да мисли за Танцуващия ураган… по-малко време да се занимава с чувствата си. Всъщност не знаеше какво усеща. В един миг й се искаше да напусне лагера и да се върне във Филаделфия сама, в следващия — да се хвърли в ръцете му и да му прости. Въпреки че му беше ужасно сърдита, трябваше да признае, поне пред себе си, че й липсваха ласките му. Липсваше й неговото присъствие… тънкото му чувство за хумор, чувството му за дълг към майчиния му народ… предаността му към нея.

Бяха минали само две седмици откакто Та-уа-ни се появи в стана и разби новия живот, който Рейчъл смяташе за толкова сигурен, но на нея й се струваше, че е минала цяла вечност. Траперът на Та-уа-ни ту идваше, ту си отиваше и беше превърнал селището в кратка спирка по ловните си пътища, но вниманието на младата жена беше обърнато изцяло към Танцуващия ураган, а не към червенобрадия Малвин.

След като Та-уа-ни се премести във вигвама на Рейчъл и Ураган, той се изнесе и се настани при Туубан. Разбира се, Рейчъл беше доволна, че Ураган не остана заедно с Та-уа-ни, но това не намаляваше вината му.

Ураган направи няколко опита да се сдобри с Рейчъл, но тя не искаше и да чуе извиненията му. Той дълбоко я беше наранил и тя се чувстваше уплашена и объркана. Животът сред лени ленапи й харесваше. Тя наистина не искаше да се върне нито към стария си начин на живот във Филаделфия, нито към човека, с когото беше там. Обичаше Ураган, но не знаеше как да се справи с него и с разрива, който настъпи между тях. Само преди два дена той ужасно се ядоса, когато я покани да вечеря с него и Туубан, а тя му отказа. Той не можеше да разбере защо тя се чувства толкова оскърбена от заблудата, в която неволно я беше въвел. Смяташе, че се държи неразумно. Ядосваше се, че му се сърди точно сега, когато трябваше да реши съдбата на народа на майка си, който вече беше и негов народа и я упрекваше за това.

Рейчъл му намекна, че просто има малко нужда да поживее без него. Освен това му даде да разбере, че не може да очаква никаква близост с нея, докато не приключи историята с Та-уа-ни. Щом Ураган се е разделил с нея и щом Рейчъл е истинската му съпруга, за едната от тях нямаше място в стана. Рейчъл ненавиждаше тази жена, не само заради отношенията й с Ураган, а и заради самата й личност.

Та-уа-ни беше свикнала само да взема. Тя говореше нежно, с мек глас и така печелеше симпатиите на хората от племето, за да си осигури доверието им или някаква изгода. На всеки, който говореше с нея, тя даваше да се разбере, че Танцуващия ураган винаги й е принадлежал, преди да се появи тази бяла уличница и че именно тя, а не Та-уа-ни ще напусне селището. Освен това тя беше и лоша майка. Оставяше малкото си момченце да плаче във вигвама, докато тя ходеше на гости. Когато го извеждаше, беше нетърпелива и груба с него. Викаше му, влачеше го след себе си в снега и го караше да върви по-бързо с малките си крачета. Та-уа-ни сякаш не изпитваше обич към детето и не притежаваше инстинкта, който Рейчъл смяташе, че е присъщ на всички майки.

Рейчъл хвана по-здраво коша под мишницата си и се запъти към реката, където щеше да изпере дрехите. Въпреки че слънцето топлеше лицето й, беше благодарна, че е с кожух от заешка кожа. Сутрешният въздух щипеше страните й, а дъхът й образува мразовита пара около главата, когато отвори уста, за да поздрави една приятелка.

— Добро утро — поздрави Веселия паяк. Тя носеше на гърба си бебе, привързано за дъска, а за ръка водеше едно двегодишно дете, което беше така увито с кожи, че едвам ходеше.

— Добро утро — отговори Рейчъл на алгонк и се усмихна. Веселия паяк беше дружелюбна и много отзивчива към Рейчъл, когато пристигна в лагера. Тя беше една от индианките, която Рейчъл смяташе за истинска приятелка.

— На реката ли отиваш? — Веселия паяк се спря. Дъщеря й продължи да върви, като наблюдаваше следата от пръчката, която влачеше по снега.

— Отивам да пера — ако имаш нещо и ти, ще се радвам да ти помогна. Няма смисъл и на двете да ни измръзват ръцете — Рейчъл се разсмя. С крайчеца на окото си видя Та-уа-ни да мъкне малкия си син след себе си. Рейчъл не й обърна внимание, а продължи да слуша какво казва Веселия, паяк.

— … благодаря ти за предложението, Рейчъл, приятелко, но рано тази сутрин изпратих мъжа ми да изпере. Надявам се вече да не ми мрънка преди закуска.

Двете жени се разсмяха на шегата и Веселия паяк извика на дъщеря си да я почака. Тя посочи с глава вигвама, в които живееше Дори.

— Е, реши ли твоята приятелка за кой от двамата ще се ожени?

Рейчъл се засмя.

— Не, доколкото знам.

Веселия паяк кимна.

— И на мен щеше да ми е трудно да избера, ако бях на нейното място — тя погледна, за да провери къде е детето й. Малкото момиченце, Кийску, галеше едно куче близо до вигвама на леля си. — И двамата ще й осигурят добър живот. Всеки един от тях ми харесва, но по различни причини.

— Същото казва и Дори. Затова й е трудно да реши. Харесва ги и двамата и мисли, че би могла да ги обикне, само и трябва малко време.

— От една страна й завиждам, че двама чудесни мъже искат ръката й, но от друга ми е мъчно за нея. Изборът на съпруг е трудна задача за всяка жена.

— Тогава човек вижда хубавата страна на уговорените бракове.

Веселия паяк се намръщи.

— Не, уредените бракове са много лесни. Мъжът и жената нямат никакъв избор. Никога не се чувстват отговорни един към друг, защото не са направили сами избора си.

Рейчъл кимна в знак на съгласие.

— Е, тази жена трябва да върви — тя погледна в посоката, в която беше тръгнала дъщеря й. Детето беше оставило кучето и не се виждаше наоколо. — Кийску! Мама нали ти каза да я чакаш? — Веселият паяк махна за довиждане на Рейчъл и побърза да настигне детето.

Рейчъл едва беше изминала няколко метра, когато Танцуващия ураган подаде глава от вигвама на Туубан. Той не очакваше да я види. Беше още необлечен, но я повика. Гърдите и краката му бяха голи.

— Почакай, Рейчъл.

Преди малко, когато видя Та-уа-ни, ужасно се ядоса. Знаеше, че сега не бива да пренася гнева си върху Танцуващия ураган, но не можа да се сдържи.

— По-късно. Сега съм заета.

Той пристъпи в снега с босите си крака и потърка ръце.

— Ей сега ще се облека — извика й той на английски докато тя се отдалечаваше.

— По-късно — повтори тя на алгонк.

Той ядосано се върна обратно във вигвама и пусна тежката кожена завеса толкова рязко, че тя изплющя.

Рейчъл продължи към реката. Близо до брега откри дупка в леда, направена тази сутрин, така че не трябваше да го чупи. Реката Метуксик беше много странна. На някои места ледът беше метър и половина дебел, но малко по-настрани можеше да е тънък като хартия.

Рейчъл се наведе и свали ръкавиците си. Взе една риза, потопи я в леденостудената вода и започна бързо да я търка. Водата беше толкова студена, че много скоро ръцете й станаха безчувствени към режещия студ.

Точно когато Рейчъл започна втората риза, чу смях. Вдигна глава и видя как малкото момченце на Та-уа-ни мина по леда върху реката. То пляскаше с ръце, смееше се и гонеше едно перо, носено от вятъра. Майката на детето не се виждаше наоколо.

— Маата! — извика, без да иска Рейчъл. — Маата илоишит! Ледът е опасен!

Детето спря и погледна по посока на гласа. Когато зърна Рейчъл, то невинно се засмя. Перото отново полетя и привлече вниманието му и то се затича, протегнало ръцете си с нахлузени ръкавички и се опитваше да го улови.

Рейчъл пусна мократа риза в снега, изправи се и се огледа. Наоколо нямаше никой. Тя отново погледна детето, което все повече се отдалечаваше към средата на реката, където ледът беше най-тънък.

— Маата! — пак извика тя и размаха ръце.

Детето отново спря, червените му като ябълки бузки се разтегнаха в широка усмивка.

Рейчъл заобиколи дупката и внимателно стъпи върху заледената повърхност на реката.

Тя протегна ръце към момченцето.

— Буумска — каза настоятелно тя. — Ела при Рейчъл.

То се обърна към нея.

— Точно така — Рейчъл се усмихна и то също й се усмихна. Тя направи една крачка и то също направи крачка.

— Добре, добре — извика тя. — Хайде, ела при Рейчъл като добро момче и аз ще ти намеря ново перо, по-хубаво от това. — Тя направи още една крачка и ледът изпращя под нея. Разтвори крака и наведе тялото си по-близо до леда, за да разпредели тежестта си, както я беше учил Ураган.

Момченцето спря и клекна, подражавайки на нейните движения.

— Маата! Не — извика тя и пак протегна ръка към него. Ледът отново изпращя и една зигзагообразна цепнатина се очерта около нея. Нямаше да може да стигне до него. Трябваше да накара детето да дойде при нея.

— Ела при Рейчъл!

След миг колебание то се разсмя, запляска с ръкавички и отново тръгна към нея.

— Точно така, точно така — тя полека го насърчаваше. — Ела при Рейчъл и аз ще ти дам подарък. — Още няколко стъпки и тя щеше да успее да го хване…

Момченцето още два пъти се спря и после тръгна, но накрая Рейчъл вече можеше да го стигне. Тя протегна ръце и го сграбчи. То уви ръце около врата й и здраво я стисна. Усмихваше се, докато тя бавно се върна до безопасния бряг.

Когато Рейчъл усети под високите си мокасини твърдата повърхност на заснежената земя, шумно си пое дъх на облекчение. Силно прегърна момченцето и напълно забрави, че то беше дете на съперницата й, а също така, че може би е рожба на първия брак на мъжа й. За нея то беше преди всичко едно дребосъче, което тя спаси от надвисналата опасност.

Рейчъл го вдигна високо над главата си и то изпищя от удоволствие. Тя му се усмихна. Радваше се, че е в безопасност, независимо чие дете беше.

— Как се казваш? — попита го тя нежно. — Кажи на Рейчъл как се казваш и защо си самичък. Къде е мама?

Той си играеше с пухкавата заешка кожа на шапката й, духаше пуха и се смееше.

Рейчъл го обгърна с ръце, уви крачетата му около кръста си, така че да може да привлече вниманието му. Тя докосна гърдите си.

— Рейчъл. Аз съм Рейчъл — тя потупа и него. — Как казваш, ти?

— Ейчъл — каза той.

Тя се разсмя.

— Рейчъл, точно така. Какво умно момченце! — тя го докосна. — А ти как се казваш? Как се казва моето умно, храбро момченце?

То се потупа по гърдите с юмруче, както би направил голям човек.

— Ка-уе-рас!

— Ка-уе-рас. Много ми харесва това име — тя го премести върху хълбока си. — Хайде да идем и да намерим мама, Ка-уе-рас. Тя сигурно те търси. Не трябва да бягаш, защото на мама ще й бъде мъчно — Рейчъл говореше на детето на алгонк, въпреки че то не разбираше езика. Но това нямаше значение.

С детето на ръце тя отиде да вземе прането си и го сложи в коша. Пръстите и бяха толкова изтръпнали от студа, че й беше доста трудно да си сложи ръкавиците, без да изпуска момченцето, но все пак успя.

С детето на единия хълбок и коша с мокрото пране на другия, Рейчъл тръгна по пътеката към селището. Докато вървеше, тя показа на Ка-уе-рас една птица, а после и един заек, който скачаше из преспите сняг. Каза му как се казват животните на алгонк и той се опита да повтори думите, от което и двамата избухнаха в смях.

Когато Рейчъл стигна селището, тя остави коша си във вигвама на Звездна светлина и Шаакан и тръгна към този, в който бяха живели толкова щастливо, откакто дойдоха в стана на лени ленапи. Като стигна до него, се опита да остави детето само да влезе вътре, без самата тя да се среща с Та-уа-ни, но то не искаше да пусне Рейчъл. Стисна ръчички около врата й и започна да хленчи, когато тя се опита да го свали.

Накрая, с въздишка на раздразнение, Рейчъл извика първата съпруга на мъжа си. Когато Та-уа-ни не отвърна и на второто повикване, Рейчъл дръпна кожената завеса и видя, че вътре няма никой.

— Майка ти сигурно е отишла да те търси, Ка-уе-рас. Няма я тук.

Рейчъл чу женски писък, обърна се и видя, че Та-уа-ни тича към нея и вика нещо на ирокезки.

Рейчъл стисна зъби. Жената плещеше, че Рейчъл е откраднала детето й.

— Не съм го откраднала, празноглава глупачке! — извика й Рейчъл на английски. — Намерих го на реката, върху леда. Как не те е срам, трябва по-добре да си отваряш очите. Детето можеше да се удави!

Та-уа-ни посегна към Рейчъл, за да вземе сина си. Ка-уе-рас се дръпна и се прилепи към Рейчъл.

Сълзи на гняв напираха у Рейчъл. Каква майка беше Та-уа-ни, че двегодишното й момченце не искаше да иде при нея. Понеже детето не искаше да се пусне, Та-уа-ни го сграбчи и го издърпа от ръцете на Рейчъл, като продължи да вика пронизително.

— Ти си виновна за това, което стана. Той е само на две години — Рейчъл вдигна заплашително пръст. — Само да си го докоснала, кълна се във великия Уишимото — ръката й хвана дръжката на ножа, който беше окачен на колана, ще те разпоря!

Та-уа-ни грабна ревящото дете, шмугна се покрай нея и влезе във вигвама, който преди две седмици беше домът на Рейчъл.

Рейчъл остана с наведена глава, опитваше се да си поеме дъх и да се успокои. Когато вдигна поглед, видя Танцуващия ураган, застанал пред нея, а на лицето му грееше най-широката усмивка, която беше виждала на устните му от две седмици насам.

Усмивката му беше заразителна.

— Какво толкова смешно има? — попита тя, почти щастлива, че го вижда.

— Като фурия си. Никога не съм виждал такъв гняв. Та ти на мен не си била толкова сърдита.

Тя сложи ръката си на хълбока. Лицето му беше изпито и той изглеждаше уморен. Тя не изпита удоволствие, когато разбра, че и неговите нощи са безсънни като нейните.

— Детето беше по средата на реката и гонеше едно перо. Та то е почти бебе, Ураган! Тя трябва да го следи къде отива. Ледът можеше да се пропука и течението да го отнесе, а тя нямаше дори да разбере какво е станало с него.

Ураган смъкна кожената си ръкавица и посегна да погали по бузата с върха на пръстите си.

— Ти си смела жена, щом премина по леда, за да спасиш детето на друга… детето на твоята съперница.

Тя сви рамене, леко объркана.

— Не са много тези, които биха направили това продължи той с нисък, галещ глас. — Не знам дали аз бих го направил.

— Разбира се, че щеше. — Погледите им се срещнаха. — Детето не е отговорно за майка си… за родителите си — добави тихо тя.

Той галеше меката кожа на страните й, пръстите му докоснаха устните й.

— Много ми липсва погледът на небесносините ти очи моя Рейчъл.

Тя преглътна и се почувства леко замаяна. Толкова хубаво и беше да я докосва. Боже, толкова ми липсва.

— Ела довечера във вигвама на Туубан да вечеряш с мен. Искам да обсъдя с тебе нещо.

Тя сложи ръката си върху неговата.

— Още не съм готова да разговаряме за нас, Ураган — каза тя полека.

Той поклати глава, свали ръката си, но вплете пръсти в нейните и ги стисна.

— Искам да говорим за нас, но мога да почакам. Това, от което имам нужда сега, е да ми кажеш какво мислиш за преселението ни на запад. Трябва да се свършат толкова много неща, преди да дойде пролетта. Толкова много решения трябва да се вземат. Има няколко въпроса, които не мога да реша. Мислех си, че можеш да ми помогнеш.

Тя се поколеба. Искаше да бъде с него. Искаше да седне до огнището ида се храни заедно с него. Искаше да чувства ръката му в своята, а черните му очи да гледат единствено нея, да усеща вкуса на устните му върху своите.

— Мисля, че мога да дойда за малко.

Той се усмихна.

— Ще ти приготвя истинско угощение.

— Аз… недей. Аз ще го приготвя — трепереше й под лъжичката. Заля я топлина и усети как се изчервява от вниманието на Танцуващия ураган.

Той стисна ръката й.

— Довечера ще ми бъдеш гостенка. А гостите не си приготвят яденето сами. Това е неучтиво.

Тя се усмихна.

— Добре тогава. Ще дойда довечера и ще поприказваме за преселението. Но само за това.

— Само за това — повтори той.

Тя отново се засмя. Почувства се глупаво. Той стоеше държеше я за ръката и не откъсваше очи от нея. Тя си спомни за Ка-уе-рас и за това, което му беше обещала.

— Ураган…

— Да, любима?

— Ще ми направиш ли една услуга?

— Ако е във властта на този мъж, шаманът на своя народ.

— Едно „да“ е достатъчно — тя измъкна ръката си от неговата и здраво обви ръце около кръста си. — Ще дойдеш ли след малко във вигвама на дядо ти, защото искам да ти дам нещо за момченцето. Обещах му подарък, ако се върне при мен, когато стоеше върху леда.

Танцуващия ураган се поколеба за миг. Опитваше се да не общува с детето на Та-уа-ни. Но бързо започваше да се привързва към него.

— Трябва да видя дядо си. Ще дойда сега.

— Добре — тя му се усмихна, погледът й шареше по красивото му лице. После се обърна и тръгна, развълнувана от лекото прескачане на сърцето.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

Едва когато вече беше с Танцуващия ураган, Рейчъл осъзна колко много и е липсвал той. Вечерята в неговия вигвам беше великолепна. Беше сготвил сочно еленско месо с много зеленчуци и плътен сос. За десерт имаше подсладен царевичен хляб с боровинки и някаква особена топла напитка, която беше с вкус на какао, но в нея нямаше мляко.

След като Танцуващия ураган разчисти съдовете, двамата седнаха един срещу друг, от двете страни на огнището и започнаха да обсъждат стратегията на огромното начинание, което предстоеше — преселението на цялото селище хиляди мили на запад.

Те прекараха няколко часа, като се взираха в картите, които Шаакан им даде. Беше ги купил в Анаполис, сякаш беше предусетил, че един ден ще им се наложи да предприемат това преселение. Рейчъл и Танцуващия ураган обсъдиха не само пътя, по който да минат, за да стигнат до земята на Охайо, а също така и чисто практическите страни на придвижването. Как щяха да се придвижат старите, болните и най-невръстните? Какви вещи щяха да вземат и какви да оставят? Дали трябваше да купят коне, заради по-просторната земя на запад от реката Охайо? Селището имаше само около десетина товарни понита и няколко коня, защото в района на Чесапийк гората беше толкова гъста, че от конете нямаше никаква полза. Единствено до градове като Анаполис бяха прокарани пътища, по които можеше да мине кон. Но Танцуващия ураган и Рейчъл решиха, че конете ще направят пътуването на запад по-лесно, въпреки че в началото ще бъде по-бавно. Освен това конете щяха да са им нужни в новата земя, но от къде щяха да вземат парите, за да ги купят?

Луната вече се беше издигнала високо в тъмното зимно небе, когато Ураган нави картите и ги прибра в един кожен калъф, за да ги предпази от влагата.

Рейчъл стана и се протегна като котка. Беше и толкова топло и уютно да седи заедно с Ураган във вигвама на Туубан, че й се искаше да се изтегне до огнището, на постелята от кожи и да заспи.

Рейчъл се обърна, за да си вземе палтото, но Ураган я спря. Той я прегърна през кръста и я погледна с черните си очи.

— Благодаря ти за съветите, които ми даде тази вечер.

Дланите й съвсем естествено обхванаха раменете му.

— Не направих кой знае какво. Просто те слушах.

— Предложенията ти си струват — той закачливо я потупа по слепоочието. — Много си умна за бяла икуиуа.

Устата й се изви в лека усмивка.

— О така ли? — попита тя с нежен глас.

Усещаше топлият му дъх върху лицето си. Чувстваше оня мъжки аромат на гора, който винаги се излъчваше от него и който я възбуждаше.

Ръката му приглади косата й назад.

— Ако те целуна, ще забиеш ли ножа си в гърдите ми?

Тя се разсмя и го погледна през премрежените си черни ресници.

— Не знам. Страхуваш ли се да опиташ?

С едно еротично движение той прокара твърдия си палец по долната й устна.

— Този мъж мисли, че една целувка си заслужава промушването на острието.

Когато устните им се срещнаха, целувката му беше гореща и настоятелна. Рейчъл затвори очи и се наслаждаваше на вкуса й, докато той движеше език в устата и. От кога не бяха го правили, помисли си тя — много, много отдавна.

Ръката му обхвана едната й гърда през тънката муселинова риза и пръстите му докоснаха набъбналата пъпка на зърното й.

— Толкова много ми липсваше, моя съпруго, Рейчъл — тихо каза той в ухото й. — Толкова ми липсваше докосването на ръцете ти — той сложи ръката й върху гърдите си, — медния вкус на горещите ти устни — той нежно я целуна, — гласът ти, когато ме зовеш — прошепна й той.

Рейчъл чуваше ударите на сърцето си. Усети как ръката й затрепери, когато я плъзна под кожения му елек и напипа твърдите, добре очертани мускули на гърдите му. Мили боже, как й липсваше това. Тя ужасно много искаше да бъде с Ураган.

Той притисна устни към шията й и ороси кадифената й кожа със страстни целувки, докато стигна да изпъкналостта на гърдите.

Рейчъл сплете ръце около врата му в насърчаващ жест, а той развърза панделките на муселиновата й риза. Въздишка се изплъзна от устните й, когато твърдата му ръка погали извивката на гърдата й и нежно я притисна.

Този път тя го целуна, възбудата й нарастваше в огъня на неговите ласки.

— Нека те любя, ки-ти-хи — ласкаво я помоли той.

Тя поклати глава и се опита да се съсредоточи. Беше й толкова трудно да мисли, когато той я докосваше така… когато я целуваше така. Усещаше как набъбналата му мъжественост издуваше препаската му и се притискаше към нея. Познатата сладостна премала се разливаше из вените й и превземаше разума й. Искаше да го милва и да бъде милвана. Потъна във водовъртежа на чувствеността.

През омаята на нарастващата страст в съзнанието на Рейчъл премина мисълта за Та-уа-ни. Сети се и за детето на съпруга си.

— Не…

Тя улови ръката на Ураган и я свали от гърдите си. Положи буза на гърдите му и изчака, докато дишането й се успокои, преди да проговори.

Ураган чакаше, мускулите му бяха напрегнати. Той я прегърна силно и я целуна по главата.

— Какво има, съпруго моя, любов моя? Защо ме спираш? Защо заставаш срещу себе си.

— Ураган… не мога — тя преглътна с трудност, опитваше се да се овладее. Сърцето й все още биеше лудо, кръвта й шумеше в ушите. Толкова много го желаеше, че чак изпита физическа болка.

— Не още. Този въпрос трябва да се реши — тя издиша дълбоко.

— Ти си моя съпруга. Обичаме се така, както малцина могат дори да мечтаят.

— Виждам, че не разбираш — тя го погали по бузата е опакото на ръката си. — Аз наистина те обичам. Последните няколко седмици ме убедиха в това.

— Тогава върни се до моето огнище. Нека този мъж да заспива прегръдките ти.

— Няма да е честно спрямо теб.

Ръцете му се отпуснаха, тъмните му очи се присвиха. Страстта му се уталожи мигновено.

— Все още ли искаш да ме напуснеш?

Тя наведе поглед, после пак вдигна глава и го погледна право в очите.

— Не — отвърна тя, а гласът й с всяка следваща дума ставаше все по-уверен. — Не искам да те напусна. Искам да остана и да бъда твоя жена.

— Не те разбирам, Рейчъл.

Тя се усмихна.

— Понякога и аз не разбирам самата себе си — тя хвана ръката му. — Искам този път сама да реша. Не искам да бъде както преди, когато ти ми спаси живота. Искам сама да направя своя избор.

— Искаш да се върнеш при мен, но все още е рано, така ли?

Тя кимна.

Той дълго я гледа.

— Разбирам. Въпреки, че не ми е приятно това, което казваш, много добре те разбирам. Какво трябва да направя, за да те накарам по-скоро да се върнеш в моя вигвам. Искам да бъдеш до мен, Рейчъл. Нужна ми е твоята сила, която да ме крепи в трудните месеци, които ни предстоят.

— Та-уа-ни — каза тя направо. — Тя трябва да си иде, защото иначе винаги ще бъде пречка между нас.

— Предложих да й намеря съпруг на друго място. Тя отказа.

Рейчъл следеше внимателно изражението му.

— Тя все още си мисли, че ти ще я вземеш.

— Няма да направя това. Когато времето омекне и пътуването е по-безопасно, тя ще си замине оттук с новия си съпруг или сама. Ти си моята жена сега и завинаги. Никога няма да има друга.

По тона му Рейчъл разбра, че не трябва повече да мисли за отношенията му с Та-уа-ни. Думите му бяха изпълнени с презрение към жената, която някога му е била съпруга. Рейчъл му повярва, когато й каза, че я обича. Беше сигурна, че не само желанието й я кара да се довери на думите му.

Трябваше да обсъдим и въпроса с детето, помисли си Рейчъл. Между нас не бива да има никакви прегради, ако искаме любовта ни да бъде щастлива.

— Виждам, че се чувстваш задължен към Ка-уе-рас, защото той може би е твой син.

— Детето…

Тя сложи пръст на устните му.

— Нека довърша. Разбирам, че трябва да се погрижиш за него. Та-уа-ни е лоша майка. Момчето има нужда от теб. Струва ми се, че тя въобще не се интересува от него. Може и да реши да го остави на теб, когато замине.

Танцуващия ураган я хвана за брадичката и повдигна главата й, така че да вижда по-добре небесносините й очи.

— Ти искаш да вземеш детето ми от другата жена и да го отгледаш в своя вигвам?

— Той е едно добро, малко момченце. Може да нямаме никога деца, Ураган. Ако Та-уа-ни ти е родила син, ти трябва да го вземеш.

Той приглади, назад немирните й кичури, трогнат от думите й.

— Ще помисля. Ще говоря с дядо ми и баба ми, а след това и с Та-уа-ни. Те познават, един трапер близо до Анаполис, който си търси жена.

Тя го погали по ръката.

— Наистина, най-добре поговори с Шаакан и Звездна светлина — тя се надигна на пръсти и го целуна. — Сега трябва да вървя.

— Няма ли до останеш тук тази нощ? — той смутено вдигна нагоре големите си, бронзови длани. — Мислех, че между нас всичко е изяснено.

Тя се разсмя, взе кожуха си и го облече.

— Това е вигвама на Туубан. Не мога да остана при теб, докато госпожа бившата съпруга е в нашия вигвам.

— Туубан ще си намери друга постеля тази нощ. Само трябва да му кажа. — Ураган я изпрати до изхода. — Ще натиря Та-уа-ни при кучетата.

— Може би някоя друга нощ — прошепна тя и погали изсечената му челюст с върха на пръстите. — Нужно ми е още малко време — те се целунаха още веднъж и след това.

Рейчъл излезе в студената нощ. От много дълго време не беше се чувствала така уверена в бъдещето си.

— Време е вече да решиш, Дори — каза Рейчъл настоятелно. — Не можеш вечно да водиш за носа Вчерашния гръм и Мъжа сянка. Не е редно.

Двете жени седяха на колене, една до друга на замръзналия бряг на реката и трошаха лед за вода.

— Не го правя нарочно, Рейчъл, мила. Наистина не мога да реша. Един ден си казвам, че младият мъж ще ме подмладява и че трябва да се оженя за Вчерашния гръм. На следващия обаче си мисля, че по ми подхожда мъж на моята възраст, а и тия негови клети сирачета… — тя изцъка с език, — как да ги оставя без майка. Е, аз никога не съм била истинска майка. Не знам дали ще се справя.

Рейчъл пусна една последна буца лед във ведрото си и се изправи.

— Ти ще бъдеш чудесна майка, Дори.

Дори шумно въздъхна, стана и взе своето ведро. Жените тръгнаха една до друга към лагера.

— Толкова ги харесвам и двамата, че не знам как да им кажа, кой от тях съм избрала.

— Защо не поговориш със Звездна светлина. Тя ще те посъветва.

— Не съм се сетила за това. Нали е вожд, може би ще знае как е най-добре да постъпи клетото старо момиче.

— Точно така — Рейчъл изправи глава, докато минаваха между вигвамите, и изведнъж видя малкия Ка-уе-рас седнал на една кожа пред вигвама на майка си. Както обикновено Та-уа-ни не се виждаше наоколо.

Рейчъл реши, че е по-разумно да не отива при детето. Страхуваше се, че започва да се привързва към него, а не искаше да общува с бившата жена на Ураган.

Но нима детето беше виновно, че имаше ужасна майка. Нима беше негова вината, че никой не се интересуваше от него, освен мъжът, който може би му беше баща.

Рейчъл се наведе над детето.

— Добро утро, малко юначе — каза тя бавно на алгонк. — Как е моят любим кънкьор?

Лицето на Ка-уе-рас светна, когато видя Рейчъл.

— Ей-чъл.

Тя се разсмя, остави ведрото с леда и го взе на ръце.

— Пак ли си самичък? Къде е мама? Къде е Та-уа-ни?

— Мама няма — отговори той на алгонк. — Отишла гости.

Рейчъл вдигна кожената завеса на предишния си вигвам. Наистина, от Та-уа-ни нямаше следа. Поколеба се за миг, а след това пусна кожата.

— Искаш ли да дойдеш с Рейчъл, Ка-уе-рас?

— Дойде Ей-чъл — повтори той и се изправи. Дори тихо подсвирна.

— Другата ще бъде бясна, като се върне и види, че детето го няма.

— Ще го заведа за малко във вигвама на Звездна светлина. Ще му дам нещо да хапне и пак ще го върна. Тя няма и да разбере.

Рейчъл прегърна детето и тръгна към вигвама си. Зърна Та-уа-ни малко по-нататък, седнала сред група мъже. Сред тях беше и Танцуващия ураган.

Поколеба се дали да й каже, но когато я видя да седи толкова плътно до Ураган, докато той говореше с другите мъже, гневът й надделя.

Рейчъл се приближи до Танцуващия ураган, а Дори застана по-встрани и се засмя наум.

— Видях, че детето седи само — каза Рейчъл на Танцуващия ураган. Погледна Та-уа-ни, която седеше до него. — Ако тази жена няма нищо против, ще заведа Ка-уе-рас в моя вигвам. Приготвила съм му подарък — дървена лодка, издълбана от Шаакан.

Танцуващия ураган едва сдържа усмивката си. Разговорът с Рейчъл миналата нощ беше стоплил сърцето му. Тя все още го обичаше. Той погледна към Та-уа-ни и вдигна въпросително вежда.

Дребната смугла жена примирено вдигна рамене.

— Нямам нищо против. Той е истинска напаст. Бялата жена трябва да го върне после.

Рейчъл премести Ка-уе-рас на хълбока си.

— Дядо ти и баба ти искат да вечеряш с тях, Ураган. Трябва да говорят с теб за Охайо. Знаеш, че Шаакан е живял там като млад, заедно с шониите.

Очите на Танцуващия ураган светнаха развеселено. Неговата жена — англичанка изведнъж се превърна в дива котка, която си показва ноктите.

— Ще дойда.

— Добре — тя импулсивно се наведе и го целуна по устата. Усети как Та-уа-ни зяпна от почуда. Когато целувката продължи, се чу шепот сред мъжете. — Ще се видим след залез-слънце — каза Рейчъл на Танцуващ ураган, когато най-сетне се отдръпна.

— До довечера — махна й с ръка той, когато тя отдалечи.

Дори закачливо ощипа Рейчъл по ръката, когато двете се отдалечиха достатъчно от Та-уа-ни и останалите.

— Господи, Исусе Христе, Рейчъл, мила! Само да беше видяла лицето на оная мръсница, когато целуна мъжа си. Имах чувството, че очите й ще изскочат!

— Не трябваше да правя това, Дори, но просто не можах да се сдържа. Въобще не я интересува къде е детето, стига само да е по-далеч.

— Не знам кой се изненада повече от целувката: Танцуващия ураган или Та-уа-ни.

Рейчъл се разсмя.

— Хайде, влез да поговориш със Звездна светлина. Сигурна съм, че ще ти помогне кой от двамата да вземеш за мъж.

Дори колебливо се спря.

— О, не искам да я безпокоя. Знам, че е заета с по-важни работи. Нали е вожд.

Рейчъл остави ведрото с леда до входа на вигвама, взе ведрото на Дори и го остави до своето.

— Хайде, не се страхувай — тя дръпна приятелката си за ръката.

Дори неохотно последва Рейчъл.

— Виж кого доведох, бабо — каза Рейчъл на Звездна светлина.

Старата жена се обърна и остави това, което ровеше в една кошница. Като видя малкия Ка-уе-рас, тя протегна ръце.

Рейчъл го остави на земята. Той заобиколи огнището малките му крачета се затичаха с все сила към Звездна светлина.

— Ба-ба!

Звездна светлина го пое в прегръдката си и силно притисна.

— Ах, колко се радвам, че в този вигвам влиза дете. Толкова отдавна не се е случвало това.

Рейчъл пристъпи по-напред.

— Доведох също и Дори.

— Приветствам те, велика майко, Звездна светлина.

Дори почтително кимна.

— Иска да говори с теб, бабо.

— Но… но, ако си заета, ще дойда друг път.

Звездна светлина махна с ръка.

— Глупости — тя беше свалила кожухчето на Ка-уе-рас и го нагласи да си играе до огнището с лодката, която Шаакан беше издълбал от буково дърво. — Седни, седни да пиеш чай с нас, Огнена коса — Звездна светлина посочи с ръка. — Имаме си дори и английски чайник. Подарък ми е от стария. Донесе ми го миналата пролет от Анаполис.

Дори седна на рогозката за гости, а Рейчъл взе чайника, който беше сложен на един камък до огнището, за да не изстива.

— Поканих Танцуващия ураган на вечеря, бабо, така че, ако нямате нищо против, ще отида да приготвя нещо, докато вие с Дори си поприказвате.

Старата жена — вожд сърбаше шумно от порцеланова чаена чаша.

— Значи Танцуващия ураган ще почете нашата трапеза? Мисля, че беше крайно време, нали? — тя намигна на Дори.

— Да, майко, съвсем навреме.

Звездна светлина остави чашата и скръсти ръце, което беше знак, че вече е съсредоточила цялото си внимание върху Дори.

Рейчъл шеташе из вигвама. Вземаше подправки и зеленчуци за вечерята и слушаше как Дори се опитва да обясни на развален алгонк дилемата си. Звездна светлина беше чудесен слушател. Тя остави Дори да говори и само от време на време задаваше по някой въпрос. По време на разговора тя не направи никакъв коментар. Запазваше думите си за накрая. Когато Дори свърши, Звездна светлина замислено поглади брадичката си и каза:

— Решението е просто, глупави икуиуа!

— Нима? — Рейчъл беше седнала на колене до Ка-уе-рас и му даваше царевичен хляб с мед. — Какво е то, бабо, велика майко на лени ленапи.

Звездна светлина взе лулата си и погледна хитро.

— Да се ожениш и за двамата.

Дори за малко да се задави с чая и Рейчъл я потупа по гърба.

— Да се оженя за двамата? Извини грубите ми думи, Звездна светлина, но ти ми се надсмиваш.

Старата жена се разсмя и заудря с длани коленете си.

— Това е единствения изход. И двамата имат нужда от теб. Така ще бъде най-справедливо.

Рейчъл застана до Дори и сложи ръка на рамото й.

— Нима може да се ожени за двама мъже едновременно? — тя не можеше да повярва, че Звездна светлина наистина смята, че така може да се разреши проблемът на приятелката й.

— Право на всеки мъж и жена е да вземе втори съпруг при по-особени обстоятелства. Вождът може да разреши това — тя посочи с глинената лула хлътналите си гърди. — Аз съм вождът — тя захапа лулата и я запали с една тлееща сламка. — Понякога това се налага, когато човек трябва да оцелее.

— Двама съпрузи! — сега Дори се разсмя. — Това направо ме убива.

— И двамата трябва да дадат съгласието си.

— Но сигурно няма да го направят, нали? — попита Рейчъл, все още малко смутена.

Звездна светлина вдигна рамене.

— Зависи. Ако и двамата не могат без нея?

Дори се усмихна.

— Двама съпрузи — каза тя, по-скоро на себе си, отколкото на Рейчъл и Звездна светлина.

— Не си и предполагала такова нещо, нали? — Рейчъл клекна до нея.

Тя я погледна ухилена до уши.

— А, защо не? Ще им бъда добра съпруга.

— Знам, но…

— Но, какво, Рейчъл, мила? — Дори се изправи. — Нравите на тези хора са различни от нашите, но не са толкова лоши. Просто по-други. Предложението на Звездна светлина може би звучи странно, но е разумно.

Рейчъл погледна Звездна светлина.

— Ти сериозно ли говориш?

— Съвсем сериозно — старата жена изпусна дим от лулата си. — Помисли си, Огнена коса, и говори с твоите мъже. Ако са съгласни да те делят, прати ги при мен, за да разбера дали намеренията им са сериозни. Ако племето е съгласно, веднага щом се приготвите за празненството, ще ви оженим — тя посочи Ка-уе-рас, който беше заспал на една кожа. — Този народ има нужда от деца. Няма да протакаме сватбата.

Рейчъл подаде кожуха на Дори и я изпрати до вратата.

— Наистина ли ще направиш това? — прошепна тя.

Дори погледна приятелката си.

— Знам, че смяташ това за неправилно, но знаеш, че в Библията има много мъже с повече от една съпруга. Защо аз да не мога да имам двама мъже, ако моето и техните сърца го искат?

Рейчъл се усмихна.

— Никога не съм си представяла, че съм способна да кажа това, но ти наистина си права. Ако Вчерашния гръм и Мъжа сянка искат да те споделят, знам, че в сърцето си носиш достатъчно любов, за да го направиш — тя целуна сипаничавото лице на Дори. — Хайде, върви и говори с твоите мъже и ми кажи какво са решили — добави Рейчъл с усмивка.

Дори излезе в мразовитата нощ и пусна завесата след себе си.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

— Не можем да тръгнем по средата на зимата — просъска Хубава жена в ухото на. Счупения рог. Огледа се, за да се увери, че никой не я чу. Десетината индианци от стана, които все още не бяха умрели от глад и туберкулоза, спяха в колибата, сгушени до огнището. — Ще замръзнем. Дивечът е малко. Ще загинем от глад.

Счупения рог натъпка в торбата си един прокъсан кожен елек.

— Трябва да се махаме. Тук витаят зли духове — духове, които ще ме убият.

Хубава жена придърпа по-добре кожуха си около хилавите си рамене.

— Ще умрем в гората и няма да има кой да зароби костите ни! Няма да ни погребат, ще изгнием на тази земя и никога няма да можем да отидем в небесата, при нашите деца.

Той гневно я погледна.

— Ще умрем, ако останем тук.

— Пролетта…

— Няма да доживеем до пролетта с този лош късмет, който ни е налегнал — той посочи с глава към спящите мохоки. — Погледни ги. Смъртта витае над тях — той сбърчи нос. — Усещам гнилия й дъх. Чувам как пляска с крила в тъмнината. Виждам я как се спотайва в ъглите.

— Не трябва ли да вземем и нашите братя и сестри и да ги отведем от това злокобно място? Ако смъртта е толкова близо, те няма да оцелеят, докато се върне великият им вожд.

Счупения рог насочи вниманието си към купчината оръжия до вратата. Внимателно избра няколко от тях.

— Те само ще ме забавят. Няма да влача трупове след себе си.

Хубава жена погледна към жалките спящи тела. Два гарвана едва дишаше. При всяко вдишване гърдите му хъхреха. Хубава жена знаеше, че Счупения рог е прав. Сигурно наистина бяха прокълнати, щом гладът и болестите така внезапно ги връхлетяха. Тя се обърна, погледна мъжа си и си помисли, че не след дълго смъртта ще се загнезди и в нейните гърди.

— Аз ще тръгна с вожда, моя съпруг.

— Не, няма.

Тя взе торбата на Счупения рог от пода и сложи няколко домакински съда в нея.

— Ще приготвям храната ти и ще ти нося вода, за да можеш ти, велики вожде, да не се занимаваш с такива женски работи.

— Няма да издържиш. А по това време на годината ще се наложи да правим дълги преходи.

— Ако не издържа, може да ме оставиш или да ме убиеш — като видя, че той се замисля над думите й, тя бързо продължи. — Тази жена ще се грижи добре за мъжа си, великия вожд. Тя ще бъде до него, за да откликне на всяка негова нужда и желание — тя прокара ръка по излинелите му хълбоци.

Счупения рог се замисли и кимна в знак на съгласие.

— Добре, жено, можеш да дойдеш с великия вожд, но те предупреждавам — той вдигна показалеца си. — Ако ми пречиш, ще те оставя като храна на вълците. А сега побързай. Трябва да потеглим, преди слънцето да се е показало на хоризонта.

— Няма ли да изчакаш другите да се събудят, за да им кажеш? — тя бързо започна да прибира каквото й падне от пода и от стените, понеже се страхуваше, че може да тръгне, преди да се е приготвила.

Счупения рог заплашително присви очи. Той сграбчи Хубава жена за рошавата коса и рязко я дръпна назад. Тя изпусна кожената торба.

— Да не би да си мислиш, че на този вожд му трябва разрешение от собствения му народ, за да отпътува и да се спаси… да спаси и тях?

Ръката й посегна към главата, за да намали болката.

— Как… как можеш да ги спасиш, когато те вече умират?

Той отново дръпна назад главата й.

— Млъкни! — извика той приглушено. — Ако този народ загине, ще си намеря друг, но най-напред трябва да се отървем от проклятието! Злите духове, които витаят в този стан, трябва да се прогонят. Трябва да си възвърна онова, което по право ми принадлежи!

— Да, да. Тази глупава жена разбра думите на великия вожд.

— А сега побързай с прибирането и недей да ми важничиш като оная бяла курва Рейчъл. Ако пак говориш на този мъж с такъв тон, ще ти разбия устата — той пусна косата й и я плесна по врата.

Хубава жена застана на колене, за да събере нещата, които се бяха разпилели от падналата чанта.

— Бялата курва, нали? Заради нея ли искаш да оставиш тази жена? За да можеш да вземеш оная за жена, а?

— И дума не съм обелил, че ще взема бледоликата Рейчъл! Ще убия и нея, и брат си. Сега побързай, иначе ще те оставя да умреш заедно с другите — той преметна на гърба си един колчан със стрели и взе от стената най-добрия лък. До прага на колибата беше оставил един мускет.

— Вземи каквото трябва и се облечи добре. Донеси снегоходките.

— Моите са изгнили.

— Вземи на някой друг. На тях не са им нужни. Сложи всичко в един вързоп, за да можеш да го носиш. Вождът носи само оръжието си — той се изпъчи и се потупа мъжествено по гърдите. — Ще пътуваме на юг, към Чесапийк, за да открия племето на майка си. Ще си взема опашката от брат си и така ще се отърва от проклятието — той се усмихна при тази мисъл. Гласът му стана потих и неуверен. — Ще убия Танцуващия ураган — той се потупа по гърдите с юмрук. И тогава ще взема бялата курва за себе си.

Заради мразовитото януарско време сватбата на Дори щеше да бъде в голямата племенна колиба. След вълнуващия брачен ритуал — ръководен от великата майка, Звездна светлина и от новия шаман, Танцуващия ураган индианците отрупаха с подаръци булката и младоженците. След това започна пиршеството. Танцуващия ураган се извини и отиде да обсъди някакви важни въпроси със старейшините, но обеща да се върне при Рейчъл по-късно.

От гредите на племенната колиба висяха фенери, които хвърляха ярка златиста светлина. Колибата беше пълна, а всички присъстващи бяха дошли с най-хубавите си дрехи, за да почетат младоженците. В огнището, в средата на колибата, беше стъкмен голям огън, който топлеше гостите, а отблясъците му изпълваха и най-отдалечените ъгли на дървената колиба със светлина, докато навън беше непрогледна зимна нощ.

Ритъмът на барабаните и дрънкалата, пикантната храна и дружелюбната обстановка скоро замаяха главата на Рейчъл. Беше облечена в бяла рокля от еленова кожа. Смееше се и танцуваше е другите индианци, докато се измори и й се зави свят.

Докато се въртяха с Туубан в ритъма на танца, тя наблюдаваше Дори, която седеше между двамата си съпрузи, а около тях се бяха скупчили децата. За огромна изненада на Дори, когато тя направи предложението си, никой от двамата мъжете не възрази. И двамата с готовност се съгласиха да й станат съпрузи, когато осъзнаха, че само единият от тях ще бъде щастливецът, ако Дори трябваше да избира. Щом никой от тях не можеше да я има, по-добре да си я поделят. Беше решено, че всеки мъж ще живее в своя си вигвам. Дори щеше да живее и в двата вигвама, а децата бяха добре дошли на двете места. Изглежда, с това странно споразумение, децата на Мъжа — сянка се сдобиха не само с майка, но й с втори баща. Вчерашния гръм се радваше на голямото семейство на Мъжа сянка, а децата му бяха влезли под кожата, сякаш бяха любимите му племенници. Той направи на Дори сватбен подарък — наметало с пера, но не забрави и децата.

Туубан завъртя Рейчъл. Тя отметна назад глава и се разсмя, когато залитна. Две силни ръце, с медни гривни на бицепсите, я подхванаха. Когато вдигна поглед, видя, че е в ръцете на Танцуващия ураган, а Туубан беше изчезнал. Както я държеше, той се наведе и я целуна по пулсиращата вена на шията.

— Свърши ли си работата? — попита тя, замаяна от близостта му.

Рейчъл се развълнува много по време на сватбения ритуал и в очите й изскочиха сълзи на объркване. Толкова силно искаше да бъде обичана и да обича. Искаше бракът й с Танцуващия ураган да сполучи.

— Не, още не сме приключили, но старейшините настояха да се върна при теб, преди някой друг мъж да те отвлече във вигвама си — той обгърнах ръка раменете й и зарови лице във врата й. — Ти си най-красивата жена тази вечер. Най-красивата жена в целият Чесапийк — той огледа насъбралото се множество и прошепна с дрезгав глас. — Мъжете открито се възхищават от красотата ти, а мен сигурно ме мислят за глупак, че още не съм те отвел във вигвама, който е твой дом.

Тя сплете ръце около врата му.

— Видях те да говориш с Та-уа-ни. Можа ли да се разбереш с нея?

— Тя отказа да се ожени за трапера, за който ти казах.

— А Ка-уе-рас?

Той нежно докосна с устните си нейните устни.

— Каза, че ще ми го даде, ако цената е добра.

Рейчъл зяпна от ужас.

— Тя ще ти продаде сина ти?

— Недоказаният ми син.

Тя се засмя невярващо.

— Няма значение. Той е още бебе — тя положи ръка на широките му рамене. — Какво ще направиш?

— Иска много висока цена. Или да й платя в пари — той млъкна, — или да се оженя за нея.

Рейчъл прехапа долната си устна. Той я изпитваше — усети това по гласа му. Рейчъл събра цялото доверие, което, дълбоко в себе си, изпитваше към мъжа си.

— Ако й откажеш, тя може би ще си тръгне и ще вземе и Ка-уе-рас Щом иска да го продаде на теб, значи може да го предложи и на някой друг.

Рейчъл погледна към групата млади воини, които се бяха събрали около Та-уа-ни. Тя беше увлечена в разговора. Думите на мъжете бяха доста дръзки. Единият от тях сложи свойски ръка на хълбока й. Друг се опита да я целуне. Рейчъл чу звънливия й смях през шума на празненството. Ка-уе-рас го нямаше наоколо.

Танцуващия ураган замислено прокара пръсти по гарвановочерната си коса.

— Да, трябва да се направи нещо, за да се предпази детето. Само че не знам какво точно.

— Трябва да я накараме да ти го даде, Урагане. Заплаши я. Убий я, ако се налага.

Усмивка пробяга по чувствените му устни.

— Не мога да я убия. Все още не е направила нищо нередно.

Рейчъл скръсти ръце.

— Трябва да направиш нещо, за да остане детето при теб — тя замълча. — За да остане при нас.

Той я гледаше напрегнато.

— Искаш да се грижиш за детето на друга жена?

— Той е твое дете. Щом съм твоя съпруга, трябва да се грижа за твоето дете.

Ураган погали скулата й с опакото на ръката си.

— И ще направиш това заради този мъж?

— Ще направя това за съпруга си — тя затвори очи и го целуна по устните. Беше й толкова хубаво, че е така близо до него, че чувства устните му върху своите.

— Ще говоря утре със Звездна светлина и Шаакан за момчето. Тази нощ мога само да се помоля на Бог да ми помогне.

— Тази вечер ще се помолим за детето — прошепна Рейчъл и насочи ръката му, докато стигна до бедрото й. — А какво ще правим с Рейчъл и Танцуващия ураган?

Той пак я целуна, този път по-настойчиво, и тя се отпусна в ръцете му. Единственото, което желаеше, беше отново да му принадлежи.

Устните им бързо се разделиха и в един трепетен миг погледите им се сляха. Танцуващия ураган я вдигна с мускулестите си ръце. Рейчъл положи глава на рамото му, без да я е грижа, че ще ги видят, в такава страстна прегръдка. Когато Ураган я понесе към изхода, тя го спря.

— Кожусите ни. Навън е такъв студ — прошепна тя в ухото му.

— Аз ще те стопля — каза той, когато я е изнасяше от колибата в студеният нощен въздух. — Върни се при мен, Рейчъл, любима, и аз ще те скрия в прегръдките си и никога няма да усетиш студ.

Тя отметна глава и смехът й прокънтя в мразовитата нощ.

— Уж ме молиш, а всъщност вече ме отнасяш. Значи ме отвличаш, а?

Той захапа ухото й.

— Бързам да те отнеса до постелята, защото иначе ще те обладая още тук, на снега.

— Бррр, много е студено — тя обсипа устните му със сластни целувки. — По-добре да влезем вътре и да се усамотим на топло.

— Както желаеш.

Въпреки режещия студ на зимната нощ, Рейчъл почувства познатата топлина в стомаха си, което се разливаше нагоре, по цялото й тяло. Танцуващия ураган шепнеше на алгонк любовни думи в ухото й. Не разбираше всичко, но това нямаше значение. Рейчъл не знаеше какво ще стане с Та-уа-ни и Ка-уе-рас, но вярата й подсказваше, че времето, с божията помощ, ще разреши този въпрос. Когато Ураган я внесе във вигвама, който деляха с Туубан, Рейчъл усети, че в сърцето й се възцари покой.

Щом влязоха, той бавно я остави на пода, а телата им се докоснаха.

— Ами Туубан? — попита Рейчъл. — Това е неговия вигвам.

Ураган отиде да завърже кожената завеса отвътре, така че никой да не ги безпокои.

— Тази нощ ще спи на друго място.

Тя взе завивките на Ураган и ги разстла близо до огнището.

— Ти всичко си предвидил — каза му тя закачливо. — Ами, ако ти бях отказала?

Той се обърна, беше завързал здраво завесата.

— Но не го направи — той започна да развързва кожената си риза.

Тя се усмихна. Стоеше с отпуснати ръце и го гледаше как се съблича.

Когато Танцуващия ураган усети, че тя го наблюдава, започна да се съблича по-бавно. Поклащаше се в отсечения ритъм на сватбените барабани, които отекваха в нощта.

Рейчъл усети, че дишането й се учестява. Когато видя бронзовата плът на Танцуващия ураган в приглушената светлина на тлеещите въглени, почувства как краката й отмаляват. Той танцуваше бавно, мускулестите му и бедра плавно се извиваха. Продължи да се съблича и негово движение беше пълно със сласт.

Рейчъл облиза долната си устна, която изведнъж пресъхнала. Искаше да се приближи до него й да го гали. Искаше й се да остане така завинаги и да го гледа как танцува под древните звуци на барабаните.

Ураган беше свалил ризата си и мускулите на гърдите му се напрегнаха, когато се наведе, за да развърже връзките на кожените си панталони. Той започна бавно да се движи в кръг. Бедрата му повтаряха ритъма на приглушената музика. Възпламенена от действията и голотата му, Рейчъл понечи да се приближи до него, но той едва поклати глава, а на устните му се появи игрива усмивка.

Движеше ръцете си в плавни, но мъжествени движения и очертаваше във въздуха фигури, а тялото му се въртеше и извиваше под звуците, които обгръщаха Рейчъл и я подканяха. Когато заговори, гласът му беше плавен и сластен като движенията му.

— Най-напред аз ще се съблека пред теб, любима, а после ти пред мен.

Тази мисъл накара сърцето й да трепне. Гледката на полуголия Ураган, танцуващ в светлината на огъня, невъобразимо я възбуждаше. Усети как зърната й набъбнаха Под меката кожа на бялата й рокля. Почувства влага между бедрата си.

Танцуващия ураган мушна пръстите си под пояса, който придържаше препаската му и Рейчъл усети как дъхът й секна.

— Кахийла? — повика я той.

Музиката вече я беше завладяла. Тя също започна плавно да се движи в ритъм и не откъсваше очи от Ураган, който смъкна и последната част от дрехите си.

Той хвърли настрана препаската и продължи да танцува в кръг, като ритмично удряше крака в сложните, знаменателни стъпки на някакъв древен танц. Подканяше я с поклащането на мускулестите си хълбоци и с извивките на жилавите си бедра и ръце.

Рейчъл се разсмя и се остави да я хване за ръцете и да завърти, когато и тя се включи в любовния танц.

Окуражена от ласките на Танцуващия ураган, тя сложи ръце на корсажа си. Откри връзките на меката кожа. Предизвикваше го, както той нея. Изпита наслада, когато видя възбуда в черните му очи. Рейчъл не обичаше особено да танцува, когато беше във Филаделфия и Лондон. Сега беше друго. Тътенът на барабаните и шумът на дрънкалките я раздвижиха. Ритъмът я освободи от задръжките, понесе я и сам й подсказа движенията.

Рейчъл съблазнително се поклащаше. Тя махна кожения си корсаж и огънят освети освободената плът на голите й гърди. Когато усети, че той напрегнато следи движенията й, както тя следеше неговите, я обзе силна възбуда.

Ураган извиваше ръцете си в танц, който пресъздаваше сътворението на света, а Рейчъл го повтаряше. Погледите им ту се сливаха, ту се разделяха, докато телата им се извиваха и навеждаха.

Бедрата на Рейчъл се полюшваха грациозно в кръг, докато тя развърза кожената си фуста и я хвърли настрани. Танцуваше почти гола, само по препаската.

Ураган се приближи до нея, хвана я за ръцете и притисна бедрата си към нейните бедра. Набъбналия му член докосваше най-нежните й места. Топли вълни на наслада обливаха Рейчъл, докато тя се полюшваше в ритъма, който ги беше омаял. Тази песен на лени ленапи възхваляваше живота. За Рейчъл и Танцуващия ураган тя възпяваше възродената любов.

Ураган притисна с ръце голите хълбоци на Рейчъл и насочваше тялото й по-плътно към неговото. Започна да я целува, а горещите му ръце и още по-горещата му уста я объркваха.

— Обичай ме, ки-ти-хи — прошепна той, — обичай ме до края на дните ми на тази земя.

— Да, да — прошепна тя, като се опитваше да си поеме дъх, уловена в ритъма на възбуждащите движения на тялото му. — Да, ще те обичам, съпруже мой. Винаги ще те обичам.

Тя се опита да развърже препаската си, но възелът беше стегнат.

Той се разсмя, отмести треперещата й ръка и я целуна дълбоко, когато свали препаската.

Когато и двамата останаха голи на отблясъците от огъня, той я вдигна и я положи по гръб върху, кожата, която тя разстла. Легна до нея на една страна и започна да я милва. Наслаждаваше се на меката й кожа, на всяка плавна гънка на тялото й.

Той наведе глава и тя затаи дъх в сладостно очакване, а устните му докоснаха настръхналите й гърди. Тя зарови пръсти в гарвановочерната му коса, изстена и повдигна бедрата си. Желаеше го и едновременно с това искаше тази сладостна нега да трае вечно.

— Ела! — прошепна тя в ухото му, когато той захапа зърното й. Насладата, която изпита, беше съвършена. — Ела, Танцуващ урагане. Люби тази жена, както трябва да бъде любена.

— Нетърпелива си — нарочно каза той, надигна се и легна върху нея. — Едва сега налучках ритъма.

Рейчъл разтвори бедра, когато краката му я обгърнаха и много нежно, но настоятелно, той проникна в нея. Тя извика от облекчение и заби ноктите си в плътта на широкия му гръб. Той я остави да си поеме дъх и започна да се движи в ритъма на сватбените барабани.

Погълната от парещото усещане на члена му, някъде дълбоко в нея, Рейчъл ритмично се надигаше и посрещаше тласъците му. Едно сладостно изтръпване я изпълни и издигна, тялото й само се изви. Усети внезапно как тръпки на удоволствие преминаха по тялото й не един, а два пъти, докато той продължаваше да се движи в нея все по-силно и по-дълбоко.

— Ураган — извика Рейчъл и цялото й тяло се разтърси. — Ураган!

Той се опря на ръце, за да може да се потопи в небесносините й очи и в един миг погледите им се сляха. След това, изведнъж, необузданата вълна на насладата връхлетя и него. Рейчъл чу как той изстена и се освободи в нея с един последен тласък. Тя се усмихна, ръцете й обхванаха хълбоците му, а движенията му постепенно спряха.

Дълго време лежаха така преплетени и не искаха да се отделят един от друг. Здравото мъжко тяло на Ураган, притиснато към меките й извивки, създаваше у Рейчъл чувство на сигурност. Чак когато тя се унесе, Ураган се премести, легна до нея, взе я в прегръдките си и придърпа едно леко одеяло.

— Спи Рейчъл, моя любов, моя любима — прошепна той. — Спи, а утре ще започнем живота си отново.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

На другата сутрин Ураган стана рано и отиде на лов с по-младите мъже. Целуна силно Рейчъл по устата и я зави с още една кожа. Каза й, че ще се върне по обяд. Тя сънено му махна за довиждане, обърна се и се унесе отново в блажени сънища.

Рейчъл спа до късно и когато стана и отиде до реката, за да донесе прясна вода, разбра, че целият стан обсъжда живо новината, че шаманът и жена му отново са заедно. Рейчъл тъкмо се беше върнала във вигвама на Туубан, когато Дори се появи запъхтяна и я извика.

— Рейчъл, мила!

Рейчъл се обърна и й се усмихна.

— Сватбата беше прекрасна — засенчи очите си с ръка, защото сутрешното слънце блестеше ослепително върху белия сняг. — Извинявай, че не можах да ти честитя както трябва.

— Разбрах, че и ти си имала малко тържество — намигна й Дори.

Рейчъл се разсмя.

— Все едно, пожелавам ти да бъдеш много щастлива. Сигурна съм, че ще бъдеш.

— Да, да — тя махна с ръка. — Да не говорим за това. Искам да ти кажа нещо много важно.

Рейчъл се намръщи.

— Какво има? Какво е станало?

Дори кимна с глава към вигвама, който беше собственост на Танцуващия ураган и Рейчъл, но сега беше зает от Та-уа-ни.

— Става дума за оная кучка. Не я изпускай от очи. Малко след като ти и мъжът ти си тръгнахте, оня трапер, Малвин, се върна в лагера. Та-уа-ни го заведе в постелята си и остави детето да се мотае из племенната колиба.

— Ка-уе-рас добре ли е?

— Разбира се. Сложих го да спи с децата на Мъжа сянка и той спа дълбоко през цялата нощ, но на сутринта — тя вдигна пръст — майка му се развика къде й било детето.

— Защо не ме събуди? Какво направи?

Дори вдигна рамене.

— Какво мога да направя? Тя все още му е майка, а Танцуващия ураган вече беше тръгнал. Мъжа сянка ми каза да й го дам и така и направих.

Рейчъл хвана Дори за ръката.

— Къде е той сега?

— При майка си, но не ги изпускай и двамата от погледа си. Мъжа сянка снощи ми каза, че тя предложила да го продаде на Танцуващия ураган. Няколко души са го чули с ушите си! — тя тихо подсвирна. — Тая мръсница е напълно побъркана. Не се знае какво може да направи.

Рейчъл кимна и погледна към вигвама на Та-уа-ни. Наоколо нямаше никой, но видя, че кожената завеса на входа е завързана отвътре.

— Щом се върне Ураган, ще трябва нещо да се направи. Ако трябва ще свикаме племенния съвет. Щом живее при нас, тя е под властта на Звездна светлина.

Дори я потупа по ръката и се опита да успокои приятелката си.

— Хайде, не се ядосвай. Исках само да те предупредя какво се кани да направи оная, за да си нащрек за нея и за малкия. Това е работа на баща му, а не твоя. Нека той да се оправя с нея.

— Да, права си. Просто не искам да му се случи нещо лошо.

— Знам. Иди си върши работата, а аз също ще хвърлям по едно око. Мъжете ще се върнат скоро. Трябва вече да се връщам при дечурлигата.

След около половин час Рейчъл чу някаква жена да се дере с все сила. Веднага разбра, че това е Та-уа-ни.

Рейчъл излезе бързо навън, дори не си сложи кожуха. Трепереше от студ. Обви ръце около тялото си и изпъна глава, за да вади за какво крещи Та-уа-ни.

Траперът беше излязъл от вигвама на Та-уа-ни, облече като за път, в дълга шуба от меча кожа, а на гърба му имаше вързоп. Та-уа-ни му викаше на ирокезки, вървеше: подире му и влачеше Ка-уе-рас след себе си.

Траперът на два пъти се обърна и рязко й каза нещо.

Рейчъл не можеше да разбере всичко, което Та-уа-ни казваше, но очевидно искаше да замине с него, а той й каза да си наляга парцалите. Ка-уе-рас пищеше и плачеше, влачеше крака, докато майка му го дърпаше след себе си.

Без да се колебае, Рейчъл се затича през ливадата след Та-уа-ни и трапера, който очевидно си тръгваше. Ка-уе-рас беше полуоблечен. Нямаше ръкавици, а на краката имаше само един мокасин. Кожухчето от видра, което Рейчъл му направи, беше преметнато през едното му рамо и се влачеше в снега.

Рейчъл съзнаваше, че Та-уа-ни има право да иде, където си иска и че тя самата ще бъде безкрайно доволна, ако бившата съпруга на Ураган се махне, но нямаше право да застрашава живота на Ка-уе-рас. Ако смяташе да гони своя трапер в тоя февруарски студ, трябваше да остави детето на сигурно място.

Когато Ка-уе-рас видя Рейчъл, започна да плаче и да я вика по име. Протягаше към нея премръзналите си пухкави ръчички. Рейчъл застана пред Та-уа-ни, скръсти ръце и рязко й каза: .

— Върви с трапера, но остави детето.

— Махни се от пътя ми, бяла курво, дето отмъкна мъжа ми. Детето е мое. Мога да го заведа, където си искам!

— Той има и баща, великият и всемогъщ шаман. Той има същите права над него, още повече че ти си лоша майка! — тя вдигна заплашително пръст към красивото лице на Та-уа-ни. — Ти не искаш Ка-уе-рас. Той ти е нужен само за да изнудваш другите. Остави го тук, ще бъде на сигурно място.

Та-уа-ни присви злъчно черните си бадемови очи.

— Тази жена по-скоро ще го удави като кутре, отколкото да го остави на теб!

Тя злобно блъсна Рейчъл в снега. Преди Рейчъл да успее да се изправи, Та-уа-ни грабна Ка-уе-рас и хукна след трапера.

От околните вигвами бяха наизлезли жени и деца, за да разберат за какво е цялата олелия. Една от жените изтича да повика Звездна светлина. Та-уа-ни отново започна да вика на трапера да я почака. Говореше му, на смес от ирокезки и английски, колко много го обича и как ще му угажда във всичко, ако я вземе със себе си.

Рейчъл се изправи и се затича след тях. Бяха излезли от пределите на лагера и сега вървяха по пъртината, която водеше към реката.

— Та-уа-ни! — извика Рейчъл. — Пусни го!

— Ей-чъл! — хлипаше Ка-уе-рас. Кожухчето му беше паднало, а майка му го носеше преметнат през рамото й като чувал с царевица.

Сълзи на безсилие бликнаха в очите на Рейчъл, докато тичаше, за да ги догони. Най-сетне, точно когато Та-уа-ни приближи брега, тя ги настигна. Траперът вече вървеше по замръзналата река, на изток. Та-уа-ни стъпи върху леда.

— Моля те, Та-уа-ни — Рейчъл спря на брега. — Дай ми го, моля те. Баща му ще се грижи за него, кълна се.

— Малвин, Малвин! — викаше Та-уа-ни, без да обръща внимание на молбите на Рейчъл. — Чакай ме, любими! Чакай! Ще ти дам момчето! Ще го продадем! Ще спечелим добри пари!

Рейчъл погледна заснежения лед на реката. Обзе я ужас. Ураган я беше предупредил да не стъпва върху леда, но Та-уа-ни се измъкваше! Отнасяше сина му, единственото дете, което може би щяха да имат.

— Недей Рейчъл, мила! — Рейчъл чу, как Дори извика. — Рейчъл стъпи много предпазливо върху леда.

— Ще внимавам — извика тя през рамо. — Искам да взема Ка-уе-рас.

— Махни се от леда, мила! Опасно е!

Рейчъл бързо тръгна след Та-уа-ни, която беше се отдалечила на няколко метра от брега.

— Дай ми детето!

Та-уа-ни се обърна рязко.

— Щом искаш това безполезно дете — извика индианката, — вземи го! На мен само ми пречи!

Като каза това Та-уа-ни свали детето от рамото си и го метна във въздуха.

Рейчъл скочи, за да го хване, преди да падне върху леда и в този миг чу пропукване под краката си. Ка-уе-рас хлипаше и зъбите му тракаха от студ. Той се притисна към Рейчъл и през сълзи повтаряше името й.

— На ти момчето, на ти и това! — извика Та-уа-ни, рязко се обърна и удари Рейчъл по лицето, така че я зашемети. Когато индианката замахна втори път, Рейчъл приклекна и плъзна Ка-уе-рас по леда, към брега на реката.

— Върви при Дори — каза тя на детето, когато го пусна. — Върви!

— Ейчъл!

— Върви ти казах! — извика строго Рейчъл, за да не би детето да се върне отново при нея.

Ка-уе-рас продължи да хлипа името й, но скочи на крака и се затича към брега, където Дори чакаше с отворени ръце.

Точно когато Дори хвана момчето, Рейчъл усети удар по краката си. Ледът изпука, когато тупна върху него.

Жените, които стояха на брега, викаха на Рейчъл и Та-уа-ни да се връщат обратно.

Та-уа-ни издаде вик на ярост и се хвърли върху Рейчъл, но тя се претърколи и скочи, преди индианката да й връхлети. Щом Рейчъл се обърна с лице към нея, видя, че в ръцете й проблесна острието на нож.

Рейчъл вдигна помирително ръце.

— Стига. Достатъчно. Върви при твоя мъж.

Та-уа-ни замахна с ножа и се наведе заплашително.

— Ти ми отне мъжа!

— Ти сама го напусна!

— Взе ми детето!

Рейчъл се изсмя на нелепото й обвинение.

— Ти го подхвърли! Каза, че не го искаш! — тя сниши глас. — Та-уа-ни, не ти желая злото. Моят мъж ще се грижи добре за сина си. Тръгвай. Върви с трапера. Нали това искаше? Нали искаше да се освободиш от детето и от грижата за него?

Та-уа-ни отмести поглед от Рейчъл и видя, че траперът наистина се отдалечава в източна посока.

— Върви! — подкани я меко Рейчъл. — Ще кажа на Ураган, че си му оставила детето.

Та-уа-ни наведе ножа и се стегна. Рейчъл отстъпи и й направи път. Чуваше как леда стене под краката й, а наоколо се образуват пукнатини. Тя тръгна към безопасния бряг.

— Върви при него, но не се отдалечавай от брега предупреди тя индианката, като внимателно следеше движенията й. — Ледът е опасен, а течението е бързо. Може да се пропука.

— Чакай! — извика Та-уа-ни на трапера — Почакай ме! — тя тръгна към него.

Рейчъл вече й беше обърнала гръб, когато видя с ъгъла на окото си, че Та-уа-ни замахва с ръка. Усети пробождане като от нажежено желязо по ръката си, която вдигна, за да се защити. В миг тънката й муселинова риза се обагри в аленочервено. Без да се замисля Рейчъл, замахна с крак и ритна Та-уа-ни по ръката, за да се предпази от следващия й удар.

Та-уа-ни изстена от болка, когато ножът падна от ръката й и се плъзна по леда. Рейчъл погледна ръката си, която силно кървеше. След това погледна Та-уа-ни, извика гневно, сви ръка в юмрук и удари Та-уа-ни в корема.

Индианката изстена и падна.

— Ставай и се махай! — властно извика Рейчъл, без да обръща внимание на кръвта, която капеше върху белия сняг. — Махай се оттук и да не си посмяла да се върнеш, защото ще те разпоря и ще окача на едно дърво червата ти, да ги ядат гарваните!

Та-уа-ни се дръпна, обладана от суеверен ужас, и направи знак с ръка, за да се предпази от злите клетви, които другата жена може бе мълчаливо й отправяше. Като гледаше Рейчъл, индианката се изправи на крака и се затича към средата на реката. Викайки трапера по име, а той й подвикна през рамо да се връща.

Рейчъл видя, че Та-уа-ни настигна Малвин. Той се обърна и я удари по устата с юмрук. Тя падна върху леда и в този миг се чу ужасяващо изпращяване.

Дори извика на Рейчъл да тича към брега. Една голяма площ от заледената река започна да се пропуква. Рейчъл едва беше стигнала брега, когато чу първия плясък. Обърна се и видя, как реката повлече трапера и индианката.

— Та-уа-ни! — извика Рейчъл.

Въпреки че я ненавиждаше, не искаше да се удави в черните води. Без да се замисля, тя тръгна обратно към реката, защото се надяваше, че може да помогне на индианката да изплува. Виждаше тъмната й глава ту да се подава, ту отново да потъва в дупката, докато се опитваше да се измъкне от водата. Щом се хванеше за някой по-здрав леден къс и се опиташе да се изтегли върху него, той се напукваше и тя отново падаше във водата. Траперът беше изчезнал.

— О, не, недей! — извика Дори и стъпи върху леда, хвана Рейчъл за ръката и я задърпа към брега. — Не е нужно и ти да умираш.

— Дори, не можем да ги оставим да се удавят — възрази Рейчъл, като се опитваше да се отскубне от нея.

— Късно е — извика Дори. Опитваше се да вразуми Рейчъл. — Ледът се е пропукал навсякъде.

Точно в този момент една голяма пукнатина запълзя към тях. Рейчъл и Дори хукнаха към брега.

Ледената вода намокри върха на мокасината й, точно когато една от жените я изтегли на брега. Рейчъл се свлече на снежния бряг изтощена и замаяна от загубата на кръв. Ка-уе-рас успя да се промъкне до нея и се мушна в ръцете й. Рейчъл го прегърна силно и заплака, успокоена, че синът на Ураган е спасен. Плачеше и за смъртта на Та-уа-ни и трапера. Дори се приближи и застана на колене до нея, за да види раната й.

— Много е дълбока — чу я да казва на една от жените. — Но няколко шева ще я оправят.

През следващите няколко часа съзнанието на Рейчъл беше замъглено. Жените я занесоха във вигвама на Туубан и й дадоха да пие някаква ужасна смес. След това почистиха раната й и я зашиха. Билковата напитка помогна на Рейчъл да не усети нищо. После я съблякоха гола и я завиха с кожи в постелята на Танцуващия ураган. Рейчъл си спомни, че искаше да стане и да оправи Ка-уе-рас, но й беше толкова студено, че не можеше да мисли добре и едва говореше… а кожите бяха толкова топли. Дори я увери, че детето е добре и не след дълго Рейчъл се отпусна и заспа.

Когато отвори очи, видя, че е късно следобед, а Танцуващия ураган беше коленичил до нея и внимателно сменяше превръзката й.

— Ураган?

Той се усмихна.

— Виждам, че моята тигрица пак се е сражавала.

Тя се опита да седне, но той нежно я накара отново да легне.

— Ураган, тя се удави. И двамата загинаха. Не можехме да ги спасим.

— Разбира се. Цялата река се пропука — той я целуна. — Но ти спаси Ка-уе-рас.

Тя затвори очи, навлажни пресъхналите си устни и пак отвори очи.

— Казах й да не ходи по леда. Предупредих я…

— Шшт — успокои я той. — Всеки сам си избира съдбата, Рейчъл, любима. Та-уа-ни сама направи своя избор.

— Но…

Той притисна устните й с пръст.

— Моят син е жив и това е най-важното — той взе ръцете й. — А сега ме слушай внимателно, Рейчъл. Трябва да разбера нещо и след това ще те оставя да поспиш — той притисна ръцете й в своите и почака, докато тя го погледна с небесносините си очи. — Кажи ми, съпруго моя, сигурна ли си, че искаш да приемеш сина ми в нашия вигвам. Защото ако не искаш, има кой да се погрижи за него.

Тя поклати глава. Опитваше се да се съсредоточи и да говори смислено.

— Аз съм задължена да се грижа за детето на мъжа си. Стига сме обсъждали това. Той ще живее с нас.

Той мушна ръцете й под кожите.

— Добре, моя смела Рейчъл. А сега спи.

Тя затвори очи и се сгуши между топлите завивки.

— Ураган?

— Да, любов моя. Тук съм.

— Мислех си за конете и за провизиите, които ще ни трябват, когато тръгнем за река Охайо.

— Сега си почивай — той приглади тъмната й коса. — Ще говорим за това, когато се възстановиш.

— Хрумна ми една добра идея — тя отвори очи, за да го погледне, измъкна ръката си изпод завивките и го докосна. — Обещай ми, че няма да се ядосаш и ще ме разбереш.

Гарвановочерната му коса докосна раменете му, когато той кимна с глава.

— Как може сърцето ми да ти се сърди днес, когато рискува живота си, за да спасиш моя син.

Почувства, че главата й се замая и притвори очи.

— Можем да отидем във Филаделфия. Знам, че не е далече — тя отвори очи, за да види изражението му. Видя, че я слуша внимателно, но без страх или гняв. — Имам пари, Урагане. Пари, който щяха да ми бъдат зестра, когато се оженя за Гифърд. Не са много, но ще свършат добра работа на лени ленапи.

— Не ми трябват парите ти, моя скъпа съпруго.

— Но те са мои, Урагане, и мога да правя с тях каквото реша. Искам с тях да купим конете и провизиите, които ще ни трябват в пътуването ни на запад — като каза това, тя отново затвора очи. Усети пулсираща болка в ръката си.

— Утре ще говорим за това.

— Утре — прошепна тя унесено.

На следващата сутрин откриха телата на Та-уа-ни и трапера изхвърлени на брега, няколко мили по-надолу от стана, по течението на реката. Воините донесоха телата, за да ги приготвят и погребат както се полага. Рейчъл искаше да помогне на другите жени да ги изкъпят, но Танцуващия ураган я задържа във вигвама. Доведе й Ка-уе-рас и ги остави да се занимават, а той отиде да подготви достойно погребение.

Двамата тъкмо се бяха настанили да играят на глинени топчета, когато Танцуващия ураган, се върна при тях. Беше пребледнял, с присвити устни.

— Ка-уе-рас — извика той от вратата.

Детето вдигна глава и като видя баща си, скочи на крака и се затича към него с все сила.

— Нукуа! Татко!

Ураган го вдигна във въздуха и детето изпищя от удоволствие. Очевидно то не страдаше, че майка му си беше отишла завинаги. Беше щастливо, че е с баща си.

Ураган го погъделичка по топчестото коремче. След това полека го остави на пода, обърна го с гръб и му вдигна ризката. — Какво правиш? — попита Рейчъл. — Какво има, Ураган?

Той бавно вдигна кожената ризка на детето.

— Ураган?

Наведе се към Ка-уе-рас.

— Сложи си кожухчето и ръкавиците и иди при Дори, в нейния вигвам. Ще направиш ли така, Ка-уе-рас? — той вече беше взел кожухчето и му помагаше да го облече.

Ка-уе-рас кимна.

— Това момче може намери Дори — отговори той на чист алгонк.

Ураган го препаса здраво, мушна му ръкавиците и го пусна през вратата. Остана там докато видя, че детето стигна вигвама на Дори и тя му помаха с ръка.

Ураган пусна завесата и се обърна към Рейчъл.

— Какво става! — тя се надигна, изплашена от изражението му. — Моля те, Ураган, кажи ми. Да не би Ка-уе-рас да е болен?

Той поклати глава и я взе в прегръдката си.

— Той не е мое дете — каза той с явно съжаление в гласа.

Рейчъл се отдръпна.

— Какво?

— Детето не е от мен. Та-уа-ни ме излъга. Ка-уе-рас е дете на трапера.

— Как разбра? — тя го докосна по бузата. — Откъде знаеш, че е така?

— Родилното петно на гърба на Ка-уе-рас…

— Да? — Рейчъл се намръщи. — И какво?

— То е същото, като това на гърба на трапера Малвин. Дори го откри.

Рейчъл извърна глава.

— О! — долната й устна затрепери. Всъщност Ураган току-що й каза, че няма дете от собствената си кръв. Та-уа-ни не го беше дарила с дете, а може би и Рейчъл нямаше да може да стори това. Сълзи бликнаха в очите й.

— Съжалявам, Ураган. Толкова съжалявам.

Той свъси вежди и когато видя сълзите й, я придърпа към себе си.

— Защо плачеш, любима? — той избърса с ръка сълзите, които се стичаха по страните й.

— Защото не мога да те даря с дете. А ти толкова много искаш.

Той се замисли над думите й за миг, леко объркан.

— Не разбираш ли, че ти казвам това не като обвинение, а за да ти обясня, че не трябва да се чувстваш задължена към момчето. Той може да отиде другаде. Щом не е мой, не е нужно да се грижиш за него.

— Не е нужно! — тя се разсмя. — Но аз обичам Ка-уе-рас! Просто си мислех, че ще искаш да имаш дете от собствената си кръв. С радост бих приела Ка-уе-рас, стига ти да го искаш.

Танцуващия ураган силно я притисна към себе си.

— Разбира се, че го искам. Няма никакво значение чие е. Аз също го обичам така, както бих обичал родния си син — той леко се отдръпна, за да се вгледа в светлосивите й очи. — Значи е решено? Момчето е наше.

— Ка-уе-рас, син на Танцуващия ураган и Рейчъл. Ще го осиновим, както е обичая при лени ленапи — тя замълча. — А когато дойде пролетта, ще тръгнем за Филаделфия. Ще вземем парите ми и ще купим коне и провизии за пътуването на запад.

Той я гледа дълго, след това се наведе, за да я целуне.

— Добре любима — прошепна той, докосвайки устните й. — Добре, умнице моя.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

Филаделфия, колонията Пенсилвания

Април, 1762

Рейчъл стоеше съвсем близо до пътя, скрита между дърветата, така че оставаше незабелязана за минаващите карети. Докато ги гледаше, тя на няколко пъти пое дълбоко дъх, за да събере смелост. Знаеше, че Танцуващия ураган, който стоеше зад нея, също чакаше и наблюдаваше.

— Ако не искаш, недей да го правиш — прошепна й той.

— Искам — отвърна тя шепнешком и хвърли един последен поглед към красивото му лице.

Тя искаше да направи това заради Танцуващия ураган… заради любовта си към него и тези, които я бяха приели като своя.

— Тези пари ми се полагат и искам твоят народ — нашият народ — да ги получи.

Тя погледна към пътя, когато чу да преминава още една карета. Пътниците в нея се смееха и бъбреха и гласовете им й се сториха много чужди. Правилната им английска реч й звучеше странно и грубо. Напевният и мек език на лени ленапи вече беше езикът, на който говореше и мислеше.

— Ще дойда с теб, любима. Само ми кажи.

Усети как съмнението се прокрадна в гласа му. По време на пътуването до Филаделфия разговаряха за доверието помежду им. Рейчъл се закле в любовта си към него и обеща, че няма да го изостави. Чудеше се, дали в момента не се страхува от това. Може би се опасяваше, че навярно тя няма да пожелае да се върне, след като разбере какво е изоставила заради него.

Тя вдигна тъмните си мигли и го погледна.

— Нали се разбрахме, Ураган, че е по-добре да отида сама. Ще отида при адвоката на Гифърд, ще взема нужните документи и ще прибера парите си от банката — те смятаха, че Гифърд не е успял да се добере жив дотук. Как би могъл? — Ще се върна докато се мръкне. След това ще се върнем у дома при Ка-уе-рас. После ти и няколко от мъжете ще идете до Анаполис и ще купите конете и провизиите. Планът ми е добър и ти знаеш това.

Ураган разбираше, че Рейчъл е права. Това беше най-лесният начин да свършат това, за което бяха дошли, но все пак не му се искаше да я оставя сама. Той имаше, чувството, че я хвърля сред глутница освирепели вълци.

— Върви — успя да каже той. — И дано късметът не те изостави.

— Късмет ли? Нямам нужда от късмет. Няма да се наложи.

Той протегна ръка и улови нейната, погледна за последен път в сините й очи. Беше с най-хубавата си кожена рокля, а косата й беше грижливо сплетена и украсена с миди от залива Чесапийк. На едната си буза носеше знака на тяхното племе, нарисуван със синя и червена боя.

— Върни се скоро, моя любов.

Тя се разсмя и отърси лошите предчувствия, които се бяха загнездили някъде в дълбините на съзнанието.

— Ще се върна до вечерта, а сега се скрий, защото ако някой види, че се спотайваш сред дърветата, целият град ще гръмне със страшната новина за скорошно индианско нападение.

Тя издърпа ръката си от неговата и му изпрати въздушна целувка. След това се обърна и излезе на пътя, по който беше минала преди около година, в деня, когато Счупения рог я отвлече.

Рейчъл едва беше изминала — половин миля по посока Филаделфия, когато чу зад себе си шума на приближаваща карета. Опита се да успокои бясното туптене на сърцето си, докато чакаше каретата да се приближи достатъчно, че да може да я чуе някой от пътниците. Не искаше да е тук сега. Искаше й се да е заедно с Ураган и Ка-уе-рас в индианския лагер. Но по някакъв начин завръщането и във Филаделфия щеше да и помогне да скъса и последните си връзки с жената, която беше някога. Ще се опита да намери Томас или ще му остави писмо, така че семейството й да знае, че е здрава и читава и след това с чисто сърце ще остави зад себе си живота на лейди Рейчъл Мороувър.

Тя се обърна, застана с лице към каретата и замаха с ръце.

— Помощ! Помощ! — извика тя, когато излезе на средата на пътя. Стараеше се да бъде естествена. — Моля ви, помогнете.

Двамата с Ураган решиха, че ще е най-добре, ако тя се престори на избягала от ирокезите пленница. Това беше най-сигурният начин да постигне целта си — възможно най-бързо да стигне във Филаделфия.

Изненадан, кочияшът на откритата карета дръпна юздите и подвикна на конете, за да спрат. Пътниците — един мъж на средна възраст, с голям корем и бакенбарди й три девойки — се изправиха, за да видят по-добре облечената в кожена рокля и да чуят думите й.

— Госпожо? — кочияшът невярващо ококори очи. Погледна през рамо към господаря си.

Кожата на Рейчъл беше почерняла, а и косата й беше тъмна, така че тя разбра, че се колебаеха дали беше англичанка или дивачка.

— Моля ви, помогнете ми — повтори тя на английски, а езикът й някак странно преобръщаше думите в устата й. — От няколко дни вървя.

— Аз съм Джон Колмъри — той побутна триъгълната си шапка. — Имате ли нужда от помощ, госпожице? — извика господинът в каляската.

Рейчъл я заобиколи, за да говори с Джон Колмъри.

— Сър, ще ми помогнете ли? Казвам се лейди Рейчъл Мороувър.

— Света Дево, Богородице! — той започна да я разглежда отгоре до долу, впечатлен от сплетената й коса, кожената рокля и боядисаното й лице.

— Та вие сте жената, която индианците отвлякоха миналата година! Младата съпруга на Лангстън!

Тези думи я изненадаха. Младата му съпруга? Тя понечи да възрази, но реши, че е по-добре да се преструва, докато разбере какво ще каже мъжа. Защо той си мисли, че тя и Гифърд са женени?

— Да… точно така. Аз… аз избягах от индианците. Трябва да стигна до дома на адвоката на виконт Лангстън. Знам, че виконтът е мъртъв, но…

— Мъртъв? Съвсем не. Вашият съпруг е жив и здрав. Като по чудо и двамата сте оцелели — Дъщерите му се разкискаха и прикриха уста с дантелените си кърпички. — Видях виконта преди една седмица, в новата му къща, близо до река Скулкил.

Рейчъл онемя от изумление. Гифърд е жив? Тя наистина не беше предполагала, че той ще успее да стигне жив до някое бяло селище. Сега се чудеше, защо беше решила така. Може би, защото тайно си мечтаеше той да е мъртъв. Сети се как Гифърд — мъжът, който твърдеше, че я обича — я изостави в гората, в ръцете на Счупения рог. Спомни си и обещанието му да се върне за нея, ако успее да се измъкне жив от земята на ирокезите.

Рейчъл стисна зъби. Значи е жив? Казал е на всички, че са женени, а след това ги е излъгал, че съм мъртва. Мерзавец.

— Слава богу, че Гифърд е жив — каза високо тя. Така сама ще мога да го убия. Опита се да се престори на хрисима, — когато сложи ръка на вратата на каляската. — Бихте ли… можете ли да ме заведете при него, при моя съпруг, искам да кажа? — трудно й беше да намира думите, но вече беше стигнала дотук. Нямаше да се откаже точно сега.

— Мили боже! — Джон Колмъри размаха притеснено ръце и побърза да отвори вратата и да помогне на Рейчъл да се качи в каляската. — Толкова много ме изненадахте, лейди Лангстън. Аз… аз просто не съм на себе си.

Рейчъл му позволи да й помогне, въпреки че тя самата можеше да скочи в нея. Седна между две от дъщерите, които бяха охранени като мисирки. Тя ги поздрави, а те в отговор се изкискаха.

Петнайсетминутното пътуване до дома на Гифърд беше много неловко. Джон Колмъри изгаряше от желание да научи и най-малките подробности за отвличането й, я разпитваше подробно, докато трите момичета непрекъснато се кискаха.

Рейчъл попита Джон дали познава брат й. Оказа се, че не го познава. Надяваше се да види Томас, за да се сбогуват, но знаеше, че това е почти невъзможно. Изглежда, той прекарваше по-голямата част от живота си в морето.

Най-сетне каляската зави по Четвърта улица към градската къща на Гифърд. Тя беше триетажна тухлена постройка във формата на буквата „Г“. Зад нея се разстилаше голяма градина. Тук Рейчъл живя с Гифърд и старата му, изглупяла леля Ема, която трябваше да ги наглежда. Да ги наглежда. Това беше нелепо. Точно в тази достопочтена къща Гифърд се опита да прелъсти Рейчъл, докато леля Ема дремеше на стола в салона, и дори й предложи пари, за да купи непорочността й.

Всичко това сега и изглеждаше толкова нелепо. Но тогава не беше така.

Колелата на каляската спряха, Джон Колмъри скочи, оправи палтото си и подаде ръка на Рейчъл, за да слезе.

— Благодаря за отзивчивостта ви, Джон — тя се обърна и го остави, но той продължи да върви след нея, докато тя заобиколи каретата и стигна до стъпалата пред къщата.

— Позволете… позволете ми да ви придружа до горе, лейди Лангстън.

— Не, благодаря ви — каза тя категорично. — Предпочитам да вляза сама. Нали ме разбирате? — не искаше да бъде неблагодарна, но също така не искаше да има други, когато се срещне с Гифърд очи в очи. Това, което щеше да му каже, трябваше само той да го чуе.

Точно тогава се отвори външната врата. След като толкова месеци Рейчъл си мислеше, че Гифърд е мъртъв, реши, че може би ще изпита чувство на облекчение, когато го види жив. Все пак той беше мъжът, когото тя мислеше, че обича. Но когато го видя да стои строен и красив, огрян от сутрешното слънце, тя не изпита нито облекчение, нито радост, нито пък яростен гняв.

Гифърд свали червената си триъгълна шапка.

— Та това е Джон Колмъри какво правиш… Велики боже!

Жената, която се показа на вратата зад него, сложи ръка на устата си, когато ахна и протегна ръка към Гифърд, за да не залитне. Тя беше хубава жена с тъмноруса коса и бухнала, лимоненожълта рокля и боне в същия цвят. Беше с няколко години по-стара от Гифърд, но се опитваше да изглежда по-млада.

Рейчъл стоеше на калдъръмения тротоар, облечена в индианските дрехи, и гледаше Гифърд с широко отворени, враждебни очи.

— Р… Рейчъл!?

— Гифърд… — тя се усмихва изкуствено. Гласът й беше мек като кадифе, в което проблясваха метални нотки.

— Мили боже! — той погледна Джон Колмъри, а след това жената, която го беше стиснала за дантеления ръкав, и отново Рейчъл.

За миг Рейчъл си помисли, че той ще припадне. Очевидно беше решил, че е умряла същата нощ, в която я остави в гората, да се оправя сама със Счупения рог. Сигурно си е мислил, че вече никога няма да я види. Вероятно сега внезапната й поява объркваше доста неща.

Изведнъж Гифърд се размърда и се затича надолу по стълбите. Той прегърна Рейчъл като отдавнашен любовник и я придърпа плътно към себе си.

— Слава на Бога, че си жива, скъпа моя съпруго!

— Съпруга! — промърмори тя толкова тихо, че само той да я чуе. — Съпруга ли каза, Гифърд? Не си спомням да съм ти била съпруга.

Той се отдръпна, продължаваше да я държи за раменете, и се преструваше, че нищо не е чул.

— Не мога да повярвам, че си жива! Бог чу молитвите ми!

— Открих я да върви по пътя — намеси се важно Джон Колмъри. — Горката жена беше съвсем объркана. Добре че бях аз, иначе не знам какво щеше да стане с нея, господин виконт.

— Бог да те благослови, Джон Колмъри! Ще ти бъда вечно признателен. Ако ти е нужна моята помощ…

— Стига любезности — прекъсна ги Рейчъл. — Искам да поговоря с теб вътре, съпруже — нарочно наблегна тя. — Веднага!

— Мили боже! — извика Гифърд. — Трябва да я заведа вътре, преди да е припаднала! — извини се той на Джон. Опита се да прегърне Рейчъл, но тя не му позволи.

— Вътре, Гифърд — повтори тя.

— Моите извинения — Гифърд погледна Джон Колмъри. — Бихте ли ни извинили. Жена ми е преминала през ужасно изпитание. Не е на себе си.

— Напълно ви разбирам, виконт — отговори Джон, но продължаваше да стои на същото място върху калдъръмения тротоар и да ги наблюдава.

Гифърд се опита да хване Рейчъл за ръката, за да я заведе, в къщата, но тя се дръпна.

— Стигнах дотук сама. Мислиш ли, че ми е нужна твоята помощ, за да стигна до вратата? — попита тя с неприкрит сарказъм.

Гифърд прекрачи прага, а Рейчъл го последва. Русата жена, с която живееше в къщата, стоеше в коридора, а очите й бяха приковани в Гифърд.

— Жена ти? Жена ти се върна? Ти ми каза, че тя е мъртва — просъска тя през зъби, сякаш Рейчъл не беше там.

— Мислех, че е мъртва — отвърна й предпазливо Гифърд. — Но не е. Благодаря на добрия Бог, че тя е жива и здрава — той плесна е ръце. — Маргарет!

Мърлявата му икономка се затътри по коридора, очевидно не бързаше да откликне на повикването на господаря си.

— Да, виконт. Ида — когато вдигна глава, тя ахна и вдигна три пръста против уроки. — Свети Боже, духът и се е върнал да витае във вашия дом, виконте. Превъплътила се е в индианка!

— Не, не. Рейчъл не е дух, който е дошъл да ме преследва, Маргарет. Престани да говориш глупости. Ще вдигнеш цялата къща на крак. Лейди Лангстън се е спасила. Моята мила съпруга се е спасила от диваците. Кажи, на някой от прислугата да й приготви банята и стаята, ще я сложим веднага да си легне.

— Да си легна? — Рейчъл вдигна едната си вежда. — Нямам такова намерение — тя стисна Гифърд за ръката и посочи към кабинета му в дъното на коридора. — Мисля, че трябва да обсъдим някои неща, нали? — тя погледна през рамо към жената, която все още стоеше в коридора и ги наблюдаваше. Рейчъл се усмихна мило и се попита, колко ли е чакал Гифърд, за да си доведе тази мръсница. — Надявам се, ще ни извините?

— Гифърд! — извика жената. — Гифърд, искам веднага да говоря с теб.

— Не сега, Джеслин.

— Гифърд…

— Не сега — извика и той грубо, докато вървеше по коридора и рязко отвори вратата на кабинета си. Рейчъл мина покрай него и влезе в стаята. — Никой, по никакъв повод да не ни безпокои, Маргарет. Направи чай и го остави пред вратата.

Маргарет вървеше след тях по коридора и си мърмореше, че може би Рейчъл наистина е дух и тя е единствената, която разбира това.

В мига, в който Гифърд затвори вратата, Рейчъл с нахвърли върху него.

— Твоята съпруга, така ли? — опитваше се да овладее гнева си. — Казал си на всички, че сме женени, а аз съм, умряла!

Той махна триъгълната си шапка пя сложи върху черешовия бюфет. Все една чаша.

— Рейчъл, скъпа, нека…

— Как можа да направиш това? — тя беше потресена, въпреки че не знаеше защо се чувства така. Разбира се, че Гифърд беше способен на това. Но защо му трябваше да измисля тези лъжи? Защо го е направил? Заради вниманието на другите? Може би. Предположи, че сигурно е предизвикал голям интерес е историята си за бягството му от ирокезкия плен… А може би това, че беше изгубил жена си, само разкрасяваше историята. А може би е имал скрити подбуди. Всъщност това нямаше никакво значение. Всичко, което Гифърд беше направил и казал преди, въобще не засягаше новия й живот. Ще си вземе парите и ще го остави да живее с лъжите си.

Гифърд обилно си сипа бренди в чашата, но ръката му така трепереше, че чашата издрънча, когато я доближи до бутилката.

— Остави ме да ти обясня.

Тя скръсти ръце. Не можеше дори да седи в една стая с него, а най-вече в тази стая. Мразеше облицованите с тъмно дърво стени и окачените по тях кутии е препарирани пеперуди. В този миг й се прииска да се махне оттук. Мечтаеше да бъде в дома си, заедно с Танцуващия ураган и малкия си син.

Тя го погледна право в очите.

— Не искам да ми обясняваш. Искам си парите от зестрата. Искам да видя и брат си и след това ще си замина.

Наблюдаваше го, докато отпиваше една голяма глътка бренди. Не беше изгубил момчешката си хубост, въпреки че косата му доста беше оредяла. Беше облечен с много скъп ален жакет и панталон, дантелена риза и чорапи е багети. На краката си носеше червени обувки с висок ток? Помисли си, дали той осъзнава колко смешен изглежда всъщност.

— Ти… ти искаш зестрата си, така ли? — той пак отпи от огнената течност. — Но, скъпа, сега, след като се върна, можем да започнем живота си както смятахме. Домът ни е готов — той погледна неспокойно. — Ще ти хареса. Наистина, много ще ти хареса.

— Гифърд — очите й заплашително се присвиха. — Слушай ме и то добре. Аз не съм жената, която ти остави да умре в гората, в ръцете на индианците. Не можеш вече да ме разиграваш, защото не се хващам на сладките ти приказки. Искам си парите. Ще ми ги дадеш и аз ще се махна оттук. Не ме интересува какво разказваш на хората — дали сме женени или не, нито пък, че диваците са ме изяли. Това няма значение. Искам само това, което ми се полага по закон, и то веднага.

Той остави чашата си, измъкна от ръкава си парфюмирана кърпичка и попи потта от челото си. Очите му шаваха като на зверче.

— И къде ще идеш с тези пари? — попита той нападателно. — Никой мъж няма да се ожени за теб, като разбере какво ти се е случило при индианците — той посочи към нея. — Погледни се. Толкова си заприличала на тях, че когато те видях, те взех за една от тях.

— Това не те интересува, но в момента съм омъжена и имам дете — тя гордо се усмихна. — Ожених се за Танцуващия ураган, брата на Счупения рог.

— Накараха те, така ли?

Тя поклати глава.

— Ожених се за Ураган по собствена воля… защото го обичам.

— Червенокож дивак — разсмя се той. — Оженила си се за един от тия диваци с пера, когато можеше да се ожениш за мен? — той я погледна така, сякаш си е изгубила ума, но когато видя увереността в погледа й, разбра, че говори сериозно. Той замълча за миг, след това каза. — Добре, Рейчъл, добре — той вдигна ръка и кърпичката му трепна. — Трябва да се разпоредя да изтеглят парите ти и после ще видим какво можем да направим. Може би ще отнеме малко време.

— Не се шегувам, Гифърд. Или ще ми дадеш парите, или ще разкажа на всички какво си направил. Ще им кажа как ме изостави да ме измъчват и да ме убият. Колко ли известен ще станеш след това? Кой ли ще иска да идва на празненствата ти?

Той отстъпи към вратата.

— Веднага се връщам. Почакай ме.

Тя кимна и се обърна към прозореца, за да гледа градината. Опита се да не гледа пеперудите, които украсяваха кабинета. Не искаше да вижда безжизнените им тела и слепи очи. Тя сбърчи нос. Стаята миришеше на мухъл и влага. В застоялия въздух се усещаше лек дъх на лекарство.

Гифърд затвори след себе си облицованата с дърво врата на кабинета, облегна се на нея и затвори очи.

— Какво, по дяволите, става? — Джеслин се появи от другия край на коридора.

Гифърд вдигна глава. Годеницата му беше свалила пелерината и шапката си. Видя, че е бясна от яд. Той докосна с пръст устните си.

— Ш-шт, ще те чуе!

— Ах, ти, лъжлив негоднико! — тя му удари шамар, от който бузата му се зачерви. — Нали ми каза, че е умряла. Дадох ти проклетите пари на баща си, за да довършиш скапаната си къща и сега, изведнъж, се появява жена ти?

Той разтърка бузата си и тръгна по коридора към зимната кухня.

— Ще се погрижа да оправя нещата, Джеслин.

— Ще се погрижиш, така ли? Може би ще се погрижиш за жена си? Закле се да се ожениш за мен!

— И ще се оженя — вече беше по-спокоен. Имаше план. План, който щеше чудесно да му свърши работа. Трябва бързо да оправи нещата. Не трябваше да губи приятелите си. Не трябваше да загуби и Джеслин и парите на баща и. Трябваше да запази спокойствие и да направи това, което е нужно. — Джеслин, искам да се прибереш вкъщи.

— Да си ида вкъщи! Ако мислиш…

Той замахна и я хвана за една твърда, изрусена къдрица.

— Чу ли какво ти казах?

Тя сграбчи ръката чу.

— Ох, кучи сине. Боли ме.

Той приближи лицето си на милиметри от нейното. Горната му устна се изви неодобрително.

— Сега си върви вкъщи, при баща си и стой там, докато ти кажа, разбра ли? — той я пусна.

Тя потърка челото си, за да облекчи болката от скубането.

— Какво смяташ да правиш? Кажи ми. Как ще оправиш тая каша?

— Върви си сега!

— Чудесно, но не искам да чакам дълго — тя оправи косата си. — Предупреждавам те. Ако сплескаш нещата, ще съжаляваш, виконт Гифърд Лангстън. Кълна се. Ще те направя последен просяк!

Не след дълго Гифърд влезе в кабинета с поднос чай и сладкиш, които донесе от кухнята. Усмихваше се и беше възвърнал самообладанието си.

— Нотариусът ще дойде ли?

— Погрижил съм се за всичко, Рейчъл — той остави подноса. — Ще трябва да изчакаме.

Тя се обърна и загърби прозореца.

— Имаш ли някакви вести от Томас? Знаеш ли къде е? Искам да го видя, преди да замина.

Гифърд й сипа чаша чай и я подаде. Тя я взе, без да знае защо — вероятно от учтивост. Той въздъхна.

— Съжалявам, че трябва да ти кажа това, Рейчъл, скъпа, но…

— Но какво? — той й предложи от сладкиша, но тя поклати глава. — Какво има, Гифърд? Какво се е случило с Томас?

Той наведе глава.

— Удавил се е в морето. Мисля, че е станало малко след като ни плениха.

Рейчъл извърна глава. Сълзи изплуваха в очите й. Значи брат й не е разбрал, че тя е жива. Никога нямаше да научи за щастието, което намери с Ураган при лени ленапи. Тя изпи една голяма глътка от чая. Беше много подсладен, но горчеше. Тя обаче го изпи.

— Къде е бил, когато е станало това?

— Боже господи. Мисля, че някъде в Карибско море — Гифърд отново си сипа бренди. — Целият кораб потънал. Екипажът загинал — той изцъка. — Ужасна трагедия.

Тя кимна и промени темата. Не искаше да мисли за Томас сега. Тази мисъл я караше да страда. Трябваше да се съсредоточи върху това, което правеше в момента.

— Тази жена — каква е тя?

— Приятелка.

— Нещастен лъжец — тя допи чая си и остави чашата на масата. — Коя е всъщност?

Той сипа още чай и й подаде чашата.

— За бога, нима си мислиш, че трябва да бъда отшелник до края на живота си.

— Значи, спиш с нея?

Рейчъл разля малко от чая върху ръката си и усети, че главата й се замая. Не й беше приятно, че стените я притискат, а под мокасините си усещаше пода някак странно. Стаята изведнъж й се стори задушна.

— Не, може би ти е жена? — тя се усмихна. — Да не би пак да си се оженил, скъпи Гифърд? И следващият въпрос, разбира се — знае ли тя, че си женен?

Той се разсмя…

— Остроумно. Винаги си била толкова, остроумна, Рейчъл. И винаги така приятно го правиш — наблюдаваше я внимателно, докато отпиваше от брендито. Гласът му звучеше много по-уверено отпреди… Беше почти самоуверен. — Джеси ми е годеница. Когато ти остана при индианците аз, естествено, трябваше да си намеря друга жена, която да бъде стопанката в моя дом.

Изведнъж Рейчъл усети езика си набъбнал и залепен за небцето. Беше й трудно да говори.

— Аз… на мен ми е все едно. Наистина ми е… все едно.

— Рейчъл, скъпа, добре ли си? — той й подаде ръка, когато залитна.

Тя премигна и посегна да остави чашата. Когато я пусна, тя падна на пода и се разби, защото подносът беше на една ръка разстояние по-далече. Тя смутено погледна Гифърд. Не знаеше какво й става. Усети, че й се гади, а главата й се замая. Докосна челото си. Беше студено и влажно.

— Малко ми се вие свят. Вече съм отвикнала да стоя дълго на закрито — тя пое дълбоко въздух. — Моля те, отвори прозореца.

Той я хвана за ръката.

Стаята се завъртя по-бързо пред очите й. Мъртвите пеперуди летяха около нея.

— Аз… Аз трябва да вървя… пак… пак ще дойда… къде е мъжът ми? — долната й устна затрепери. Изведнъж изпита ужасен страх. — Къде е Ураган…

— Сега, сега. Всичко е от вълнението, скъпа Маргарет! — извика Гифърд. — Сега ще те мушнем в леглото, да си починеш.

— Не! — тя се опита да поклати глава, но много болеше. — Искам да си отида у дома.

— Маргарет! — Гифърд потупа Рейчъл и я хвана за рамената. — Но ти си си у дома, скъпа. Ще се почувстваш чудесно, щом си починеш след няколко дена.

Маргарет подаде глава през вратата, но когато видя Рейчъл, отпусната в ръцете на Гифърд, влезе тичешком.

— Какво й стана?

— Лейди Лангстън е болна, Маргарет. Искам да й оправиш, леглото и…

Рейчъл чуваше, че Маргарет и Гифърд говорят, но ги чуваше много далечно. Изпита ужас и паника. Искаше да бяга, но краката й не помръдваха. Искаше да извика, да повика Танцуващия ураган, но никакъв звук не излизаше от гърлото й. Моля те, помогни ми, помисли си тя, преди да изгуби равновесие и да потъне в непрогледен мрак. Помогнете ми!

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

Танцуващия ураган клекна до огъня, който беше стъкмил в очакване на завръщането на Рейчъл, но още не го беше запалил. Погледна към изгряващата луна и се ориентира колко е часът. Полунощ…

Беше полунощ, а Рейчъл още я нямаше. Когато настъпи здрачът, и тя не се появи, той си каза, че сигурно й е трябвало повече време, за да вземе парите, отколкото тя предполагаше. А може и да е останала да вечеря с брат си, Томас, когото никога вече няма да види. След това обаче падна мрак, а нея все още я нямаше.

Ураган сви юмруци и ги размаха пред бледата луна, която грееше високо над главата му.

— Къде си? — питаше настойчиво той. Гласът му отекна във върховете на дърветата, преди да се слее със звуците на нощната гора и да заглъхне. — Къде си, моя любов, Моя съпруго? — той пое дълбоко дъх. — Дали не ме предаде? — Тази мисъл дори не му беше хрумвала, докато не я изрече на глас. Рейчъл не би сторила това. Тя не може да направи това с него и с техния син Ка-уе-рас, който ги чакаше в стана на лени ленапи. Не може през цялото това време, откакто Та-уа-ни умря, да се е преструвала, че е щастлива. Не е възможно да го е залъгвала с обещанието, че винаги ще бъде до него. А дали не се заблуждаваше? . Той стана да раздвижи прасците си и се питаше, колко ли дълго още ще трябва да чака така. Часове, може би.

Дали не чакаше напразно? Дали тя го беше изоставила?

Ами ако Гифърд Лангстън, страхливецът, по чудо беше успял да се спаси и да се върне във Филаделфия. Рейчъл беше толкова сигурна, че е мъртъв и затова Ураган никога не зачекна този въпрос. Но ако той беше жив? Може би щеше да я подмами в дома си с обещания за хубави вещи, охолство и безгрижие? Дори можеше да убеди Рейчъл, че ирокезецът, който се е присъединил към лени ленапи, е недостоен за нея? Ами ако през цялото време тя е обмисляла как да накара Танцуващия ураган да я заведе до Филаделфия, само за да остане там и да се върне към предишния си безсмислен живот. Дали се е преструвала, че мисли за неговия народ, когато му предложи зестрата си, за да купят с парите необходимото за пътуването на запад?

Танцуващия ураган дълго се разхожда напред-назад из малката поляна и гледа луната в ясното нощно небе. Часовете изтичаха, надеждата му воюваше със съмнението, че жена му ще се появи с логично обяснение на закъснението си. Но тя не идваше. Цяла нощ Танцуващия ураган се бори с чувството, че е измамен, което бавно се промъкваше в душата му. Чувстваше се като глупак. Обичаше Рейчъл по-силно от Та-уа-ни. Защо не си взе поука още от нея? Защо позволи да бъде измамен от още по-красива и още по-умна жена? И освен това бяла. Нима брат му, Счупения рог, не беше прав, когато говореше за жените, въпреки че тогава Танцуващия ураган не искаше да се съгласи с него?

Като продължи да се терзае от съмнения за Рейчъл, Танцуващия ураган остана в бивака си, докато първите лъчи на зората обагриха утринното небе. Чу чуруликането на птиците и усети как мирисът на росата се надига от плътните дъбови листа. След това приготви торбата си. Покри огъня, който беше стъкмил за Рейчъл, метна оръжието си на рамо обърна гръб на зловещия град, наречен Филаделфия и тръгна за дома.

Рейчъл се въртеше и извиваше под тежките одеяла, с които я бяха завили. Грубата бяла нощница, която й стигаше до петите, се беше увила около глезените и пречеше на движенията й. Сънува, че се дави и дебели тръстики се заплитат около нея и я дърпат към дъното. Не можеше да диша, не можеше да мисли. Гадеше й се, а главата й така туптеше от болка, че и най-малкият шум я караше да се свива от ужас.

От време на време чуваше гласове, но повечето и бяха непознати. Ураган? Опита се да го повика, да му каже, че е болна. От устата й не излизаше звук. Искаше да види малкото си момченце с пухкавите, розови, бузки. Защо тези хора я наливаха с този ужасен чай, които я давеше. Не го харесваше: Не искаше да го пие повече. Къде беше Ка-уе-рас? Къде беше Ураган? Защо не беше тук, за да се грижи за нея? Нима не знаеше, че тя е болна?

Картини от миналото минаваха в съзнанието и. Някои бяха толкова неясни, че се изплъзваха неусетно, но други пък бяха ясни като водата на река Метуксик. Спомни си усмивката на Ураган, смехът му, докосването на загрубялата му ръка, когато обгръщаше с нея гърдата и. Спомни си излета, на който бяха завели Ка-уе-рас, точно преди да заминат.

Те заминаха… Да, сега си го спомни, но къде отидоха? Мъчеше се да си спомни, но мозъкът й беше смесица от безсмислени звуци и картини. Знаеше, че не е у дома, във вигвама си. Миризмите бяха други, Това място вонеше на болест и спарен въздух. Нямаше вятър, светлина, само задушна тъмнина.

— Рейчъл?

Някакъв глас проникна през вцепенението й и тя бавно обърна глава към него, въпреки че беше неприятен.

— Рейчъл, скъпа, чуваш ли ме?

— Гифърд? — гласът й беше хрипкав. Не можеше да отвори очи. Болката беше непоносима.

— Да, Рейчъл, скъпа.

— Къ… — опитваше се да си припомни думите. — Къ… Къде е Ураган? Искам да дойде.

— Не разбирам за какво говориш, скъпа — тя усети, че някой взе ръката й и я стисна. Мускулите и останаха неподвижни. — Ти си много болна.

— Ис… искам Ураган — настоя тя. — Искам съпруга си. Моля те, Гифърд, намери го.

— О, сладка моя, аз съм твоят съпруг и съм до теб. Не съм те оставял сама от два дена насам, откакто си болна.

— Не, не, искам моя съпруг. Ураган… Танцуващия ураган. Той е моя съпруг. Той…

Гифърд се изсмя.

— Ти бълнуваш. Та ти нямаш друг съпруг, глупачето ми. Аз съм. Вече цяла година. Женени, сме от една година.

Тя се обърна. Ридание даваше гърлото й.

— Не, аз съм Рейчъл, жената на Танцуващия ураган.

— Ти си Рейчъл. Когато пристигна от Лондон, беше лейди Мороувър. Дойдохте с брат ти, за да се ожениш за мен.

— Т… Томас?

— Да, точно така. Но той е вече мъртъв. Удави се в морето. Ти нямаш никого, освен мен, сладка моя съпруго.

— Ин… индианците?

Той придърпа тежката завивка до брадичката и. Тя искаше да възрази, беше й горещо, но нямаше сили.

— Няма никакви индианци, скъпа.

— Счупения рог, Хубава жена…

Той се разсмя отново. Тя чу как един стол се затътри по дървения под и спря до леглото й.

— Мозъкът ти прави номера. Винаги си имала богато въображение.

— Тя е бълнувала? Сънувала? Индианецът Танцуващия ураган е бил само сън. Не е възможно.

— Но, но ние… ние бяхме пленени. Ирокезите, спомних си, сигурна съм — тя успя да каже със сетни сили. Устните й бяха толкова пресъхнали, че се напукваха, когато говореше.

— Това е просто сън, лош сън, скъпа — той се надвеси над нея и въпреки, че не го виждаше, усети присъствието му. — А, сега, изпий това и ще се почувстваш по-добре.

Тя усети как топлият ръб на чашата докосва устните й и извърна глава.

— Не!

Миришеше лошо и беше отвратително на вкус. Всеки път, когато я караха да пие това, тя потъваше в бездната на бълнуванията. Тогава сънуваше индианското селище… и си представяше индианския си любим, с буйната черна коса.

— Рейчъл, трябва да изпиеш това, ако искаш да оздравееш — Гифърд говореше със сериозен глас.

Тя отново поклати глава.

— Не! Не ме карай да го пия. Не искам да страдам. Помогни ми… помогнете…

— Добре тогава, щом не искаш сама да го изпиеш, аз ще ти помогна.

Рейчъл стисна устава да не пие от пагубната напитка, но той я отвори насила и я изля в гърлото й. Тя се опита да не диша колкото може по-дълго, но започна да се задушава и когато пое въздух, чаят се стече в гърлото й.

— Така, така, сега е добре.

Гифърд избърса брадичката й. Усети как сълзите и се стичаха по бузите.

— Махай се — прошепна тя и усети, че отново потъва в безсъзнание. — Махай се и ме остави да умра.

Столът отново се затътри по пода и когато Гифърд се обади, гласът му идваше от другия край на стаята.

— Всичко с времето си, моя любов — каза той с особен тон. — Всички с времето си.

Танцуващия ураган стоеше зад дувара на една мандра и наблюдаваше едно момиче с боне, което простираше. Той се опря върху хладния зид и зачака тя да си отиде.

Танцуващия ураган беше вървял целия ден и нямаше време да си припомни миналите събития. Рейчъл не се беше върнала, значи го беше изоставила. Не беше ли прав? А може би не? Рейчъл не беше Та-уа-ни. Рейчъл го обичаше. Не го беше изричала, но той го виждаше в очите й, в гласа й, в допира й.

Рейчъл беше почтена жена. Ако беше решила да го напусне, щеше да говори за това, щеше да му го каже. Той натисна с мокасината си влажната трева. Беше несправедливо да прави прибързани изводи. Защо толкова бързо я нарочи? Може би заради Та-уа-ни и болката, която тя му причини. А може би съвсем естественото недоверие към жените, което тя му създаде.

Но щом премина първоначалният му гняв, Ураган осъзна, че преди два дена, по обратният път от Филаделфия, не беше разсъждавал разумно. Добрият шаман не прави така. Добрият шаман претегля всичко и дава на всекиму дължимото. Страхуваше се, че не беше постъпил така с Рейчъл… неговата мила Рейчъл.

Танцуващия ураган, разбира се, не пренебрегваше минималната възможност Рейчъл да е предала любовта им. Всичко се случваше на този свят. Но ако тя беше направила това, той искаше отново да види лицето й. Искаше да го чуе от собствената й уста.

Момичето с раираната пола и висящото боне, което простираше прането, взе коша и тръгна обратно към кухнята. Ураган изчака и не я изпусна от очи, докато не влезе вътре. След това той излезе от прикритието си.

Грабна от простора едни виненочервени панталони, бяла ленена риза и чифт дълги, бели чорапи. Зад един храст ароматни рози той свали кожената си туника, препаската и високите до коляното мокасини. Облече се в глупавите дрехи на бледоликите и след това, понеже нямаше обувки, пак си обу мокасините. Откъсна една лента от подгъва на ризата и с нея завърза косата си на опашка. После скри чантата под храста. Остави всичкото си оръжие, с изключение на ловния нож, който мушна в колана на панталоните си и покри дръжката му с ризата си. Трябваше само да си намери шапка и можеше да се слее с множеството по улиците на Филаделфия. Рейчъл му беше казала, че в града много често идват индианци, които са станали трапери или търговци и които бяха станали зависими в прехраната си от белите, Затова реши, че като е подходящо облечен никой няма да го спре.

Когато мина през задния двор и излезе на калдъръма, благодари на Господ, че се беше сетил да попита Рейчъл, как е разположен градът. Въпреки че чертежите й върху пясъка бяха претрупани с подробности и несъразмерни, той знаеше къде се намира съдът и къде е къщата на оня страхливец. Инстинктът го насочи натам. Ще влезе и ще открие своята Рейчъл и тогава ще разбере със сигурност, дали го е напуснала по своя воля. Нямаше значение какво ще каже. Истината се криеше в светлосините й очи.

Танцуващия ураган тръгна по калдъръмения тротоар с наведена глава. Когато приближи един човек, той почтително слезе от тротоара. Движението му приличаше много на това, което правят ирокезките жени, когато видят мъж. Не беше минал и една пряка, когато зърна една триъгълна филцова шапка, оставена на седалката на един зеленчуков фургон. Кочияшът разтоварваше зеленчуци пред една къща. Веднага щом той се скри, Ураган грабна шапката от седалката и я нахлузи на главата си. Така се почувства по-добре прикрит в този странен, шумен свят. След това бързо тръгна в северозападна посока, където предполагаше, че е домът на Гифърд.

Къщите толкова си приличаха, че Ураган се притесни дали ще може да различи къщата на страхливеца. Благодарение на късмета си, а може би и на божията намеса, той мина покрай къщата точно когато страхливецът се появи на вратата и започна да говори с един развълнуван посетител. Като внимаваше никой да не го види, Танцуващия ураган се скри зад едни чемширени храсти, точно до къщата и започна да слуша внимателно разпаления разговор.

— Пусни ме да я видя, жалко човече, или ще ти откъсна главата!

— Е, Томас, нали ти обясних, че лекарят забрани всякакви посещения. Тя е много болна, Няма и да разбере, че си я посетил.

Томас? Не беше ли Томас брат на Рейчъл? Нима Рейчъл беше болна? За нея ли говореха?

— Не ме интересува. Искам да я видя.

— Разбира се. Започна да се оправя. Вече на няколко пъти идва в съзнание. Виждам значително подобрение. Мисля, че до края на седмицата ще може вече да става — говореше страхливецът. Беше облечен с дреха от синя коприна, подобна на рокля.

— Какво, по дяволите, й има? Не ми каза от какво е болна.

Ураган следеше внимателно стойката на брата. Единият му крак беше опрян на най-горното стъпало и поклащаше ръката си, свита в юмрук. Дрехите му бяха от хубав плат, но в него имаше някаква мъжка небрежност, която липсваше у наконтения като паун Гифърд.

— Лекарят не е сигурен. Смята, че е от шока. Преживява шок от спасението си, от това, че е оцеляла.

— Говорих с Джон Колмъри. Той ми каза, че й нямало нищо, когато я взели от пътя за Филаделфия.

— Била е добре физически, но очевидно разумът й е много разстроен. Беше объркана и бръщолевеше какво ли не. В един момент дори отрече, че ми е съпруга — той се разсмя. — Но ти знаеш, че аз имам документите, с които мога да докажа, че това не е вярно.

— Мерзавец.

— Е, стига, стига. Ако ми отправяш обиди, това само ще ме накара да не те пусна при нея.

— Кога мога да я видя?

Гифърд приглади обръснатата си брадичка.

— Довечера… може би.

— Като дойда довечера, ще ме пуснеш ли?

Ако състоянието й продължава да се подобрява, не виждам защо да не може.

— Добре — Томас вдигна заканително пръст, точно пред лицето на Гифърд. — Ще почакам до довечера, но те предупреждавам. Ако се опитваш да ме изиграеш, гневът ми ще мине всякакви граници. Не отговарям за действията си.

Гифърд отстъпи към входа.

— Ела довечера Томи и ще видим.

Вратата се затвори с трясък и Танцуващия ураган се сниши в чемширените храсти. Той видя, че Томас поглежда нагоре, към прозорците с плътно дръпнатите завеси. След това, псувайки тихо, той се обърна и тръгна надолу по улицата.

Неговата Рейчъл е болна? Танцуващия ураган усети, че му прималява. Разбира се, оня страхливец лъжеше. Тя може би просто не иска да види брат си, но може наистина да е болна.

Първото, което му хрумна, бе да влезе в къщата на страхливеца и да намери Рейчъл. Така сам ще разбере какво й е. Но мъдрият шаман никога не влиза във вражеския лагер, без да се е подготвил. Ураган видя, че братът зави зад ъгъла и изчезна. Поколеба се за миг, но след това изскочи на тротоара, нахлузи ниско триъгълната шапка и тръгна след Томас.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

Танцуващия ураган тръгна след Томас Мороувър по павираната улица. Докато вървеше, напрягаше ума си да събере цялата информация, която знаеше за потенциалния си съюзник.

Рейчъл харесваше брат си и той го знаеше със сигурност. Беше казвала, че е прям, разумен и честен човек. Брат й плавателна големите лодки, издълбани от дънери, които прекосяваха безкрайния океан. Той беше човекът, който й бе казал да не се жени за страхливеца Гифърд.

Танцуващия ураган си помисли, че може би ще хареса този Томас.

Освен това, което Рейчъл беше казала за брат си, Танцуващия ураган имаше доказателство и от току-що проведения разговор между Томас и онова куче Гифърд. Самото изражение на брата на Рейчъл излъчваше омраза и недоверие към Гифърд. Но Танцуващия ураган беше доловил и някакво напрежение, което витаеше във въздуха. Томас беше нащрек заради това, на което беше способен оня страхливец, а то в очите на Танцуващия ураган означаваше, че Гифърд е опасен… или би могъл да бъде — нещо, което Танцуващия ураган не бе предвидил.

Дали Рейчъл не беше в опасност? Дали не се е разболяла и лежи трескава, след като е решила да остане с белия страхливец? Дали пък той не се е възползвал от болестта й, за да я задържи против волята й? Дали наистина беше болна или той я беше затворил, за да не се върне при Танцуващия ураган?

Томас свърна в някакъв вход и Танцуващия ураган намали крачка. На дървената табела, която се люлееше над вратата, беше написано „Свинята и глиганът“. Танцуващия ураган спря в сянката на дървената постройка и огледа за момент кръчмата. Долавяше мириса на водата оттук и предположи, че се намира близо до пристанището. По улицата вървяха хора, повечето от които — моряци. Покрай него изтрополя каруца, теглена от волове и натоварена с огромни бъчви с някаква безценна течност, предназначена за Англия. Този свят беше толкова чужд на Танцуващия ураган — дори малко го плашеше, че той се почувства като риба на сухо.

Тогава си помисли за Рейчъл, която беше болна и може би го зовеше. Дали и тя се страхуваше? Дали този свят й беше станал чужд? Той отново погледна табелата на кръчмата и влезе вътре.

Още преди да е направил няколко крачки в тъмното, влажно помещение, пред него съвсем неочаквано изскочи един дребен английски моряк и рязко препречи пътя му с ръка.

— Не е за червени негри — каза презрително той. — Не и в „Глигана“.

Танцуващия ураган зърна Томас с крайчеца на окото си — беше седнал на едно дървено магаре близо до угасналото каменно огнище в дъното на кръчмата. Томас се беше отпуснал и подпираше уморено глава на ръката си. Млада жена с изцапана пола му сервираше бира в кожена кана и нещо бърбореше. Томас изобщо не отговаряше.

Танцуващия ураган погледна свирепо изпод накривената си шапка моряка, който беше направил грешката да му се изпречи на пътя.

— Кво бе, дивако, не говориш ли книжовен английски? — морякът удари Танцуващия ураган в гърдите. Ако е така, ще повторя, заради собствената ти глупост. Казах: забранено за червени негри.

Ръката на Танцуващия ураган се изви толкова бързо, че морякът изобщо нямаше време да се отдръпне. Танцуващия ураган го хвана за мазната плитка и го вдигна от земята, докато краката му се залюляха във въздуха. Допря острието на ножа си до оголения врат на моряка.

— Имам работа с един господин — изрече той на безупречен английски. — Това притеснява ли те, моряшка маймуно?

Морякът се втренчи в него с широко отворени от ужас очи, а краката му се люлееха безпомощно във въздуха над покрития със стърготини под.

— Не… не… не, приятел, това изобщо не е проблем.

Танцуващия ураган прекара ножа си само на косъм по-близо и остави една абсолютно права, кървава рязка, за да подчертае думите си.

— Това вече е добър отговор — кимна той и бавно отслаби хватката си. — Харесва ми. А сега изчезвай от това място, преди да съм те одрал и да съм провесил месото ти да съхне пред къщата ми.

Морякът се втурна направо към вратата в мига, в който ботушите на краката му докоснаха земята.

Танцуващия ураган мушна ножа си обратно в колана на английските си бричове и огледа внимателно задимената стая с нисък таван, която миришеше на гранясала лой и разлята бира. Изглежда никой не бе забелязал какво бе станало или пък никой не се интересуваше. Като прецени, че кръчмата е относително безопасно място, Танцуващия ураган се приближи до брата на Рейчъл.

Томас вдигна поглед и после отново сведе очи към каната е бира, която държеше в ръцете си.

— Ако търсиш работа, иди при моя интендант на „Лейди Рейчъл“ — той отпрати червенокожия, като махна с ръка.

Танцуващия ураган стоеше неподвижно, впил черните си очи в Томас.

Томас повтори това, което беше казал, без да си прави труда да го погледне пак.

— Казах, ако търсиш…

— Не моля да плавам на големия ти кораб — отвърна Танцуващия ураган. — Нужна ми е помощта ти.

Тонът на индианеца накара Томас да вдигне поглед.

— Моята помощ? За какво става въпрос?

— Имаш сестра, която се казва Рейчъл.

— Да, да, имам — той спря за момент, за да огледа внимателно Танцуващия ураган, като присви замислено очи. — Защо питаш? Какво знаеш за сестра ми?

Танцуващия ураган погледна зад него. В кръчмата имаше само няколко постоянни клиенти, които все още се забавляваха с това да гледат собствената си работа.

— Може ли този мъж да седне, за да не привлича вниманието на другите?

Любопитен за това, какво иска този учтив индианец, Томас посочи пейката от другата страна на масата му.

— Моля.

Танцуващия ураган седна предпазливо, защото мебелите на белия човек винаги му изглеждаха малко нестабилни.

— Аз съм Танцуващия ураган от лени ленапи, шаман на моето племе — каза той внимателно. Изчака да види реакцията на Томас. — Аз съм съпруг на сестра ти.

— Неин съпруг? — избухна той, надигайки се от мястото си. — Това не може да бъде! Ти сигурно си копелето, което я е отвлякло?

Танцуващия ураган поклати глава.

— Не, не бях аз. Обичам Рейчъл и вярвам от дъното на душата си, че и тя ме обича.

— Сестра ми не би се оженила за езичник доброволно!

— Не! — Танцуващия ураган не сваляше тъмния си поглед от Томас. — Твоята сестра е добра християнка, но аз не съм езичник. Прекарал съм много години зад стените на една йезуитска мисия, която проповядва вашата религия — той постави дланите си върху грубата дървена маса. — Но не съм дошъл тук, за да разказвам за себе си или да оправдавам брака на Рейчъл и Танцуващия ураган. Попитай я сам, когато говориш с нея.

— Тогава какво искаш, предполагаеми съпруже на сестра ми? — Томас не беше още напълно убеден, че Рейчъл се е омъжила за този червенокож. Но поради някаква странна причина, когато се вгледа в честните очи на мъжа, си помисли, че това е напълно възможно.

— Има нещо нередно тук, в този край на Филаделфия. Моята Рейчъл се върна, за да вземе едни пари, които според нея са зестрата й. Трябваше да се върне при мен преди три дни, но все още не съм видял лицето й.

— Може би не иска да бъде твоя жена? — подхвърли Томас внимателно. Той отново си беше седнал на мястото.

— Може би, но ако казваш истината, трябва да чуя тези думи от собствената й уста.

— Защо идваш при мен? Как изобщо разбра кой съм?

— Видях те в къщата на Гифърд. Чух го да говори за болестта й. Видях как те отпрати — Танцуващия ураган се облегна на масата. — Казваш, че не си видял моята Рейчъл лично?

— Не — Томас отпи от бирата си. Историята на червенокожия звучеше, разбира се, абсурдно, но нещо в тона му го караше да мисли, че той действително познава сестра му, и че наистина я обича. Би ли могла неговата любима сестра Рейчъл да се е влюбила и омъжила за този първобитен мъжага? Беше напълно възможно. Томас вдигна поглед.

— Какво искате от мен?

Танцуващия ураган забеляза, че той имаше същите небесносини очи като Рейчъл.

— Първо исках да те попитам, дали си я виждал. Не си. Сега те питам дали искаш да се присъединиш към мен. Довечера ще я видя. Идваш ли?

— Гифърд каза, че ще ме пусне да я видя довечера. Разбира се, и той е едно нищожно лъжливо копеле.

— Ако те пусне да я видиш довечера, бих те помолил да й кажеш, че ще я чакам долу в градината. Моля те да й кажеш, че се кълна в живота на сина ни, че няма да я карам да действа против волята си, ако не иска да се върне с мен в селището ни. Искам само да чуя тези думи от нейната уста, за да знам, че тя е взела това решение сама и съгласно собствената си воля, която е от изключително значение за нея.

Томас отпи една голяма глътка бира.

— Тя има ли дете?

— Жена ми и аз осиновихме едно момче тази зима — не можеше да не се усмихне, като се сети за едва проходилото си дете. — Казва се Ка-уе-рас.

Томас поглади брадичката си.

— Значи ще я чакаш в градината. Но как ще дойде при тебе, ако е болна?

— Този човек не е сигурен, че тя наистина е болна. Може би не иска да говори с теб или мен. Но може би — Танцуващия ураган вдигна пръст — не са й дали никакъв избор.

Томас помисли още няколко секунди и кимна. Не знаеше защо се доверява на този червенокож с черни като смола очи, но наистина беше така.

— Това е абсолютна лудост, но така да бъде. Ще отида да я видя довечера и ще й предам съобщението ти. Какво ще правим, ако онзи идиот не ме пусне да я видя?

— Ще си вземеш довиждане, без да събуждаш подозрение, а после ще дойдеш в градината. Така или иначе ще влезем в къщата.

Твърдението на индианеца беше толкова абсурдно, че Томас се изсмя.

— Стаята, в която винаги спи, е на третия етаж. Стените са тухлени и съвсем гладки. Не можеш да се вмъкнеш през прозореца.

Танцуващия ураган се надигна.

— Ще видя жена си, преди да се върна при хората си. Трябва да го направя!

Томас се изправи и загледа как червенокожият си отива.

— До довечера тогава? — извика той след него. — Кога?

— Когато се стъмни.

След това Танцуващия ураган остави Томас, прекоси покрития със стърготини под и излезе от кръчмата на оживената павирана улица.

Над Филаделфия падаше здрач, когато Танцуващия ураган приклекна зад един ухаещ люляков храст. Докато чакаше Томас да се появи на главния вход в уреченото време, той оглеждаше внимателно тухлената къща, която сега му изглеждаше като крепост. Забеляза движение зад прозорците и бързо прецени кои от тях са на стаята, където лежеше Рейчъл… или където беше затворена.

Томас беше прав, когато каза, че е трудно да се стигне до прозореца, но не беше невъзможно. Докато чакаше, Танцуващия ураган съблече дрехите, които белите хора носеха, и свали мокасините си, защото щеше да му бъде по-лесно да се придвижва бос. Беше преметнал лъка и колчана си на гърба и беше затъкнал ножа в кожената си препаска. Цял следобед беше обикалял плевните и търсил неща, които може би щяха да му потрябват. Съвсем близо до него в тревата лежеше навито здраво конопено въже, към което беше прикрепена метална кука — все придобивки от един малък хамбар.

Танцуващия ураган прехвърли тежестта си на предната част на стъпалата, заемайки по-удобно положение. Един воин би могъл да стои приклекнал така с часове, а при по-добра тренировка — и цял ден.

Докато Танцуващия ураган чакаше Томас, той остави мислите си да текат свободно. Ами ако Рейчъл наистина го е предала, какво ще прави тогава? Спомни си хубавото й лице, звънтенето на смеха й в росните утрини и закопня да я прегърне. Възможността да прекара останалата част от живота си без нея го накара да изпита физическа болка.

Беше я обичал повече, отколкото някога си беше позволявал да обича друг — не, той продължаваше да я обича повече от когото и да било. Би ли могъл да продължи да живее без нея?

Ще трябва. Ще трябва да се върне в селището — при сина си и при хората си. Чакаха го, разчитаха на него. Придвижването на запад щеше да бъде трудно без парите, които Рейчъл щеше да осигури, но не и невъзможно. Танцуващия ураган, шаманът на своето племе, щеше да отведе сина си Ка-уе-рас на запад и да направи от него прекрасен мъж, а той самият никога повече нямаше да отдаде сърцето си на друга жена. Щеше да започне да мисли като Счупения рог и да използва жените както смяташе за добре — за секс, за работа — но никога, до края на живота си, нямаше да обича друго женско създание.

Счупения рог. За първи път от толкова време насам се сети за брат си. Танцуващия ураган дотолкова се бе отдал на щастието си с Рейчъл в лени ленапи, че съвсем бе забравил мохока, който някога представляваше, и брата, когото някога обичаше.

Танцуващия ураган не можеше да не се зачуди дали не бе обречен да бъде вечно предаван от тези, които обича. Като деца той и Счупения рог бяха неразделни. Какво се бе случило, че толкова ги отдалечи един от друг? Какво беше накарало Счупения рог да го намрази толкова много? Замисли се, как ли живее брат му. Дали беше щастлив, след като Танцуващия ураган си тръгна? Дали бе намерил онова преходно усещане за вътрешен покой, което беше търсил през целия си съзнателен живот?

Танцуващия ураган се стресна от шума на стъпки по павираната алея, съвсем близо до него. Той се упрекна на ум, че беше пропилял толкова време в размисъл и надникна иззад люляковите храсти. Томас стоеше на най-горното стъпало с шапка под мишница и чакаше някой да отвори вратата на Гифърд. След като почука повторно, Маргарет, икономката, отвори рязко вратата, а фенерът, който носеше, осветяваше една синина на бузата й.

— Почитаемият Томас Мороувър е тук, за да види сестра си, Рейчъл — каза Томас отчетливо.

Маргарет сведе глава.

— Съжалявам, господине, но лейди Лангстън не приема посетители — тя сякаш рецитираше думи, научени под чужд натиск.

— Аз не съм посетител, аз съм нейният брат — той се облегна на рамката на вратата и се опита да погледне вътре. — Ако е болна, имам право да я видя.

— Съжалявам, господине — повтори Маргарет упорито. — Не мога да ви пусна. Нито вас, нито когото и да било, иначе лошо ми се пише.

Танцуващия ураган видя как Томас огледа жената, мислейки си несъмнено за прясната рана на пълничкото й лице.

— Много добре — каза Томас. — Няма да ти причинявам неприятности. В такъв случай ще се видя с Лангстън.

Тя поклати глава.

— Не иска да го безпокоят. Дадена ми е съвсем строга заповед.

Томас погледна встрани и тихо напсува по моряшки.

— Можеш ли да ми кажеш — погледна я той право в очите, — тя наистина ли е болна или той я държи като затворничка?

От кръглите очи на икономката се стичаха сълзи.

— Наистина е болна, сър. Много е болна и става все по-лошо. Всичко опитах. И понякога като че ли се оправя, а после пак става по-зле — тя отстъпи една крачка. — Трябва да влизам. Не трябва да разговарям нито с вас, нито с когото и да било за господарката.

Томас я хвана за ръкава.

— Какво й е? — попита я умоляващо той. — Можеш ли да ми кажеш каква е тази болест, от която се е разболяла?

Маргарет хвърли поглед през рамото си, защото явно се страхуваше от наказанието, което щеше да последва, ако я хванат да разговаря с брата на Рейчъл.

— Не зная, сър. Най-странното нещо, което съм виждала. Повечето време не знае къде се намира. Говори неразбрано. Господарят казва, че е обладана от дявола. Било наказание за греховете й към истинския й съпруг — тя стисна зъби. — Господарят казва, че е мърсувала с индианците, за да се спаси.

Томас изтри с ръка челото си.

— Благодаря ти за помощта. Сега можеш да си вървиш. Ако онова копеле те пипне с пръст, защото си ми издала, веднага ми кажи. Можеш да ме намериш в пристанището на кораба „Лейди Рейчъл“. Трябваше да съм отплавал още вчера със сутрешния прилив, но стоките и майка Англия ще почакат, докато не се оправи сестра ми.

Маргарет се обърна и хлътна вътре, като затвори вратата зад себе си. Преди още да се е обърнал, Томас чу хлопването на резето.

Танцуващия ураган се изправи в цял ръст в мига, в който вратата се затвори.

— Той не ми дава никакъв избор, Томас — каза тихо той. — Трябва да се уверя, че тя не е в опасност.

Томас слезе от стъпалото и тръгна след индианеца към сенките в градината.

— Ти ще се справиш ли с това — той вдигна поглед към тухлената стена на оградата. — Ще рискуваш ли живота си, дори и да се окаже, че тя може да си седи там горе и да си пие чая с Лангстън?

— Чу какво каза прислужницата. Това, което трябва да разбереш, е по-скоро тона, отколкото самите думи. Рейчъл е много болна — каза тъжно Танцуващия ураган. — И независимо дали тя сама е избрала да остане с този мъж или не, ако е болна, аз трябва да я видя.

Томас погледна към слабата светлина, която се процеждаше през спуснатите завеси на третия етаж, и бавно въздъхна.

— Точно този е прозорецът — той нахлупи шапката си и посочи с ръка. — Мога да се покатеря до върха на главната мачта и в ураган, но не мога да се покатеря до третия етаж по тухлена стена, приятелю.

Танцуващия ураган хвърли безгрижен поглед нагоре към стената.

— Не те карам ти да се качиш. Аз ще отида при нея — той вдигна конопеното въже и го нави внимателно на ръката си. — Имам друга задача за теб — огледа Томас отгоре до долу. — Ако си съгласен, разбира се.

— Казвай. Възможността това копеле да държи Рейчъл против волята й така ужасно ме влудява, че не мога да мисля спокойно.

— Иди в обора и вземи два коня. Два бързи коня. Ако искаш, оседлай твоя, но на моя сложи само юзда. Никога не се научих да яздя добре със седло.

— Да открадна неговите коне?

— Ако я задържа насила, ще я отведа. Ще трябва да препускаме бързо, докато стигнем гората — там сме в безопасност. Не мога да защитавам жена си по каменни улици.

— Ще го направя — Томас погледна нагоре към тухлената стена на къщата. — Но сигурен ли си, че това е правилният начин да се добереш до нея? Не можеш ли да се промъкнеш в приземния етаж и да се изкачиш по стълбите, като всички?

— Чу, че вратата бе затворена с резе. Очевидно тоя страхливец очаква неприятности. Няма да го убивам, освен в случай, че ми се наложи. Нямам право да убивам без основателна причина, защото съм шаман на моите хора. Това значи, че вероятно ще се лее по-малко кръв и опасността за Рейчъл няма да е толкова голяма.

— Добре. Звучи ми адски налудничаво, но ще доведа конете.

Танцуващия ураган завъртя куката, прикрепена към въжето, високо над главата си и тя се закачи на стърчащия долен перваз на прозореца на втория етаж. Те предположиха, че над този прозорец е стаята, в която се намира Рейчъл.

Томас подсвирна тихо и се отправи към обора, чийто очертания се виждаха в тъмнината зад един ред от други селскостопански постройки.

— Ще побързам. Бог да ти помага, приятелю. Ще ти е необходимо.

Танцуващия ураган провери с тялото си здравината на въжето и куката и доволен от издръжливостта им, се повдигна от земята и започна да се катери по стената.

Опрял крака на хладните, грапави тухли, Танцуващия ураган бавно се изкачваше нагоре. Отпускаше се на въжето, като използваше собствената си тежест за равновесие. Малко по малко той се издигаше над земята, мина покрай прозореца на първия етаж и стигна до втория. Когато се изкачи до перваза на прозореца на втория етаж, трябваше да се задържи на ръба, който не бе по-широк от половин тухла.

Танцуващия ураган пое внимателно дъх, докато се опитваше да запази равновесие в клекнало положение, поставил единия си бос крак под другия. Като откачи куката на въжето от ръба, той бавно се изправи от вътрешната страна на касата. Сега трябваше да закачи желязната кука на следващия перваз, без да загуби равновесие и без да падне долу в тревата.

Чу тихо конско цвилене и пръхтене и разбра, че Томас изпълняваше задачата. Той се усмихна в тъмнината, доволен от избора си на съюзник. Този Томас, брат на Рейчъл, беше добър човек. Можеше да се осланя на подкрепата му, като се върне в селището.

Като се поколеба само за момент, Танцуващия ураган метна куката над главата си. При първия опит я хвърли твърде високо и удари тухлата над прозореца. При втория си опит, обаче, тя се удари в стъклото и се разнесе тих звън. Имаше невероятен късмет, че тънкото стъкло не се счупи.

Танцуващия ураган вдигна поглед към ясното нощно небе и се помоли шепнешком. После хвърли отново куката и този път тя се закачи на перваза. Дръпна силно, тя се захвана и той отново се заизкачва нагоре по стената към Рейчъл.

Когато стигна до перваза на прозореца на третия етаж и спря да си почине върху тесния издатък, той осъзна, че никога през живота си не е бил толкова високо над твърдата земя. Струваше му се, че само да се протегне, би могъл да откъсне една блещукаща звезда от небето, а когато погледна надолу, тревата се виждаше толкова далече под него, че му се завиваше свят.

Като остави куката и въжето да висят там, където си бяха, Танцуващия ураган се обърна както си беше на прозореца и, като се стараеше да запази равновесие, затули с ръце очите си, за да погледне в слабо осветената стая.

В дъното на малката спалня имаше едно легло с толкова голяма купчина завивки, че не можеше да се види човекът в него. Но някой спеше в леглото и това беше Рейчъл — Танцуващия ураган го усещаше с цялото си същество.

Съвсем внимателно опря длани на стъклото и го плъзна нагоре, точно както беше видял да прави една прислужница тази сутрин, когато миеше прозорците на долния етаж. Когато стъклото отказа да се плъзне гладко, той измъкна ножа от препаската си и разшири местата, на които заяждаше. При следващия опит прозорецът бавно и със скърцане се вдигна.

Танцуващия ураган потръпна, когато вълната от спарен въздух го обля. Като лечител никога не можеше да разбере защо белите хора затварят тези, които вече са болни, в стая с лош въздух.

След като не видя никого, той влезе през надиплените завеси. В мига, в който босите му крака докоснаха горещите излъскани дъски на пода, той огледа стаята. Рейчъл лежеше на леглото на една страна и от нея не се виждаше нищо друго, освен тъмен кичур коса от задната част на главата й. В камината гореше огън, от който в стаята с тапети на гроздове ставаше непоносимо горещо. В стаята имаше малко мебели — легло, ракла до една от стените, маса и тапициран стол близо, до леглото. Като не изпускаше от очи облицованата врата, която водеше към коридора, Танцуващия ураган докосна с длан стола. Беше още топъл, с вдлъбнатина, и личеше, че този, който се грижи за Рейчъл или я пази, е седял там само допреди няколко секунди.

Танцуващия ураган вдигна тежкия стол и го занесе до вратата. Преобърна го и залости с него бравата така, че вратата да не може да се отвори лесно. След това прекоси стаята и отиде до Рейчъл, а босите му крака шляпаха по дъсчения под.

За момент се надвеси над нея, загледан в мъртвешки бледото й лице. Буца заседна в гърлото му като видя, че диша едва-едва. Звукът от дишането й показваше, че умира. Боже Господи, неговата Рейчъл умираше!

Докосна страната й. Тя гореше, но нямаше треска. Танцуващия ураган сграбчи колкото можа да хване завивки, вдигна ги от леглото и ги захвърли ядосано на пода. Седна на ръба на леглото, сграбчи я за рамената и я обърна към себе си.

Рейчъл беше толкова болна, че даже не приличаше на себе си. Лицето й беше пепеляво, кожата й — с цвят на мъртвец. Когато Танцуващия ураган повдигна клепачите й, зениците й почти не реагираха. Той изстена, взе я в ръцете си и я прегърна силно, а по широките му бронзови скули се стичаха сълзи, които той не се и опитваше да спре.

— Ки-ти-хи — умоляваше я той. — Ки-ти-хи, дойдох, за да те отведа. Чуваш ли този мъж, който е твой съпруг?

За негова голяма изненада устните й се раздвижиха, въпреки че не можеше да разбере какво казва. Наведе се още по-близо до нея и долепи ухото си до устата й.

— Говори ми, любов моя, слушам те.

— У… Урагане — простена тя. — Съпруже…

— Рейчъл?

— Урагане — устните й се раздвижиха, макар че този път не се чу никакъв звук.

— Рейчъл, чуй ме. Трябва да ми кажеш, дали ме напусна, заради този бял мъж. По собствено желание ли живееш под този покрив?

— Урагане…

Той погледна хлътналата й влажна буза. Капчици пот, бяха покрили лицето й, а бялата й нощница, закопчана догоре, беше съвсем мокра.

— Да, тук съм.

— … да ме от… отведеш?

— Искаш ли да те отведа?

— Той каза… — тя пое дълбоко въздух, което я разтърси цялата и отново започна да говори — той каза, че ти си само сън. Каза, че никога не си бил мой.

— Кой? — настояваше Танцуващия ураган. — Кой, Рейчъл?

— … Гифърд — успя да каже тя, като въздъхна.

— Задържал те е против волята ти?

— Не… не можах да се свържа с теб. Томас е мъртъв. Никой не помага.

Танцуващия ураган я притисна силно към себе си със свито от яд и болка гърло. Как смееше да я крие от него! Как смееше този страхливец да я лъже, когато тя беше болна! Ще го убие заради това! Ще го подложи на мъчения и после ще го убие!

— Не, Томас не е мъртъв. Той е долу и те чака. Ще те отведа у дома — прошепна Танцуващия ураган. — Чуваш ли ме? Ще те отведа у дома, в селището, при Дори и Ка-уе-рас.

— Ка-уе-рас — повтори тя. — Той каза, че моят малък син е само сън — очите й бяха още затворени, а главата й се мяташе насам-натам. — Той… само сън ли е? Танцуващия ураган хвана брадичката й.

— Отвори очи, Рейчъл.

— Не мога.

— Можеш. Заради мен. Заради сина ни.

Клепачите й потрепериха и леко се повдигнаха. Очите й се разшириха, когато видя лицето на Танцуващия ураган.

— Не си сън — прошепна тя. — Но даже и да си, така да е. Просто ме отведи — тя отново затвори очи омаломощена от говоренето. — Отведи ме, любими, отведи ме от това злокобно място, преди да съм умряла.

— Няма да умреш каза твърдо той и я разтърси. — Ти си…

Някакъв шум до вратата накара Танцуващия ураган да замлъкне изведнъж и да вдигне поглед. Чу се пъхане на ключ и щракане на брава.

— По дяволите! — изруга някаква млада жена в коридора. — Да не съм се заключила отвън? — тя разтърси силно бравата и удари по вратата. Столът леко се отмести.

Танцуващия ураган остави Рейчъл на леглото и изтича до вратата. Точно когато удари стола е крак, прислужницата в коридора надникна през процепа на вратата и въздухът се изпълни с пронизителен писък от ужас.

Танцуващия ураган затръшна вратата и намести стола. Точно това искаше да избегне. Чуваше как момичето пищи, докато бягаше по коридора и крещеше, че къщата е нападната от индианци.

Танцуващия ураган знаеше, че бе въпрос само на секунди, докато се появят и другите. Изтича обратно към Рейчъл и я взе на ръце.

— Сега ще те отведа вкъщи, ки-ти-хи — й каза той. — Трябва да се държиш за мен — той вдигна ръцете й, за да ги постави около врата си, но те се отпуснаха безпомощно встрани.

— Не мога — изохка тя.

— Трябва — настоя той като погледна към вратата. Вече чуваше врявата долу. Цялата къща се беше вдигнала на крак.

Той погледна пак към Рейчъл, която отново беше почти загубила съзнание. Нямаше как да се държи за него, докато той слиза по тухлената стена, а той не можеше да стигне до земята, без да използва ръцете си. В къщата вече знаеха за присъствието му и той не можеше да се измъкне. Помисли си да скочи, но това сигурно щеше да означава смърт и за двама им.

Някакъв мъж с гърлен глас удряше по вратата с нещо тежко. Момичето още пищеше, а в коридора имаше и други хора. Няколко кучета ръмжаха и лаеха пред вратата.

Танцуващия ураган погледна влажния чаршаф на леглото. Ще завържа Рейчъл за себе си, ето какво ще направя. Махна лъка и колчана от гърба си. Някой удари по вратата още веднъж и този път дървото се разцепи. Танцуващия ураган издърпа бързо чаршафа от леглото и преметна безчувственото тяло на Рейчъл през рамото си, впримчвайки ръцете й около врата си. Обви и двамата с муселиновия чаршаф, като прикрепи тялото й до своето и после завърза здраво китките й около врата си.

Вратата се разцепи отново. Сега Танцуващия ураган чуваше гласа на Гифърд, който се носеше по коридора и бързаше да поеме нещата в свои ръце.

— Не ги оставяйте да се измъкнат — викаше той. — Тия мръсни диваци отвличат жена ми!

Танцуващия ураган скочи от леглото и побягна с оръжието си в ръце. Беше му трудно да се движи с Рейчъл на гърба, но щеше да успее някак. Точно когато се качи на прозореца, вратата поддаде и той инстинктивно се обърна, за да застане лице в лице с врага си и да предпази жена си, завързана за гърба му.

Усети пистолета, преди даже да го е видял, а пръстите му намериха стрелата и я заредиха за миг. Пусна я и тя, полетявайки право към здравеняка, който беше разбил вратата, го прониза точно в средата. Човекът извика и се свлече, стискайки стрелата, която стърчеше от корема му. Пистолетът му падна на земята и изгърмя, изпълвайки стаята с червен барутен дим и остра миризма.

Танцуващия ураган се измъкна през отворения прозорец и с ъгълчето на окото си забеляза страхливеца Гифърд.

— Ах ти, червени кучи сине! — извика Гифърд като вдигна една пушка към рамото си толкова побеснял от яд, че сякаш не си даваше сметка, че като се прицелва в Танцуващия ураган, той се прицелва и в Рейчъл.

Танцуващия ураган сграбчи въжето до краката си и се хвърли в нощта, точно когато пушката изгърмя в прозореца.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА

Димът от изстрела обгърна Танцуващия ураган, докато не остана нищо друго, освен шума от срутващи се тухли, екота от изстрела и миризмата на изгорял барут. Хвърли се във въздуха, като се молеше въжето да издържи, защото в противен случай и двамата с Рейчъл щяха да полетят към смъртта.

Миг само след изстрела на Гифърд Танцуващия ураган усети как увисна във въздуха, без да чувства сигурността нито на опънатото въже, нито на здравата тухлена стена. В този момент му се струваше, че лети. Спомни си приказките, които му беше разказвал дядо му Шаакан за шамана, дето можел да лети и се зачуди, дали усещането е такова.

За частици от секундата Танцуващия ураган усети как въжето се опъна и го изхвърли нагоре и в посока към стената. Във въздуха още падаха парчета от прозореца и натрошени тухли, когато босите му стъпала се удариха в стената толкова силно, че зъбите му изщракаха. Без да губи нито миг, той започна да слиза надолу заедно с Рейчъл, все още здраво завързана за гърба му.

— Върни се, червен кучи сине! — крещеше Гифърд с всички сили. — Зареди пак! Зареди! — извика той на някого.

Танцуващия ураган не погледна нагоре нито за миг. Сега беше почти до перваза на прозореца на втория етаж.

— Предпочитам жена ми да е мъртва, отколкото отвлечена от езичници! — извика Гифърд отгоре.

Танцуващия ураган усети с босите си крака стъклото на прозореца и се отпусна на перваза.

— Господи, махай се оттам! — викна Томас отдолу. Танцуващия ураган погледна към него като освободи въжето от третия етаж и започна да го навива. Томас чакаше долу на гърба на един откраднат кон и държеше друг за юздата.

— Ще стреля пак! — изкрещя той.

— Томас Мороувър, кучи сине! — извика Гифърд, надвесен от прозореца на третия етаж. — Ще бъдеш обесен за това, че си отвлякъл жена ми!

— Първо ме хвани, мизернико! — изкрещя Томас и размаха юмрук.

Танцуващия ураган точно се беше обърнал, за да закрепи куката в един процеп между издадените напред тухли, когато вдигна поглед и видя как Гифърд се извръща от прозореца. Когато се появи отново, на рамото му имаше заредена пушка.

Без да се замисля, Танцуващия ураган пусна въжето от ръцете си. Като дива котка скочи гъвкаво във въздуха, извън обсега на пушката. Гифърд стреля и куршумът попадна точно там, където Танцуващия ураган беше стоял само преди секунда, и разби стъклото, дървената рамка и тухлите около нея. Рейчъл стисна по-здраво врата му и изпищя, уплашена до смърт, докато летяха към земята. На Танцуващия ураган му се струваше, че пада цяла вечност с Рейчъл на гърба си, докато най-после босите му крака потънаха в росната трева. Сви се на две, когато се приземи, за да намали удара от падането.

— Ш-ш-шт, ки-ти-хи — успокои я той, разтърквайки голата й ръка, докато бягаше към неоседлания кон, който Томас пазеше за него.

Танцуващия ураган се метна на коня и издърпа юздите от ръцете на Томас. Заби пети в хълбоците на животното. Завъртя се върху него из градината и се понесе към една изкуствено направена ограда от чемшир.

— Спрете ги! Спрете ги! — крещеше Гифърд от това, което беше останало от прозореца на третия етаж. — Тия мръсници откраднаха жена ми и арабските ми коне!

Танцуващия ураган вдигна юздите на коня и му измърмори нещо на езика на алгонките. Той прелетя над живия плет, висок повече от шест стъпки, и изчезна в нощта, заедно с Томас и жребеца на една дължина зад тях.

* * *

Върху легло от мъх и листа Танцуващия ураган постла едно вълнено одеяло, което взе от нещата, донесени от Томас за тях. След това внимателно сложи Рейчъл на земята. Тя все още едва дишаше и продължаваше да бъде в безсъзнание, откакто бяха скочили от прозореца.

Макар че Танцуващия ураган и Томас не се страхуваха много, че Гифърд и властите биха могли да ги настигнат, те бяха яздили с всички сили, докато излязат от Филаделфия и навлязат дълбоко в гората, където никой не можеше да ги открие.

Когато пристигнаха, Томас се захвана с подготовката на мястото за пренощуване и с грижи за конете, докато Танцуващия ураган се занимаваше с Рейчъл. След като я настани на одеялото, той взе едно чисто парче плат, намокри го с изворна вода и изми пламналото й лице.

— Урагане? — гласът й едва се чуваше, но той беше сигурен, че тя го повика.

— Ки-ти-хи, тук съм — той погали бузата й с върха на пръстите си и тя с голямо усилие вдигна ръка, докато я сложи върху неговата.

— Ти дойде за мен… Страхувах се… Каза, че си само сън… Каза…

— Тихо, скъпа съпруго. Сега си в безопасност. Този човек никога вече няма да те притеснява.

— Аз умирам, скъпи — тя стисна ръката му, но силата й не беше повече от тази на Ка-уе-рас.

— Не, не умираш.

— Напротив. Не знам какво става — тя мяташе глава в агония и дърпаше нощницата си. — Махни я. Махни това мръсно нещо.

— Искаш да махна нощницата ти?

Тя задърпа яката си, която беше едновременно закопчана и завързана.

— Горещо… Не мога да дишам. Моята… моята рокля е в чантата.

Той разбра — искаше собствените си дрехи.

— Мога да я махна — успокои я той, като започна да разхлабва връзките. — Само лежи и си почивай.

— Не… не им позволявай да вземат тялото ми. Искам… — тя издиша, но не пое отново въздух.

Танцуващия ураган я сграбчи за раменете, по-уплашен от когато и да било в живота си.

— Рейчъл… Рейчъл!

Измина сякаш цяла вечност, докато тя пое с мъка дъх и той въздъхна облекчено. Намокри пак парчето плат в студената вода и започна да разтрива голите й гърди, докато я разкопчаваше.

— Ураган?

Той се усмихна.

— Рейчъл, съпруго мила.

— Трябва да обещаеш.

Тя все още говореше за умиране.

— Ти няма да умреш. Няма да ти позволя — прошепна той.

Клепачите й трепнаха, вдигнаха се бавно и тя го загледа на слабата светлина на огъня. Зениците й бяха разширени и изцъклени.

— Ако умра, ще ме погребеш тук, в гората, под дърветата. Не им давай да ме погребат в двора на някоя църква.

Той се замисли за момент. Не искаше да признае, че тя може би умира, но ако беше на нейно място, също би искал да знае, че ще почива точно в тази земя, на която принадлежи. Дължеше й го.

— Обещавам — прошепна той.

Тя се усмихна леко, като затвори очи.

— Обичам те, Урагане! Грижи се за сина ни и му кажи… — тя пое дълбоко дъх — … кажи му, че съм го обичала така, все едно че е част от моята плът и кръв.

Танцуващия ураган се наведе, за да я целуне по устните. Бяха хладни.

— Спи и не говори повече за умиране — прошепна той.

Тя вдигна ръка да отметне кичура от косата му, паднал на бузата й, а после изпадна в безсъзнание и ръката й се отпусна.

Танцуващия ураган се опитваше да спре влагата, която се събираше в ъгълчетата на очите му, докато си намираше работа и събличаше нощницата на Рейчъл. Изми пламналото й тяло и й облече туниката от ярешка кожа, която предвидливо носеше за нея в чантата си.

Вбесяваше се от факта, че нищо не можеше да направи за нея, че не знаеше от какво всъщност е болна. Никога не беше виждал такава странна болест. Като че ли беше изпила някакво приспивателно, от което не може да се събуди.

Танцуващия ураган изведнъж се отпусна на петите си и се загледа в пламъците на огъня. Приспивателно, по-силно от тези, които познава? Отрова? Да не би онзи страхливец да я е отровил? Той погледна отново сивото й, изпито лице. Беше напълно възможно.

Когато Томас се върна от обиколката си около лагера, завари Танцуващия ураган свит край огъня, а едната му ръка държеше китката на Рейчъл и търсеше пулса й.

— Как е тя?

Танцуващия ураган погледна към нея и после пак към огъня.

— Не е добре. Сърцето й започна да бие толкова нарядко, като че ли спира, а после пак започва — той млъкна за момент. — Мисля, че е отровена.

— Отровена! — Томас клекна, за да разгледа по-добре сестра си. Сега тя бе облечена в туника от ярешка кожа, косата й беше прибрана на плитка, а на врата й имаше огърлица от излъскани камъчета и черупки. — Кой би могъл… — той спря, преди да е завършил изречението. — Лангстън? — вдигна поглед към Танцуващия ураган. — Но защо?

— Беше обявил, че е негова жена, въпреки че още не са женени. Рейчъл е развалила годежа им в каретата, точно преди брат ми и неговите хора да ги нападнат.

Танцуващия ураган беше разказал на Томас историята за отвличането на Рейчъл преди това.

— Знаех си, че не са женени! Просто го знаех! — Томас отиде да седне до Танцуващия ураган, докато обмисляше новата информация. След малко вдигна рамена — парите. Само заради парите е — вдигна ръка и разтвори пръсти. — Веднага след като това копеле Лангстън се върна във Филаделфия, извади удостоверения за женитба и за смъртта на Рейчъл с помощта на един приятел в съда и след това поиска остатъка от зестрата й.

— Той е мислил, че тя е умряла от ръката на брат ми през нощта, когато я изоставил в гората, и когато се е появила пред вратата му, е трябвало да се отърве от нея.

— И при това бързо — добави Томас. — Преди да го е обявила за лъжец и мошеник, какъвто е.

Танцуващия ураган погледна Рейчъл, която лежеше неподвижно и само гърдите й се повдигаха леко и неравномерно от време на време.

— Лъжец, мошеник, а може би и убиец.

Томас се изправи и удари с юмрук дланта си.

— Ако тя умре, ще убия този Лангстън.

Танцуващия ураган се втренчи в огъня.

— Ти и аз заедно, братко мой. И двамата.

През цялата нощ Томас и Танцуващия ураган бдяха над Рейчъл. Още на два пъти тя преставаше да диша и Танцуващия ураган я разтърсваше силно, докато поеме отново дъх. Точно когато сякаш идваше смъртният й час, цветът на лицето й започна да се възвръща. Като по някакво чудо, още преди да се е съмнало, тя поиска вода и изтощено заяви, че е гладна. Томас и Танцуващия ураган не виждаха никакво обяснение за странното й възстановяване. Изглежда, че постоянно са й давали някаква отрова — без съмнение, опиат — и сега, когато вече не беше в ръцете на Гифърд, би могла и да се оправи.

Когато настъпи следващият ден, тя вече беше в състояние да седи, облегната на едно дърво, толкова дълго, че успя да вечеря заедно с двамата мъже, които обичаше най-много на света.

— Още не мога да повярвам, че си жив, Томас — пое си дъх тя. Гласът й беше слаб, движенията — несигурни, но тя все пак беше онази Рейчъл, която двамата мъже познаваха.

— Аз пък го повярвах съвсем лесно — подразни я той. — Първо, никога не съм умирал.

— Но той ми каза, че си се удавил в морето — след всичко, което беше преживяла, тя не можеше да произнесе името на Гифърд. — Каза ми, че дори не са могли да намерят тялото ти.

— Копеле такова! Това е било жестоко. — Томас й предложи чаша горещ билков чай, който Танцуващия ураган беше запарил специално за нея, за да възвърне силите си. Сега, след като беше минало действието на отровата, тя трябваше да се справи само с последиците от нея, от които трепереше и й се виеше свят.

— Въпросът е какво да правя сега? — каза Рейчъл замислено.

— Да правиш? — Танцуващия ураган се извърна, за да я погледне право в небесносините очи, за които се беше страхувал, че никога вече няма да види отново. — Няма да правиш нищо. Веднага, щом като си в състояние да пътуваш, ще тръгнем към селището и сина ни.

— О, не — засмя се тя предизвикателно. — Онова миризливо куче ми взе парите, наговори ми отвратителни лъжи и се опита да ме убие с някакъв опиат и аз искам отмъщение.

Танцуващия ураган взе чашата, която тя му подаде.

— Няма да рискуваш живота си отново за пет пари.

— Селището ни се нуждае от конете и припасите, за да прекосим Охайо.

— Аз се нуждая от тебе повече, ки-ти-хи — отвърна твърдо Танцуващия ураган.

Рейчъл вдигна поглед към Томас.

— Никога преди не съм познавала съпруга си — шаманът, такъв — да се предава, когато е обсаден — каза тя, за да го подразни, но в гласа й имаше предизвикателство.

— Не се предавам! — отвърна Танцуващия ураган. — Но знам какво е важно и какво — не. Твоят живот ми е по-скъп, отколкото цялото богатство на света и няма да го рискувам.

— Няма защо да рискуваш живота на когото и да било. Единственото, което трябва да направим, е да отидем в града — тя погледна палаво към Томас — и да го уплашим до смърт. Ако го притиснем както трябва, с удоволствие ще ми върне парите.

Томас не можа да потисне усмивката си.

— Би могло и да се получи.

Танцуващия ураган премести погледа си от Рейчъл към Томас.

— Заговорничиш с болната ми жена срещу мен?

Томас закачливо ръгна с една пръчка Танцуващия ураган.

— Не срещу теб, а срещу онова копеле Лангстън.

— Няма да бъде трудно — успокои го Рейчъл, като се отдели от дървото и хвана Танцуващия ураган под ръка. Мисълта за отмъщение я караше да се чувства по-силна. — Вече имам план — тя целуна изпъкналите мускули над лентата на бронзовата му ръка.

— Не искам да имам нищо общо с това! — Танцуващия ураган се направи, че не забелязва ласката й. — Ще те заведа обратно в селището, дори и да се наложи да те завържа за гърба си, жено.

— Но не се ли бяхме разбрали така, скъпи? — каза тя нежно. — Че няма да има повече насилие. Че ще имам правото сама да вземам решения?

Той бавно въздъхна. Не му харесваше идеята да се върне във Филаделфия, изобщо не му харесваше. Трябваше да заведе Рейчъл обратно в селището — у дома, където всичко му беше познато и където можеше да я защити.

— Да, така се бяхме разбрали, но…

— Но какво, но? Това са моите пари и аз си ги искам обратно. Искам да замина на запад с нашите хора и да им помогна да стигнат в безопасност. Ще ме заведеш ли при Гифърд, Урагане? Ще помогнеш ли да сложа точка на този живот, веднъж завинаги?

Той започна да рови с мокасината си тъмната почва, която миришеше силно на хумус.

— Жено, това не ми харесва, но ще те заведа — той вдигна поглед към нея, а в черните му очи се четеше загриженост. — Този мъж ще те заведе, защото те обича, а не защото желае дребните ти пари.

Рейчъл се изправи на колене и постави ръцете си на широките му голи рамене, така че се втренчи право в гарвановочерните му очи.

— Точно така — тя го целуна, а устните и останаха по-дълго върху неговите, без да я е грижа, че брат и гледа. Когато се отдръпна, тя се обърна към Томас, а в ъгълчетата на устата й заигра усмивка. — Искаш ли ти да му кажеш за плана ни или оставяш на мен?

Томас леко почука глинената си лула в подметката на ботуша си с кикот.

— О не, идеята беше твоя, аз само я дооформих — той вдигна ръка. — Бъди моя гостенка, сестро. Съпругът ти те чака.

Една седмица по-късно Томас, Танцуващия ураган и Рейчъл пристигнаха във Филаделфия на коне под прикритието на здрача. Рейчъл, която беше възвърнала силите си, беше седнала зад Танцуващия ураган, а Томас водеше. По преки пътища стигнаха право до величествената къща на Гифърд Лангстън и слязоха от конете до една редица явори и тополи зад имението.

Танцуващия ураган слезе, но още преди да успее да помогне на Рейчъл, тя скочи от гърба на коня и се приземи без затруднение в окосената трева. Носеше туниката си от ярешка кожа, а тъмната й коса се спускаше по гърба. По бузите и челото си беше нарисувала линиите и символите на фамилията, която беше приела, като беше взела боя от Танцуващия ураган. Настояваше да изрисува и неговото лице със синьо и червено, както и голите му ръце и гърди — за по-голям ефект, както беше казала. Дори и Томас се беше разкрасил с две диагонални сини линии по едната буза, като символ за смелостта си.

Танцуващия ураган погледна Рейчъл. Той не носеше нищо друго, освен препаската и мокасините си. На кръста си имаше един украсен с пера колан и втъкнати в него ножове. От едната страна висеше скалпа на Счупения рог.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш, жено?

— Говорихме за това поне сто пъти, мъжо — тя докосна голата му ръка и тялото й потръпна от вълнение. — Точно това искам.

— Ако стане напечено, ще тичаш при конете — той я хвана за брадичката и я накара да погледне нагоре към него, за да й внуши, че говори сериозно. — Ще се срещнем в лагера.

Тя хвана ръката му, свали я и се усмихна.

— Ясно. Сега да вървим.

Танцуващия ураган се обърна към Томас, който чакаше до храстите, за да остави Рейчъл и Урагана насаме.

— Бели човеко, когото наричам брат, предупреждавам те, че ако ме ранят или убият, ти отговаряш за съпругата ми. Не искам да й се случи нищо лошо. Ако има затруднения, аз ще се справя с тях, а ти трябва да я измъкнеш от къщата.

Томас измъкна тапата на едно шише с уиски и отпи.

— Обещавам ти, че никой няма да й навреди. Веднъж едвам не загубих сестра си, втори път това няма да се случи.

Рейчъл се вдигна на пръсти и целуна звучно Танцуващия ураган по устните.

— Да вървим, скъпи.

Тя сграбчи от гърба на коня чантата си от зебло и се затича през тъмния двор след брат си, който вече се беше отправил към вратата на кухнята.

Рейчъл, Томас и Танцуващия ураган се запътиха право към задния вход, където една котка с котилото си пиеше мляко от една чинийка. Рейчъл завъртя месинговата топка на бравата и влезе, а мъжете я последваха.

В кухнята беше полутъмно. Прислужниците бяха изчистили и се бяха оттеглили в таванските си помещения.

В топлата стая с нисък таван миришеше на дим и канелен хляб.

Рейчъл и мъжете след нея тръгнаха предпазливо през кухнята. Вървяха по тъмния коридор към кабинета на Гифърд. Всяка вечер, освен когато излизаше, той прекарваше там, така че Рейчъл можеше да се обзаложи, че и тази вечер щеше да е там. Затова не можа да потисне една победоносна усмивка, когато погледна иззад ъгъла и зърна светлината, процеждаща се под вратата на кабинета.

Точно като зави зад ъгъла, следвана неотлъчно по петите от Танцуващия ураган и Томас, тя изпищя тихо, без да иска. Там стоеше Маргарет, обляна от светлината на свещта, която държеше, и беше втренчила поглед в нея, в индианското облекло и рисунките й по лицето, сякаш виждаше някакъв зловещ призрак.

Рейчъл си помисли, че Маргарет ще припадне, когато види и Танцуващия ураган.

Но Маргарет я позна и внимателно я огледа в продължение на цяла минута. Рейчъл вдигна пръст към устните си и посочи първо към вратата, а после и към себе си. Страхуваше се да говори, да не би Гифърд да я чуе, но искаше Маргарет да разбере, че иска да отиде при него, без да се намесват хората от къщата.

Маргарет помисли малко и после кимна. Рейчъл знаеше, че възрастната жена винаги я е харесвала заради добротата й. Знаеше също, че тя презира Гифърд заради неговата непочтеност и жестокост. Само напредналата й възраст я възпираше да си потърси работа на друго място — иначе отдавна да го е направила.

Маргарет погледна към вратата на кабинета, а после се обърна и тръгна със свещта надолу по коридора, откъдето беше дошла, преструвайки се, че изобщо не е видяла Рейчъл.

Рейчъл се извърна, за да се усмихне на Томас и Танцуващия ураган, а после тръгна към вратата. Точно когато сложи ръка на излъсканата брава, тя съвсем ясно чу женски кикот… кикот на уличница. Погледна към Томас. Той се усмихваше широко и й даде знак с ръка, че моментът беше настъпил — сега или никога.

Оказа се, че е заключено, когато Рейчъл се опита да завърти топката на вратата. Танцуващия ураган сякаш се разтревожи, но тя само се повдигна на пръсти и намери ключа, който Гифърд винаги оставаше над рамката на вратата. Завъртя ключа колкото може по-тихо, въпреки че ако съдеше по звуците, долитащи отвътре, тя се съмняваше, че Гифърд и приятелката му са чули нещо.

Като отключи вратата, тя завъртя внимателно топката и отстъпи, за да направи място на Танцуващия ураган. В мига, в който отвориха вратата, Гифърд вдигна глава. Седеше на един стол, панталоните му бяха смъкнати до глезените, а неговата лейди Джеслин, полуразсъблечена, беше коленичила пред него.

— Какво по дя…

Танцуващия ураган скочи във въздуха като някакво дяволско видение и преди Гифърд да успее да каже и една дума, той опря нож до гърлото му.

— Продължавай, Лангстън, продължавай да лаеш — каза Томас, като влезе и затвори вратата зад себе си. — Нищо друго не може да ми достави по-голямо удоволствие от това да видя как приятелят ми ти прерязва гърлото.

Жената се строполи назад от страх и Рейчъл сложи крак на голите й гърди, а после попипа ножа в ножницата.

— Мога да одера елен за пет минути. Мислиш ли, че ще ми отнеме повече време да одера една жена?

— О, Боже мой! О, Боже мой! — завика Джеслин, като се задъхваше. — Тя е полудяла, Гифърд. Тя е полудяла.

— К… какво искате? — успя да каже Гифърд. Той държеше колана на панталоните си и се опитваше да намери начин да покрие откритите си части, без да прави много движения под ножа на дивия индианец.

— Искам си парите — заяви Рейчъл все още с крак между пищните гърди на Джеслин.

— Твоите… твоите пари? Не… не знам за какво говориш.

— Говоря за парите от зестрата ми и ти прекрасно го знаеш! Те принадлежат на законния ми съпруг — тя посочи Танцуващия ураган. — И той е адски ядосан, че не си ми ги дал в деня, когато дойдох за тях.

— Гифърд… — изписка Джеслин. Рейчъл я натисна по-силно с крак.

— Предлагам ти да мълчиш.

— Аз… аз изобщо нямам твои пари. Няма… няма как да ги имам тук.

Томас поклати глава.

— Жалко, защото зет ми не разбира много английски и още по-малко разбира английската парична система — той вдигна рамене, наля си от най-хубавото бренди на Гифърд и го разлюля в чашата си. — Нека се настаним по-удобно и тогава ще можем да си поговорим по-спокойно. Рейчъл?

Рейчъл извади от чантата си едно въже и с помощта на Томас завърза Гифърд и Джеслин за столовете. Не им позволиха дори да се облекат — Рейчъл искаше да ги накара да се почувстват колкото може по-уязвими. Бяха се разбрали, че няма да има насилие, освен ако не е съвсем наложително. Рейчъл не виждаше смисъл да причинява физическа болка на Гифърд — искаше само да го уплаши до смърт.

След като завързаха здраво Гифърд и лейди Джеслин, Томас направи знак с ръка на Танцуващия ураган, който още не беше проговорил, да се отдръпне крачка назад.

Рейчъл с мъка се сдържа да не се разсмее. Танцуващия ураган прекрасно играеше ролята на абсолютен дивак. Беше застанал с разкрачени крака и сега държеше ножа в ръка, привидно спокоен, но готов да скочи всеки момент, и гледаше втренчено Гифърд.

— Така добре ли е? — Томас взе отново питието си.

— Настоявам да ме освободиш, Томас Мороувър! — изписка Джеслин. — Баща ми ще те обеси заради това, копеле такова!

Томас извъртя очи нагоре и Рейчъл извади един парцал от чантата си, с който завърза устата на Джеслин така, че не се чуваше повече никакъв звук, освен приглушен протест.

— По-добре ли е така? — попита Рейчъл брат си невинно.

— Много по-добре — Томас вдигна чашата си. — Нека се върнем към темата, Гифърд. Към фактите. Ти и сестра ми не сте женени и никога не сте били. Това е факт. Ти си я изоставил в едно селище на мохоки да умре. Това е факт. Върнал си се тук и си излъгал, че си бил женен за нея, за да се добереш до парите й. Това е факт. Със завръщането си тя разрушава мита, че си вдовец и те поставя в кофти ситуация. И това е факт! Опитал си се да убиеш сестра ми, за да се отървеш от тази каша!

— Аз… аз… аз не съм — простена Гифърд. — Тя… тя беше болна.

Томас поклати глава.

— О, забравих най-същественото — той кимна към Танцуващия ураган. — Съпругът на сестра ми е побеснял от цялата тази работа.

Танцуващия ураган оголи зъби и изръмжа.

Рейчъл погледна към Гифърд — той видимо трепереше.

— Сега какво ще направим по този въпрос, Гифърд? А? — Томас отпи от брендито. — Съпругът на сестра ми иска зестрата, която смята, че му принадлежи по право — той вдигна рамене. — Но тя е у теб.

Очите на Гифърд се разшириха от страх. Танцуващия ураган, който стоеше пред него, беше започнал да точи на един камък тридесетсантиметровото острие на ловджийския си нож, от което се чуваше еднообразно скръц… скръц… скръц.

— О, Божичко, о, Божичко, ще повърна — изстена Гифърд, без да откъсва очи от Танцуващия ураган.

— Парите от зестрата, Гифи? — Томас вдигна едната си вежда.

Рейчъл въздъхна.

— Много съжалявам за всичко това, но сега, когато Танцуващия ураган е мой съпруг, аз трябва да предам зестрата си на него. Разбираш ли? — каза тя невинно.

На Гифърд започна да му се гади.

— Аз… аз имам пари.

— Пари! — запротестира Джеслин през парцала на устата й. — Нямаш никакви други пари, освен моите.

Гифърд хвърли към Джеслин предупредителен поглед.

— Мога да намеря пари, ако това искате. Накарай го сега да се махне — той погледна към Танцуващия ураган. — Накарай този звяр да се махне!

— Кога можеш да донесеш парите? — попита Томас. Танцуващия ураган остави втория нож на масата под носа на Гифърд и извади трети от колана си, този път — с тесен и остър връх. Започна да го остри внимателно на камъка, все още приковал очи в Гифърд. Скръц… скръц… скръц. Гифърд погледна към масата с ножовете.

— Утре! Утре! — обеща той.

Томас поклати глава.

— Твърде късно. Страхувам се, че няма да мога да удържа зет си толкова дълго.

Рейчъл гледаше как Танцуващия ураган взема ножовете един по един от полираната маса, проверява остриетата им и отново ги оставя.

Томас остави чашата си на масата.

— Чувам, че мохоките обичали да си правят торбички за тютюн от топките на бели мъже — той потрепери. — Мисля, че по-скоро бих умрял — повдигна рамене. — Но тези диваци не мислят така. Обичат да удължават агонията ти, колкото може по-дълго. Обичат да те оставят жив и да те измъчват, докато издържиш…

— Довечера! Мога да ви донеса парите довечера! — проплака Гифърд, а по бузите му се стичаха сълзи от ужас. — Трябва само да подпиша този чек и да го подпечатам и можете веднага да отидете при моя ковчежник!

Томас погледна към Рейчъл.

— Добре ли е така за съпруга ти, Рейчъл?

Тя хвърли поглед към Танцуващия ураган. Той все още се правеше на дивак — езичник, но в черните му очи проблясваше една искрица, която само тя можеше да разбере.

— Мисля, че тази вечер е съвсем добре. Разумна постъпка. Много разумна.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА

— Рейчъл!

— Уейчъл-мама!

Рейчъл вдигна поглед от шейната, за чието товарене помагаше на Дори, усмихна се и помаха на Танцуващия ураган и на Ка-уе-рас, а в гърлото й заседна буца. Танцуващия ураган водеше през лагера сина им, възседнал едно пони, купено в Анаполис предната седмица. Малчуганът се кипреше върху голия гръб на кончето с юмруци, оплетени в гривата му, и с широка усмивка върху бузестото си бронзово лице.

През онази нощ във Филаделфия Рейчъл беше получила по-голямата част от зестрата си в книжа от уплашения златар на Гифърд. След сърцераздирателното сбогуване с Томас, който въпреки настоятелните молби на Рейчъл да дойде с нея заяви, че животът му принадлежи на морето, тя и Танцуващия ураган се върнаха в селището Лени Ленапи. Оттам няколко воина тръгнаха с Танцуващия ураган до Анаполис, откъдето купиха коне, платове и лекарства за пътуването си до Охайо, където щяха да се присъединят към братовчедите си от племето шоний.

Днес беше първият ден на месец май и хората от селището се щураха насам-натам, заети с опаковането на багажа. Времето беше хубаво и водачът на колоната Танцуващия ураган смяташе, че е разумно да се тръгне възможно най-скоро, тъй като с настъпването на пролетта английските войници се прегрупираха отново, а един уплашен полк съзираше враг във всяко индианско лице. Танцуващия ураган се надяваше до една седмица цялото селище да се отправи на запад и по възможност да се избегнат всякакви сблъсъци с английската армия.

Рейчъл изчака да види как Танцуващия ураган и малкото им момченце се скриват зад вигвамите на Шаакан и Звездна светлина и едва тогава се върна към опаковането на торби с брашно върху шейната на Дори. Самата тя беше отскочила до вигвама на Мъжа — сянка, за да нагледа едно дете, което спеше.

След няколко минути Танцуващия ураган се появи зад Рейчъл и обхвана с ръце талията й. Тя се засмя и се облегна назад, като му позволи да целуне нежната вдлъбнатина, сгушена между врата и рамото й.

— Трябва ли ти нещо? — попита го тя. — Точно сега помагам на Дори, но мога да дойда.

— Трябва ли един мъж да се нуждае от нещо, за да бъде с жена си?

Смеейки се, тя се обърна към него.

— Вече всичко ще се оправи, нали?

Той прокара леко пръст върху устните й.

— Гифърд Лангстън и животът, който си водила, преди да дойдеш при мен, вече са в миналото ти. Хората ни ще тръгнат на запад, където ще са в безопасност, и там ще остареем заедно и ще наблюдаваме как внуците и правнуците ни ще растат и ще станат мъже и жени, с които ще се гордеем.

Тя докосна с устни неговите, опиянена от близостта му.

— Почти истинско щастие, нали?

— Ш-ш-т! — той леко докосна с пръст устните й. — Не говори такива неща — това се смята за лош късмет в Лени Ленапи.

— Това са суеверни глупости — и тя отново го целуна, преди да плъзне ръце надолу по широките му голи рамене. — А сега си върви и ме остави да работя.

Устните им отново се срещнаха и тъкмо когато Рейчъл се отдръпваше, тя чу Туубан да вика Танцуващия ураган.

Челото на мъжа й се набръчка — приятелят му Туубан тичаше насреща им, а в гласа му имаше някаква напрегната нотка.

— Танцуващия ураган, имаш гости!

Той погледна встрани от Рейчъл.

— Гости?

Туубан спря и посочи към вигвама, който споделяха двамата съпрузи.

— Чакат до огъня ти.

— Кои са? — запита Рейчъл, убедена, че никога повече няма да видят Гифърд, когото Танцуващия ураган уплаши толкова много. Не, които и да са гостите, те са дошли без придружители — не беше чула никакви коне, никакво раздвижване. Които и да са те, те са влезли в лагера относително тихо.

Туубан премести погледа си от Рейчъл към Танцуващия ураган.

— Казва, че е Счупения рог, твой брат от племето мохоки.

Кръвта на Рейчъл се смрази и тя се вкопчи в голата ръка на Танцуващия ураган.

— Счупения рог е тук? — каза шепнешком. — Не може да бъде.

— Мъж без ухо — Туубан перна собственото си ухо. — И жена със заешка устна. Каза, че му е жена.

Долната устна на Рейчъл потрепери.

— Той крои нещо лошо. Не е дошъл тук с добро. Танцуващия ураган отправи поглед към вигвама си, но той беше зад други индиански жилища.

— Той все още е мой брат. Пътувал е дълго. Трябва да видя какво иска. Така е правилно.

Рейчъл плъзна ръката си в ръката на съпруга си.

— И аз ще дойда.

— Не трябва. Знам, че брат ми те плаши. Вземи сина ни и отиди във вигвама на родителите ни. Там ще си в безопасност.

Тя стисна ръката на мъжа си и събра смелост.

— Не, отиваме заедно.

Танцуващия ураган кимна и се обърна към Туубан.

— Никой ли не е с него? Сигурен си. Брат ми е хитър и неискрен човек.

— Не, стражите не са видели никого.

— Нищо не могат да ни направят, ако са двама срещу едно селище, но за всеки случай ще те помоля да кажеш на воините, че брат ми е в лагера. Предупреди ги да наблюдават жените и децата си и да си отварят очите за някаква опасност. Изпрати допълнителни стражи да пазят лагера от всичките му страни, докато аз се позанимая със Счупения рог.

Туубан кимна кратко и хукна.

С ръце, вплетени една в друга, Рейчъл и Танцуващия ураган пресякоха лагера в посока към вигвама си. Тя веднага позна Счупения рог, макар че лицето му беше посивяло от пепел и той изглеждаше по-слаб от миналото лято. До него стоеше Хубава жена, чието лице беше също посивяло, облечена в парцаливи дрипи.

— Защо е тази пепел? — запита Рейчъл шепнешком.

— Изглежда, че брат ми и жена му са в траур, заради член на семейството.

Когато Счупения рог видя Танцуващия ураган, той пристъпи напред и протегна двете си ръце в мир. Танцуващия ураган ги пое внимателно.

— Поздрави, братко — каза на английски Счупения рог.

— Поздрави за теб, братко. Смятах, че съм мъртъв за теб — каза Танцуващия ураган, минавайки директно на въпроса. — Как ме намери и защо си дошъл?

Счупения рог наведе глава в знак на подчинение.

— Не мога да поправя това, което е било сгрешено в миналото. Не мога да променя посоката на вятъра, който вече духа. Дойдох да донеса скръбна новина на теб и на лени ленапи. Нашата майка ни каза къде си отишъл, като се надяваше, че ще можем да поправим различията си.

— Казваш, че си дошъл от Великите езера до Чесапийк, за да донесеш новина за мъртвия си брат?

— Не бъди толкова подозрителен — Счупения рог разтвори ръце. — Аз не съм въоръжен, с изключение на един мускет, който лежи на входа ти, един лък и един ловен нож. Дойдох, защото това беше правилното нещо, което можех да направя — погледът му се отклони към лицето на Рейчъл, но го отмести, преди да забележи брат му.

Рейчъл стисна по-силно ръката на съпруга си.

— И каква новина носиш? — Танцуващия ураган повдигна ръка. — Покрит си с пепелта на траура. Кой е починал?

— Не предлагаш ли гостоприемство на този мъж и жена му, които идват толкова отдалече?

— Първо новината, братко.

Счупения рог скръсти ръце на гърдите си.

— Духът на майка ни премина в небесата. Цялото селище измря от едра шарка и тя беше една от тях.

Танцуващия ураган присви очи.

— Ти не носиш въздуха на заразата със себе си, нали? — предизвика го той.

— Погледни ни — изрече презрително Счупения рог. — Погледни ни внимателно и виж, че носим белезите на болестта. Беше преди месеци, през зимата. Сега сме само две самотни души без убежище.

Танцуващия ураган въздъхна бавно — беше много мило от страна на Счупения рог да дойде от толкова далеч, за да донесе на семейството на Плачеща жена новината за нейната смърт. Вярно, той изглеждаше искрен в намеренията си и очевидно беше дошъл без придружители. Може би брат му беше прозрял злините, причинени от досегашното му поведение, и съжаляваше за тях. Може би кончината на цялото селище на мохоките го е накарала да разбере колко зло е нанесъл.

Танцуващия ураган отстъпи встрани и придърпа Рейчъл със себе си, за да поговори с нея насаме.

— Моят брат идва с добри намерения и единственото правилно нещо е да му предложа гостоприемството на дома ни.

Рейчъл го гледаше настоятелно право в очите.

— Това не ми харесва. Това изобщо не ми харесва.

— Може би се е разкаял за греховете си. Такива неща се случват, жено.

Тя хвърли поглед към Счупения рог, който разговаряше тихо с Хубава жена.

— Не се и съмнявам в това. Въпросът е обаче може ли Счупения рог да се промени? Може ли да му се има доверие?

— Трябва само да ги нахраним и да им осигурим място, където да положат глави. Ще кажа на Счупения рог, че може да остане ден-два, но после трябва да си върви. Ще му предложа да се подслони в моя вигвам, защото така трябва, но ще му кажа, че между нас има прекалено много лоши магии и затова не може нито да остане, нито да тръгне на запад с нас.

— Толкова бързо ли забрави всичко, което ти причини? — тя огледа красивото, бронзово лице на Танцуващия ураган, като се опитваше да проумее. Беше развила едно свирепо чувство за съхранение, което обхващаше не само Ка-уе-рас, но и съпруга й — искаше да предпази Танцуващия ураган не само от минали, но и от предстоящи терзания.

— Изобщо не съм забравил и дори не мога да кажа, че съм простил, но като шаман на моето племе аз трябва да служа за добър пример на другите. Трябва да проявявам състрадание, макар че може и да не ми е жал.

Тя зяпна в почуда.

— Трябва да се доверяваш, без да изпитваш доверие?

Танцуващия ураган погледна към Счупения рог, който се взираше в собствения си кичур, веещ се на пръта пред колибата.

— Не може да ни причини зло, когато сме между своите. Тогава аз бях в неговия лагер, но сега той е в моя.

На Рейчъл й се искаше да поспори още по този въпрос, но разбра, че няма да има никаква полза — тук ставаше дума за онова усещане за истина и лъжа, което силно владееше Танцуващия ураган и управляваше хората от Лени Ленапи. Тя се пресегна и докосна бузата му.

— Добре, мъжо, ще предложа на гостите нашия огън. Много от вигвамите са прибрани и семействата живеят заедно, така че ще трябва да спят при нас тази нощ.

Танцуващия ураган погледна брат си и снаха си.

— Така ще мога да го наблюдавам по-добре — погледна я отново. — Рейчъл… — изчака погледите им да се срещнат. — Не бих те подлагал на опасност, дори ако за минута си мислех, че той може да нарани теб или сина ни.

— Знам го — тя повдигна ръката му и го целуна по кокалчетата на пръстите. — Ще им направя нещо за ядене, докато ти ги заведеш при Звездна светлина и Шаакан — трябва да им кажете, че дъщеря им е мъртва.

Вечерта започна да ръми и вместо да вечерят на открито пред вигвама, където Рейчъл щеше да се чувства в безопасност, тя беше принудена да сервира вътре. Танцуващия ураган и Счупения рог водеха лек разговор, в течение, на който се сменяха блюда с печено еленско месо, пшеничен хляб и варен грах. Хубава жена беше седнала на една ръка разстояние зад съпруга си и не обели нито дума. Не беше неучтива с Рейчъл, но и в никакъв случай не може да се каже, че се държеше мило.

След вечеря Танцуващия ураган и Счупения рог запалиха лулите си, докато Рейчъл миеше оловните съдини, които Танцуващия ураган й беше донесъл като подарък от Анаполис. Ка-уе-рас се мотаеше из вигвама, пускайки една дървена лодчица да плава във въздуха и когато се покатери в скута на Счупения рог — любопитен като всяко прохождащо дете — Рейчъл трябваше да потисне желанието си да сграбчи сина си и да побегне. Откакто беше дошъл в лагера, Счупения рог не беше казал, нито направил нищо лошо, но тя не можеше да се отърси от чувството на безпокойство, което я преследваше през целия ден.

Смяташе да се опита да поговори с Танцуващия ураган за безпокойството си, но знаеше колко много искаше той да повярва, че брат му съжалява за миналите си действия и затова не можа да се насили да говори срещу Счупения рог. В края на краищата тя нямаше никакво доказателство, с изключение на няколко зловещи погледа, които биха могли да бъдат плод на въображението й, и лошото предчувствие на дъното на стомаха й. Танцуващия ураган е шаман, повтаряше си тя, той може да предвижда бъдещето в магиите си и не можеше да не знае, дали Счупения рог им мисли злото.

Рейчъл беше благодарна, когато най-после дойде време да си лягат. Тъй като по-голямата част от вещите им бяха опаковани — в готовност да тръгнат на запад, във вигвама имаше достатъчно място да се преспи удобно. Танцуващия ураган настани Счупения рог и Хубава жена в далечния край на вигвама, а той самия, Рейчъл и Ка-уе-рас легнаха до входа. Веднага щом духнаха лампата и Ка-уе-рас се намести до Рейчъл, тя пропълзя до съпруга си и отпусна главата си върху широкото му рамо.

— Нали ти казах, че не ни мисли злото? — Танцуващия ураган прошепна съвсем тихо в ухото й.

— Вярно, че нищо лошо не направи.

Урагана я прегърна и целуна челото й.

— Тук при мен си в безопасност. Сега спи, жено. Утре брат ми си отива. Смята да разгледа капаните по течението на Чесапийк. Той разбира мисленето на англичаните и ще се справи добре.

Рейчъл се повдигна на единия си лакът.

— Мисля да спя при Ка-уе-рас, ако нямаш нищо против.

Той се усмихна в тъмнината.

— Ще ми липсва топлината на тялото ти.

— Просто ще се чувствам по-добре, ако съм уверена, че той е в безопасност — прошепна тя.

Той отново я целуна, но този път устните му се задържаха върху нейните, а след известно време промълви:

— Ако това е добре за теб, жено, ще мина без топлината ти за една нощ.

Рейчъл целуна набързо Танцуващия ураган още веднъж и пропълзя обратно към сламеника на Ка-уе-рас. Когато положи главата си до тази на сина си, той вече спеше, а мъничките му пръстчета стискаха дървената лодка, подарени му от чичото, когото той никога нямаше да познава. Рейчъл дълго време лежа, вперила поглед в тъмнината към Танцуващия ураган, като мислеше за него и любовта, която изпитваше към него. Най-накрая тя се унесе в сън.

По някое време през нощта Рейчъл чу, че Ка-уе-рас се върти и проплаква. Без да отваря очите си, тя протегна ръка да го погали, мислейки, че сънува кошмар.

Когато той изпищя, тя уплашено отвори очи, цялата настръхнала — нещо не беше наред.

Пресягайки се да вземе уплашеното си мъниче, Рейчъл машинално се обърна към Танцуващия ураган.

Ужасеният й вик разцепи нощта. Счупения рог стоеше над Танцуващия ураган и стискаше в ръката си назъбен нож с тъмни кървави петна по него, а шията и гърдите на Танцуващия ураган бяха потънали в тъмна течност.

Рейчъл се вцепени от страх за сина си, но яростта вътре в нея беше по-силна. Като се завъртя на коленете си, тя избута Ка-уе-рас през една тясна цепка на кожата между пода на вигвама и стената — беше останала незашита от многото работа през седмицата.

— Бягай за Туубан — изкрещя тя и малкото момченце изчезна през дупката. Тогава Рейчъл се обърна, за да застане лице в лице с убиеца на мъжа си.

Грабна ножа, който държеше до възглавницата, и скочи.

— Ти го уби! — развика се бясно тя, размахвайки оръжието. — Ти уби съпруга ми и сега ще умреш!

Счупения рог отметна глава назад в буен смях.

— Дойдох да си взема моето. Вземам си кичура от пръта и заедно с него вземам късмета си и теб самата!

Рейчъл се приближаваше бавно към него — ниско приведена, а центърът на тежестта й беше съвсем близо до пода. По този начин се дебнеха хищниците и тя го, правеше инстинктивно.

— По-скоро ще обърна ножа към себе си, отколкото да ти позволя да ме докоснеш! — извика тя, пренебрегвайки горещите сълзи, които се стичаха по лицето й.

— Смели думи за жена, която пак е роб!

Рейчъл скочи напред, разпра гърдите на Счупения рог и отскочи обратно преди той да успее да я хване. Счупения рог изруга в тъмнината, тъй като докосна раната, изрязана в гръдната му кост.

— Внимавай, кучко — предупреди я той. — Ще платиш скъпо за всяка болка, която ми причиняваш. Остави ножа и да тръгваме.

— Ти излъга, мъжо!

Рейчъл се обърна и видя Хубава жена, която идваше към тях и стискаше в треперещите си, покрити с белези от едра шарка ръце, един мускет.

— Ти каза, че няма да я вземаш. Каза, че идваш да убиеш и двамата и да се освободиш от лошия късмет, който ти предадоха.

— Да, излъгах — захили се насреща й Счупения рог. — Тя беше моя в деня, когато я взех от каретата, и ще бъде моя до деня, в който умре или в който я убия! А сега остави мускета, за да не гръмне по погрешка и да ме простреляш в крака!

Хубава жена поклати глава и размаха заредения мускет.

— Не, не можеш да я имаш, защото аз съм твоята жена. Аз стоях до тебе, когато ти беше болен. Аз преследвах вълците, за да ти намеря месо. Аз няколко пъти те дарявах с деца — пак заради теб. Аз съм твоята съпруга! Аз съм твоята жена и не може да има никакви други!

Рейчъл отстъпи крачка назад и почувства натиска на дървената рамка на вигвама върху гърба си. Нямаше къде да отиде, а пред нея стояха двама смъртни врагове. Чуваше лая на кучетата в селището и гласове на хора, а също и боси крака, които тичаха пред колибата. Очевидно Ка-уе-рас беше стигнал до Туубан и беше вдигнал тревога.

Погледът на Рейчъл се прехвърли от Счупения рог към Хубава жена, която сега насочваше мускета към нея. Не беше сигурна кой от двамата представлява по-голяма заплаха, но предположи, че е Хубава жена, за която беше повече от ясно, че не може да се владее.

— Не стреляй — каза Рейчъл и вдигна ръце. — Аз не го искам. Не искам мъжа ти. Вземай го и си вървете.

— Той е полудял по тебе! Прекоси половината свят, за да те намери! Не мога да те оставя жива!

— Остави мускета или ще те удуша с голи ръце! — заплаши Счупения рог, побеснял от неподчинението на жена си. — Ще имам всяка жена, която ми харесва, а тази бяла кучка ми харесва!

Хубава жена поклати глава в очевиден унес.

— Не, няма да стане. Аз съм съпруга на Счупения рог от мохоките — тя зареди спусъка с палеца си. — Той няма да има никога друга жена, това никога няма да се повтори.

Рейчъл се стегна в очакване на изстрела на мускета, насочен право в целта. Знаеше, че това ще я убие, но стоеше безжизнена. Не можеше да вика, мислеше единствено за Танцуващия ураган, който лежеше в безсъзнание на сламеника си и кръвта изтичаше от тялото му. Той искаше толкова много да повярва в брат си, че му се предовери и заради това щеше да умре.

Рейчъл видя как Хубава жена премества пръста си върху спусъка.

— Не! — изрева Счупения рог и се хвърли между двете жени. — Не я убивай! Тя е моя!

Куршумът от мускета удари гърдите на Счупения рог и се раздроби във вдлъбнатината под реброто му, като заля Хубава жена и Рейчъл с фонтан от кръв. Той падна назад под порива на черния прах, блъскайки Рейчъл към земята и приковавайки я на пода.

Изпаднала в шок, Рейчъл закрещя и се измъкна изпод разкъсаното тяло на Счупения рог, точно когато Туубан и няколко други воини се втурнаха през вратата на вигвама.

Туубан вдигна лъка на рамото си, за да убие Хубава жена, но тя междувременно беше захвърлила мускета на земята и люлееше мъртвото тяло на съпруга си, стенейки със зловещ глас.

Все още зашеметена, Рейчъл пропълзя до Танцуващия ураган и като се наведе над него, започна да хълца. По него имаше толкова много кръв и беше невъзможно да е жив. Без да мисли, тя взе края на едно одеяло и го притисна към дълбоката рана, от която все още бликаше кръв.

— Повикайте помощ — проплакваше тя. — Повикайте Шаакан и Звездна светлина. Танцуващия ураган е ранен! Ранен е лошо! — отмахна косата от лицето си. — Може би е мъртъв.

Туубан коленичи до Рейчъл и притисна ухото си в гръдта на Танцуващия ураган. Послуша малко и после вдигна глава.

— Още е жив. Сърцето му още бие за теб, Рейчъл.

Тя избърса сълзите си, които замъгляваха взора й.

— Това не е възможно. Има толкова много кръв! Та той преряза гърлото му!

Точно в този момент някой запали лампата, която висеше на покривната греда, и Рейчъл можа да види мъртвешката бледност на кожата на Танцуващия ураган. Той едва-едва дишаше, а лицето му беше съвсем сиво.

— Дръж това здраво — каза Туубан, като повдигна края на одеялото от раната на врата на Танцуващия ураган и го постави отново. — Кървенето е намаляло.

Рейчъл погледна нагоре към Туубан объркана.

— Може и да оживее? Мислиш ли, че може да оживее?

— Стой при него. Шаакан ще си донесе чантата с лекарствата. Моят приятел Танцуващия Ураган няма да те остави без борба.

Само една седмица по-късно Рейчъл стоеше в началото на колоната от шейни и наблюдаваше Танцуващия ураган, който даваше последни заповеди, преди селището да тръгне по първата си отсечка от тяхното пътуване. Беше бледен и със забавени движения и вратът му не се виждаше от бинтовете, но настояваше, че е достатъчно добре, за да издържи пътуването.

Нямаше абсолютно никакво обяснение за това, че не изтече всичката му кръв, освен може би това, че е минало съвсем малко време от мига, в който Счупения рог заби ножа в Танцуващия ураган, до момента, в който Рейчъл притисна раната, за да спре кървенето. Ако Ка-уе-рас не беше видял какво става и не беше проплакал, Танцуващия ураган никога нямаше да оживее.

Танцуващия ураган дойде бавно към Рейчъл с ръката на сина си в своята.

— Готови сме, жено.

— Готови сме — повтори тя. Тя погледна назад към няколкото вигвама, които щяха да останат, и като засенчи очите си с ръка, видя Хубава жена да седи до едно изстинало огнище. — Сигурен ли си, че можем да я оставим просто така?

Танцуващия ураган погледна назад към вдовицата на Счупения рог. Беше се остригала и сега по главата й стърчаха остри косми. Освен това беше покрила лицето си с пепел и беше отрязала два от собствените си пръсти преди Танцуващия ураган да прибере всички оръжия, до които можеше да се докопа. Хубава жена сега седеше, скръстила крака пред изстиналото огнище, люлееше се напред-назад и призоваваше на ирокезки своя починал и погребан съпруг.

Танцуващия ураган вдигна Ка-уе-рас на рамото си и като се извърна от Хубава жена, хвана Рейчъл за ръката.

— Нищо не може да се направи за нея — тя самата си е най-големият враг. Ако някога лудостта й я напусне, то това ще бъде нейно собствено дело. Ние не можем нито да й помогнем, нито да се чувстваме отговорни за престъпленията й.

Рейчъл знаеше, че е прав, и въздъхна.

— Е, добре — усмихна се и се опита да отблъсне всичките си мисли от Счупения рог, от Гифърд, от Та-уа-ни… от всички лоши неща, които й се бяха случвали. Днес беше денят, в който започваха наново.

Рейчъл се обърна към Танцуващия ураган и се пресегна да погали широката му бронзова буза. В много отношения той все още й се струваше дивак, но тя го обичаше дори повече от самия живот.

— Води ни, съпруже мой — и дари с усмивка и него, и сина им.

Танцуващия ураган се наведе, и докосна устните й с неговите.

— Ти води.

— Не знам къде отиваме.

— На запад, Рейчъл, жено — подразни я той. — И където и да отидеш, аз ще те последвам — той взе ръката й и я постави на гърдите си, където тя можеше да почувства как сърцето му тупти. — Където и да се подслониш, ще се подслоня и аз. Твоите хора ще бъдат мои хора… твоето сърце — мое.

Ка-уе-рас плесна пълничките си малки ръце и се засмя, а родителите му скрепиха любовта си с целувка.

ЕПИЛОГ

Пролетта на 1763 година

Някъде в провинция Охайо

Рейчъл изтича покрай вигвама и се втурна в откритото тревисто поле, а Ка-уе-рас и Танцуващия ураган я следваха по петите. Малкото момченце се смееше толкова силно, че едва тичаше. Накрая баща му го вдигна на ръце и го метна на раменете си.

— Двама срещу един! Не е честно! — протестираше Рейчъл през рамо. Беше боса, косата й се спускаше по гърба и тя тичаше с всичка сила сред високата трева на необятното поле, съзнавайки, че те всеки момент щяха да я настигнат.

Земята, наречена провинция Охайо, беше съвършено различна от тази, близо до залива Чесапийк. Тук гората не беше толкова гъста и имаше открити полета за паша, които като че ли нямаха край. Тук, от другата страна на реката Охайо, те се бяха заселили само на една миля от лагера на племето шоний. Благодарение на товарните животни и припасите, купени в Анаполис, те бяха достигнали целта на пътуването си в добро здраве и готови да започнат нов живот, далеч от заплахите на белия човек.

С няколко плавни и широки крачки Танцуващия ураган настигна Рейчъл, а малкият се превиваше от смях, когато баща му хвана майка му за раменете и силно я завъртя, тласкайки я към земята. След това Танцуващия ураган вдигна сина си от раменете си и го свали върху гърдите на майка му.

— Стига! Стига! Вие печелите! — обяви тя, като се смееше толкова силно, че страните й вече я боляха от разтягане.

Танцуващия ураган се отпусна върху Рейчъл, като притисна детето между тях подобно на сандвич. От момчето се разнесе кикот. Точно тогава то съзря една оранжева пеперуда и се измъкна от прегръдката на родителите си, за да я догони.

— Не се отдалечавай — предупреди го Танцуващия ураган, надигайки се над избуялата до кръста зеленина. — Ще се загубиш и аз няма да има с кого да ходя на риба.

Рейчъл сграбчи любимия си за коженото елече и го придърпа към себе си, докато носовете им се докоснаха.

— А ти, какво искаш, жено? — изръмжа той закачливо.

— Целувка. Настоявам за целувка.

Той доближи устните си до нейните и езиците им затанцуваха чувствен любовен танц.

— Щом аз съм победител, не трябва ли аз да изисквам?

Тя се засмя и плъзна пръстите си към връзките на корсажа си.

— Мислех си да го сваля за през лятото — каза му тя, повдигайки гъстите си вежди. — Какво ще кажеш?

Той я наблюдаваше как придръпва меката кожена дреха, за да открие гърдите си, и очите му се премрежиха от желание. Наведе се и докосна с езика си аленото връхче на едната й гърда.

— Този мъж може да се пристрасти към това.

Тя прекара ръка по белега около врата му. Мислите за Счупения рог и за всичко онова, което се беше случило през последните две години, бяха избледнели в съзнанието й, докато накрая от тях не остана нищо друго, освен един далечен, смътен спомен.

— И ти няма да възразиш, ако се показвам така пред другите?

Ръката му се плъзна по гърдите й и тя въздъхна, притваряйки очи.

— Могат да гледат, но не и да пипат.

— Не, не, така няма да стане, мъжо — тя сграбчи силно краищата на разкопчания корсаж и се покри, симулирайки благоприличие. — Прав си. Ще бъде най-добре, ако не приема всички обичаи на твоя народ наведнъж.

Танцуващия ураган седна върху нея и сграбчи двата края на корсажа. След това го опъна толкова силно, че шевовете се прокъсаха и той остана с две парчета безформена кожа в ръцете си.

Рейчъл избухна в смях, а той се надвеси над нея и зарови лице в гърдите й. Тя чувстваше болезнено топлите слънчеви лъчи върху голата си плът и неговата близост я караше да потръпва от удоволствие. Промуши пръсти през мастиленочерната му коса и повдигна главата му, за да го погледне право в очите.

— Кажи го — прошепна тя.

— Казвам го по хиляда пъти на ден. Аз съм воин, шаман на моя народ — отвърна той сърдито. — Не мога да…

— Кажи го — промълви тя с дрезгав глас.

— Обичам те — отговори й той пламенно, свеждайки устните си към нейните. — Ще те обичам, докато небесата се отворят и ни погълнат, докато се превърнем в две блещукащи звезди на нощния небосклон.

Очите на Рейчъл грейнаха и тя притвори очи под ослепителния блясък на слънцето и усещането на неговия дъх. Не беше сигурна какво точно представляваха небесата, но се надяваше, че са точно такива…

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Глава двадесет и четвърта

Глава двадесет и пета

Глава двадесет и шеста

Глава двадесет и седма

Глава двадесет и осма

Глава двадесет и девета

Глава тридесета

Епилог

Заслуги