ЛОРИ МАКБЕЙН

ГРЕШНИЦАТА

Превод: Ваня Пенева

chitanka.info

Красивата и темпераментна маркиза Сабрина Верик загубва във войната своя дядо, водач на голям шотландски клан. Бягайки от преследване, тя се преселва в Англия, в едно запуснато имение на своето семейство. Тук младото момиче се бори само с живота, без никакви средства и подкрепа. Докато един ден събира шайка селски момци и се превръща в своеобразен женски Робин Худ.

Случайността обаче хвърля дръзката разбойничка в ръцете на дук Кемъри. Ще се превърне ли красивият и богат благородник в нейна съдба или тя ще предпочете свободата и непокорството…

ПРОЛОГ

Кулодън Мор, Шотландия, 1746 година

Силен североизточен вятър, който носеше със себе си дъжд и град, поздрави ранните наблюдатели на хълма, които, макар и загърнати в дебели наметки, напразно се притискаха една към друга, за да се предпазят от студената, пронизваща влага. Малко по-надолу, в подножието на хълма, една самотна фигурка се беше сгушила във високата трева.

Сабрина Верик се загърна по-плътно в наметката си, неспособна да откъсне поглед от разиграващата се пред нея сцена, ужасяваща и възхитителна едновременно. Бойното поле представляваше единственото пъстро петно сред безкрайното сиво тресавище: сини, жълти и зелени щандарти се вееха над батальоните на английската кралска армия, яркочервените униформи блестяха, флагът на съюза плющеше дръзко в шотландското небе. Сабрина вдигна глава и усети по лицето си ледените пръски на дъжда. В далечината отекваха монотонните удари на барабаните, които направляваха стъпките на английските войници и ги насъскваха срещу пъстрите редици на шотландските кланове. Точно под себе си Сабрина виждаше своя клан, воден от желязната ръка на внушителния й дядо. Украсеното му с орлови пера кепе беше нахлупено дръзко над обруленото от вятъра лице. Синьо-червеният кариран жакет и поличката бяха потъмнели от дъжда, но сребърната брошка с полускъпоценни камъни, с която беше закопчана наметката на рамото му, искреше в синкавата светлина на утрото. Той беше извадил дългия си меч и заплашително размахваше двустранно наточеното острие. Хората му чакаха сигнал за нападение. Един обгорен дървен кръст, завързан с парче окървавен лен, беше забит накриво в земята като знак, че всички годни да носят оръжие мъже са призовани на бой.

Застрашителните призиви на гайдите разкъсаха въздуха, когато шотландците потеглиха срещу неприятеля с извадени мечове и смело настъпиха срещу блестящите байонети на англичаните.

Много малко от тях стигнаха до английските линии, защото бяха покосени от трещящите оръдия, които направиха огромни дупки в шотландските редици и оставиха разкъсани трупове там, където само преди минута крачеха въоръжени мъже.

Като видя как половината й клан бе пометен от един-единствен оръдеен залп, Сабрина изпищя от ужас. Онези, които се опитваха да се измъкнат от кръстосания огън, падаха под непрестанните залпове на мускетите. Английската армия косеше шотландските редици с ужасяваща точност и последователност. При вида на тази кървава баня Сабрина едва не повърна. Червеното беше единственият цвят, който улавяше помътеният й разум: яркочервени униформени жакети, кървави мечове и обагрена в кръв трева под телата на умиращите англичани и шотландци. Бъркотията беше толкова голяма, че й беше невъзможно да различи противниците. Биещите се мъже образуваха плътна, непроницаема маса от насилие.

Сабрина присви очи и напрегнато затърси знаците на клана си. Молеше се да не открие дядо си между безбройните мъртви. Къде беше изчезнал? Къде беше кланът й?

Изведнъж зад гърба й се чуха остри писъци. Тя се обърна и с ужас видя как английски войници бавно си пробиваха път нагоре по хълма и пробождаха с байонетите си насъбралите се зрители. Паникьосаните хора се разбягаха на всички страни. Жени и мъже тичаха да се спасяват, докато войниците безмилостно помитаха всеки, който се изпречваше на пътя им. Сабрина не смееше да се помръдне. Можеше само да се надява, че няма да я открият. Онемяла, тя се обърна отново към бойното поле и изведнъж видя ясно как малка група шотландци напускате голяма бързина мястото на катастрофалното поражение. Трима мъже носеха дядо й, следвани от жалките остатъци от клана.

Те не бяха единствените, които бягаха, за да спасят живота си. Сражението беше изгубено. Членовете на отделните кланове се събираха на групи и бягаха към скритите селца и пещери в непристъпните планини на тази гола, бедна страна.

Сабрина се измъкна предпазливо от скривалището си и ги последва. Втурна се да бяга като подгонена и спря едва когато се задъха и краката й натежаха като олово. Успя да настигне малката група от своя клан чак пред тесния планински проход, откъдето окървавеното бойно поле вече не се виждаше. Закатери се по склона, макар че главата й бучеше от болка, и стигна до малка торфена хижа с каменни основи.

— Пусни ме да мина — извика тя на пазача, който беше застанал на пост пред вратата с окървавен меч и й препречи пътя.

— Не мога — отговори бавно той. Сините му очи бяха пълни с недоумение и болка. От дълбоката рана над ухото му капеше кръв и се размазваше по лицето му, червените коси бяха мръсни и сплъстени.

— Аз съм внучката на лерда[1]. Трябва да вляза! — извика Сабрина и изтощеният пазач се отмести покорно.

Тя бутна вратата и спря ужасено на прага. В средата на единственото помещение беше запален огън. До него беше коленичила стара жена с окъсан шал на мършавите рамене и бъркаше нещо в желязното гърне, което висеше над огнището. Сабрина пристъпи навътре и вдъхна дълбоко сладникавата миризма на варено агнешко. Отново й се пригади.

В стаята цареше тишина, мъртвешка тишина, сякаш всички шотландски воини бяха измрели. Мъжете проследиха мълчаливо момичето, което се запъти към ъгъла и коленичи пред тялото на дядо си. По него имаше толкова много рани, че от гърлото й се изтръгна задавен стон. Лердът дишаше тежко, гърдите му свиреха и при всяко поемане на въздух се сгърчваха от болка.

— О, дядо, какво са ти сторили? — проплака Сабрина и се опита с крайчето на наметката си да изтрие кръвта, която се стичаше от ъгълчето на устата му.

— Шрапнел, ето какво беше — прозвуча над нея твърд глас.

Сабрина вдигна глава и погледна право в искрящите очи на мъжа, който се беше навел от другата страна на дядо й. Очите му бяха единственото цветно петно в бледото лице. Те блестяха фанатично, омразата струеше от дъното на душата му.

— Имах чувството, че са хвърлили върху нас хиляди ножове. Не им стигна, че ни покосиха с пушките и оръдията си, ами трябваше ида ни изколят — продължи ожесточено той и посочи ръждясалите железа, пирони и оловни топки, които бяха разхвърляни по пода. — Накъсаха ни на парчета, преди да разберем какво става. — Той смръщи чело и сведе поглед към ранения лерд. — Не пощадиха дори господаря, макар че е толкова стар — промърмори той, сякаш все още не можеше да повярва. Хвърли поглед към окървавените си ръце и трескаво затърка пръсти. — Но не можаха да пробият гайдата ми. Всяка вечер ще ви свиря, лерд. Никой не може да спре Ейвън Макелдън!

Сабрина се взираше ужасено в обезумелия мъж, но внезапно усети как треперещи пръсти уловиха ръката й. Бързо сведе глава към дядо си, който бавно отваряше очи. Тя притисна студените му ръце, опита се да ги стопли със своите. Лицето му беше безизразно, не потрепваше нито едно мускулче. Сабрина разбра, че това е маската на смъртта. Само очите му бяха живи и сякаш я молеха за помощ. Устните му се отвориха и тя се приведе към лицето му.

— Не биваше да слизаме от планините. Какви идиоти бяхме, да се бием на открито поле. Изтрепаха ни като овце — зашепна той. Перфектният му английски беше силно оцветен от шотландския диалект.

— Моля те, дядо, не говори — прошепна Сабрина. — Ще те отнесем в замъка.

Тя вдигна глава към мъжете, които мълчаливо бяха заобиколили постелята на умиращия. Бяха само петима или шестима, но Сабрина не можеше да им прости бездействието.

— Направете нещо! — изплака тя. — Не виждате ли, че той умира? — По лицето й се стичаха горещи сълзи.

Гордото тяло на стария лерд се разтърси от силни тръпки, от многобройните рани потече кръв. Ръката му стисна Сабринината с такава сила, че тя едва не изпищя.

— Трябва да ти кажа. Знаех, че ще стане така, но трябваше да се бия. Махни се оттук, момиче. — Всяка дума беше мъчение. От устата му бликаше кървава пяна.

Сабрина прехапа долната си устна и с мъка преглътна сълзите си.

— Няма да те изоставя.

— Вече не можеш да ми помогнеш. Аз съм пътник, Сабрина, момичето ми. — Гласът му звучеше умолително. — Трябва да избягаш от Шотландия. Корабът чака на езерото и ще те отведе на сигурно място. Върви и отведи внука ми. Неговите права… наследството му… За клана и… — Разтърси го нов пристъп на кашлица, той се разтрепери с цялото си тяло и лицето му побеля.

— Няма да избягам! — извика задавено Сабрина.

— Ти си половин англичанка, момиче — зашепна отново дядо й. — Трябва да се махнеш. Никой не бива да знае, че си била тук. Подготвил съм всичко и ти трябва да изпълниш волята ми. Няма да допусна собствената ми плът и кръв да умре заедно с мен!

— Някой идва! — изкрещя пазачът. Викът му изтръгна мъжете от вцепенението и те се изсипаха като вълна към вратата, стиснали здраво мечовете си, готови да си отмъстят, преди да е дошла смъртта.

— Няма време! — прошепна едва чуто лердът. — Вече е късно. Сабрина, чуй ме добре, детето ми. Зарових го до… — Той се задави от нов пристъп на кашлица, лицето му се наля с кръв.

— Недей, дядо — прошепна умолително Сабрина. Не можеше да повярва, че той наистина ще умре.

— Трябва да ти… разкрия… тайната… Църквата… конци… злато… златни конци.

Сабрина вдигна глава. Старата жена до огъня тихо припяваше нещо и ритмично клатеше глава. През вратата се чуваха изстрели и крясъци, битката беше пламнала отново.

— Дядо… — започна Сабрина и изведнъж замлъкна. Сините очи на лерда се взираха в нищото. Момичето се разхълца, хвърли се на гърдите на мъртвия, покри тялото му със своето.

— О, дядо, защо, защо? — извика безпомощно тя. После вдигна глава от гърдите му, затвори внимателно очите му и притисна меките си устни към бузата му. Усети под пръстите си нещо студено и твърдо — един от пистолетите още висеше на колана му. Без да съзнава какво прави, Сабрина извади от ножницата богато украсената кама на дядо си и една от емблемите му. Острието разрани нежната й кожа, когато го пъхна в корсажа си.

В този миг вратата се отвори с трясък и в стаичката връхлетя Ейвън Макелдън. Той се втурна към момичето и изведнъж спря като закован.

— Мъртъв ли е? — попита тихо той.

— Да — отговори автоматично Сабрина и гласът й прозвуча също като на дядо й. После бавно се изправи. — Погрижи се да бъде погребан с меча и знаците на клана, моля те. Не искам да го… — Тя замлъкна. Пред очите й се мяркаха картини, една от друга по-ужасяващи.

— Разбира се, ще го погреба, както подобава, на собствената му земя — обеща тържествено Макелдън. — Онези няма да го съблекат като лешояди, няма да го опозорят — не и лерда.

Шумът от битката беше толкова силен, толкова близък, че Сабрина потрепери от ужас. Кой ли щеше да победи? Жалният напев на старата жена проглушаваше ушите й. Беше попаднала в капан. Нямаше къде да избяга.

Тя усети пистолета в ръката си и се запита дали ще бъде способна да убие поне един англичанин, преди да падне мъртва. Или щяха да я вземат в плен и да я измъчват, както беше станало с много от сънародниците й?

Изведнъж Макелдън я сграбчи и я повлече към отсрещния ъгъл. Избута една грубо скована маса, вдигна мръсния вълнен килим, коленичи и разчисти камъните, струпани пред един тесен отвор в стената.

— Бързо, излез оттук и тичай под боровете. През гората ще стигнеш право в замъка — обясни той и я бутна в тесния тунел.

Сабрина хвърли последен поглед към мъртвото тяло на дядо си и безмълвно се сбогува с него.

— Ти няма ли да дойдеш? — попита тихо тя.

Макелдън се изправи и в гласа му прозвуча дива болка:

— Не мога да оставя лерда сам.

Сабрина кимна съчувствено, после се промуши през тесния тунел и попадна право в струпания да се суши торф. Разбута купчината и предпазливо надникна зад ъгъла на хижата. Старите борове се издигаха към небето на фона на голия планински склон.

Изведнъж земята затрепери. Гайдата на Макелдън подхвана тъжна песен. Всички останали шумове заглъхнаха под пронизителните, дисхармонични звуци на древния шотландски инструмент. Сабрина изскочи от прикритието си и се затича към сянката на боровете. Закатери се по склона, следвана от тъжната песен на гайдаря. Хвърли бърз поглед през рамо и като видя как няколко англичани обкръжават малката хижа, от очите й потекоха сълзи. Друга група се втурна да преследва бягащите шотландци.

Сабрина се спъна и при падането се удари толкова силно, че дъхът й спря. След малко успя да се надигне и студеният влажен въздух нахлу болезнено в парещите й дробове.

Изведнъж момичето се вцепени, побиха го студени тръпки. Усети, че не е сама, вдигна глава и видя точно пред себе си чифт блестящи черни ботуши. Погледът й продължи към белия панталон и яркочервения жакет, спря за малко върху блестящия меч и стигна до коравото лице.

Очите й се разшириха от ужас, устата й затрепери.

Войникът мушна меча си в ножницата и поклати глава.

— Само едно малко момиче — проговори като на себе си той.

Гласът беше на изискан човек и Сабрина усети как страхът й понамаля.

— Няма да ти сторя зло, дете. Кажи, какво правиш тук? — попита строго той. Като откри пистолета в ръцете на малката, очите му бдително се присвиха.

Сабрина преглътна смутено.

— Аз… дядо ми… Той лежи мъртъв в хижата — отговори тя и стисна до болка хладната дръжка на оръжието.

— Разбирам — отговори спокойно войникът. По лицето му не трепна нито едно мускулче. — Защо не оставиш този пистолет? Много е тежък за малките ти ръце.

— Ако знаете колко ми се иска да ви забия един куршум в стомаха — процеди през зъби Сабрина и вдигна дулото към гърдите му.

— Знам, малката, но това няма да съживи дядо ти. Видях как се бие. Смел мъж, но беше тежко ранен и е по-добре, че е умрял бързо.

Мъжът смръщи чело и изумено огледа обърнатото към него нежно лице. Какво невероятно красиво същество, помисли си той, това сърцевидно лице и тези огромни виолетови очи. Каква ирония на съдбата, да срещна това съвършено създание сред кървавата битка. Той поклати глава и протегна ръка да докосне момичето, за да се увери, че не сънува.

Стресната, Сабрина се отдръпна назад. Погледът й беше пълен с омраза. Този едър мъж в яркочервен жакет олицетворяваше всичко, което тя мразеше и от което се боеше. Пред очите й отново се появи безжизнената фигура на дядо й, израненото му тяло. От гърлото й се изтръгна гневен вик и без да съзнава какво прави, тя натисна спусъка.

Изгърмя оглушителен изстрел. Откатът на тежкия пистолет беше толкова силен, че момичето едва не се строполи на земята. Офицерът беше видял пламналата в очите й омраза и успя да отбие дулото на оръжието точно в мига, когато тя натисна спусъка. Куршумът отлетя настрана, без да причини някаква вреда.

— Бягай оттук, дете! Върни се при семейството си, където ти е мястото. Бог знае кой е допуснал да дойдеш тук сама. Хайде, изчезвай оттук! — изкрещя в учуденото й лице той.

Сабрина му обърна гръб и хукна между дърветата с развяваща се наметка.

Замислен, мъжът остана под боровете. Едва след няколко минути се обърна към просеката с решително присвита уста.

— Видяхте ли още планинци, сър? — извика един войник, който тичаше нагоре по хълма с диво святкащи очи и окървавен байонет.

— Не, сержант, тук няма никой — отговори хладно полковникът и бавно тръгна надолу към хижата.

Полковник Терънс Флетчър наблюдаваше отвратено клането наоколо. Не можеше да помогне на ранените и умиращите, но се бе заклел поставените под негова команда войници да не участват в масовите убийства и плячкосването и щеше да удържи на клетвата си. Забрани им да изгорят хижата, завзета преди малко. От вътрешността й все още долитаха тъжните тонове на гайдата.

— Преследвайте бегълците! — нареди кратко той и им махна да се отдалечат от хижата.

Сержантът, който стоеше до него, се изплю на земята и в очите му блесна подозрение.

— А какво ще стане с водача, сър? Знаете ли какви скъпоценности носеше? Ще бъде жалко, ако ги грабне някой друг.

— Ще имате достатъчно възможности да събличате мъртъвците, сержант. Човекът в хижата ще бъде погребан така, както заслужава. Ясно ли се изразих?

— Тъй вярно, сър. Ами замъка горе в планината? Имаме заповед да разрушим всички крепости.

— Така е, заповедта е ясна и ние ще сторим всичко необходимо, за да подсигурим позициите си, дори ако се наложи да сринем замъка до основи — отговори полковникът и сержантът се успокои.

Терънс Флетчър поклати глава и се загледа след отдалечаващия се мъж. Всъщност, какво можеше да се очаква от простите войници? Повечето бяха плебеи: бедни, необразовани наемници, които трябваше да се подчиняват на заповеди, към които се отнасяха много зле, а заплатите им бяха мизерни. Нямаше защо да се чуди, че събираха от мъртвите и ранените всичко по-ценно.

Мъжът зарея поглед към негостоприемните хълмове и сивото небе над тях и си пожела да се върне по-скоро в Англия. Навсякъде беше по-добре, отколкото в тези мрачни шотландски планини, където времето сякаш беше спряло, а мъжете все още се биеха като предците си преди триста години. Сега животът и традициите им бяха застрашени, защото бяха имали глупостта да подкрепят младия претендент Чарлс Стюарт, или принц Бони Чарли, както го наричаха с любов. Като наследник на Стюартите, които бяха загубили властта си през седемнадесетото столетие, той бе подкрепен от шотландците-якобити в безсмисления си опит да свали Хановереца Джордж от трона на Велика Британия.

— Побързай, за Бога! — провикна се нервно Сабрина и улови леля си за ръката. — Трябва да се махнем оттук!

— Но къде е Ангъс? Защо не идва с нас? — попита леля й и без да се вълнува, продължи да сгъва тънката си, обшита с дантели кърпичка. — Знаеш, че не обичам да бързам — оплака се тихо тя.

— Лельо Маргарет, моля те! Само този път опитай да нарушиш навиците си — прошепна умолително Сабрина и погледна отчаяно възрастната дама, която най-спокойно продължаваше да събира вещите си. Сивата й коса блестеше сребърна, бялото дантелено боне завършваше с колосана панделка на тила.

Сабрина трепереше от нетърпение. Леля й я погледна с отсъстващи, мечтателни очи.

— Никога не съм позволявала на Хобс да пипа нещата ми за шев. Тя е абсолютно неспособна да ги подреди правилно. Знаеш, че не мога да се лиша от тях, мила. Една дама не може да седи с ръце в скута, трябва да се занимава с нещо полезно — обясни с усмивка тя и прибра останалите си неща в красиво избродираната чантичка.

— Сабрина! — извика момчешки глас. Скоро след това в стаята се втурна брат й Ричард. — Готови сме, Мери е вече долу — съобщи задъхано той.

— Помогни на леля Маргарет, аз ще се погрижа за останалото — отговори Сабрина и изскочи от стаята, без да забелязва укорителния поглед на леля си.

Тя слезе по изтритите стъпала в голямата банкетна зала. Щитовете и оръжията на клана красяха стените. В голямата каменна камина не беше запален огън, дългата маса беше празна. Прислужниците, които не бяха взели участие в битката, бяха избягали със семействата си в планините. Хобс, английската камериерка на леля й, беше единствената, която щеше да ги придружи до малката рибарска лодка, изпратена да ги отведе на френския кораб.

Сабрина чу търпеливите увещания на Ричард, който се стараеше да накара леля Маргарет да побърза. Долу в залата чакаше Мери и се разхождаше нервно напред-назад, с лице още мокро от сълзи.

— Ето ви най-после! — извика облекчено тя, като видя сестра си. — Мислех си, че няма да дойдете. Трябва да побързаме, преди англичаните да са стигнали дотук. Хайде, лельо Маргарет, да вървим — настоя нетърпеливо тя, когато лелята спря за втори път, за да провери багажа си.

— Не се бой, Мери, ще стигнем навреме — проговори успокояващо Сабрина.

— И дядо мислеше така — възрази Мери и красивото й лице се сгърчи от страх.

Сабрина кимна и сърцето й се сви от болка. После огледа с копнеж голямата зала. Какво щеше да стане със замъка? Дали англичаните щяха да го разрушат, да го изгорят, както постъпваха с повечето къщи на планинците след началото на войната? Тя огледа за последен път прастарата зала. Лицето на дядо й вече щеше да бъде само спомен, заедно с многото други спомени от този ден и от живота й в планините.

— Сабрина! — повика я отвън Мери. По-голямата й сестра вече се беше настанила в малката карета, теглена от две понита, и трепереше от нетърпение. Багажът им беше заминал сутринта, а сега и те щяха да потеглят по тесния, обграден със скали път през долината към езерото, а после да прекосят реката под защитата на нощта и да стигнат до Северно море — за да се качат на кораба, който трябваше да ги отведе на сигурно място.

[1] Шотландски земевладелец, вожд на клана — Б.пр. ↑

ГЛАВА ПЪРВА

Англия, 1751 година

Жълт светлинен лъч проряза черната нощ, тиха и тайнствена, която не предлагаше убежище за бездомника. Отворът в дебелите кадифени завеси, през който се бе изплъзнал дръзкият лъч, разкри богато осветена трапеза, очевидно неповлияна от оскъдицата на останалия свят, богатство, опазено зад дебелите, непроницаеми бариери на четирите позлатени стени.

Екзотични птици и животни гледаха от високите тавани към мъжете, които бяха насядали около богато наредената маса, смееха се и пиеха. Чашите им бяха пълни с портвайн и ром, остатъците от разкошната вечеря вече бяха прибрани.

— Това е предателство, казвам ви! — изруга ядно лорд Малтън. — Никакво уважение към традицията. Стадо надути джуджета, всички до един!

— Какво предателство? Пак ли говориш за шотландските якобити?

— Не, не за шотландците. Говоря за перуките. Перуки, човече, перуки! Тези млади контета имат нахалството да ги отричат. Разхождат се с голи глави. — Лорд Малтън се задави от гняв и лицето му под накъдрената и напудрена перука се оцвети в тъмночервено.

— Не носят перуки? Какво варварство. Дайте ми имената им, иначе може случайно да ги поканя на вечеря — рече друг гост и изпухтя презрително.

— Бих могъл да помоля дука да поговори сериозно с тях, но само като погледна мизерната му перука и ми се отщява. Не, той не е подходящ за тази работа. Даже не си бръсне главата — продължи лорд Малтън и се огледа многозначително. — Аз лично го правя. Така перуката стои много по-добре, а и нямам толкова ядове с бълхите.

— Много бих искал дукът да вземе нещата в свои ръце. Вече съм го виждал да се справя с много негодници. — Говорещият хвърли хитър поглед към съседите си, сложи ръка пред устата си и добави съвсем тихо: — Как мислите, откъде му е този белег?

Мисълта за възможния сблъсък накара господата да се разсмеят. Всеки си рисуваше каква жестока съдба очаква нахалниците, когато дукът се заеме с тях.

— За мен е голяма чест да имам гост като дука — продължаваше да говори Малтън. — Той не идва особено често по тези места, но аз продавам едно парче земя и той пожела да го види пръв. Такива неща урежда винаги лично. — И лорд Малтън се усмихна самодоволно в посока към високия гост.

Дук Кемъри дори не подозираше на какви спекулации е станало предмет изкуството му да убеждава. Той се взираше с досада в почти празната си чаша и се питаше защо е приел поканата на Малтън, вместо да отседне в някоя гостилница. Беше забравил колко скучни са тези селски вечери. След малко се усмихна цинично и вдигна чашата до устните си.

— Какво ви забавлява толкова, Ваша светлост? — попита с кисела усмивка лорд Нюли и повехналото му лице се оживи.

— Само мисълта за пороците ми, Нюли, нищо повече — отговори дукът и за миг острото му лице се озари от усмивка. От високата лява скула до ъгълчето на устата минаваше тесен белег. Той предаваше на лицето му нещо заплашително, но очите, засенчени от тежки мигли, бяха пълни само с подигравка.

— Надявам се, че не сте забравили уговорката ни за петък? Имам намерение да си върна чифта дуелни пистолети, които загубих. Това е най-добрият ми чифт, първокласна немска изработка. Всъщност не би трябвало да играя срещу вас, вие сте дяволски добър, но се надявам този път късметът да е на моя страна — продължи недоволно лорд Нюли и намести на главата си изкривилата се перука.

— Това не е късмет, а умение. Какво друго може да прави един джентълмен, освен непрекъснато да се усъвършенства в играта? — отвърна с досада дукът.

— Или да се забавлява с les jeunes filles[1], нали? — захили се лорд Нюли и намигна на другите господа.

— Бих желал да ми предадете и този си талант, Ваша светлост — намеси се един от другите гости и избухна в смях.

— Ах, donnez-moi l’amour[2] — прибави драматично съседът му и целуна връхчетата на пръстите си.

— Само да не ви чуе жена ви! — изсмя се лорд Малтън, който седеше начело на трапезата. — Защото ще ви даде да се разберете!

Никой не забеляза, че кадифените завеси се раздвижиха съвсем леко, като от полъх на вятъра, никой не усети как през отворения прозорец се промъкна маскирана фигура.

— Моля, джентълмени, без внезапни движения. Ако сте послушни и поставите ръцете си върху масата, няма да бъда принуден да ви убия — проговори меко натрапникът, който стискаше в едната си ръка пистолет, а в другата шпага.

Той застана пред компанията, гордо изправен, облечен в черен жакет, обшит със сребърни ширити, жилетка от сребърен брокат и черни кадифени панталони. Карирана кърпа в ярки червени и сини тонове беше опъната на гърдите му и закрепена с ахатова брошка за снежнобялата връзка. Носеше тежки ботуши до над коленете и шпори, които дрънчаха над масивните, ъгловати токове. На главата му беше нахлупена двувърха шапка с орлово перо. Горната част на лицето беше покрита с черна маска, през дупките в тънката коприна блестяха две очи, които оглеждаха с мрачна решителност притихналите гости.

Лорд Малтън се изправи в креслото си и смаяно огледа непознатия. Тих шепот се понесе над масата, останалите господа бяха също така шокирани и възмутени. Само дукът остана небрежно облегнат на стола си и единственият признак на недоволство беше постепенното побеляване на браздата по лицето му.

— Мъдро решение, джентълмени — отбеляза разбойникът, когато никой не помръдна. От гърлото му се изтръгна тих смях. — Кой беше казал, че аристократите са повърхностни полуидиоти? Е, джентълмени, намирам, че днес се държите наистина интелигентно.

— Но това е… — Засегнат в честта си, лорд Малтън се надигна, но когато иззад завесата излезе грамаден мъж, стиснал в двете си ръце заредени пистолети, изохка и се свлече в стола си. Зад втория разбойник се появи трети, също така грамаден. В сравнение с тях първият изглеждаше същинско джудже. Всички бяха маскирани, но едрите мъже носеха кожени бричове и жилетки, черни платнени жакети и високи кожени ботуши.

— Да, драги лорде, какво искахте да кажете? — попита тихо маскираният мъж и злобно се изсмя, когато лорд Малтън въздъхна и скри лице в ръцете си.

— Ще си платиш за това, Бони Чарли, няма вечно да продължаваш с безчинствата си! Много скоро ще увиснеш на бесилката — заекна гневно лорд Малтън.

Гостите занемяха от учудване, когато разбойникът бе наречен го име.

— Първо трябва да ме хванете, а англичаните са по-добри в думите, отколкото в делата.

— Куче! Това е върхът! — изръмжа лорд Нюли и лицето му пламна от гняв.

— Не, това е само обир и аз възнамерявам да отнема от господата няколко красиви дреболийки. Ако не желаете да смутим дамите, които оживено клюкарстват в синия салон, ви призовавам да се държите кротко и да не ми пречите да си върша работата. — Малкият разбойник се ухили като дявол. — Имали възражения? Няма, нали? Отлично.

Едрият бандит зад Бони Чарли пристъпи напред и отвори една кожена торба.

— Първо златното пръстенче и часовника — нареди Бони Чарли. — Да, часовникът много ми харесва. Макар че е малко снобски, лорд Нюли. Следващия път си купете емайлиран. Тези рубини и диаманти са твърде едри.

Лорд Нюли стисна ръце, сякаш беше сграбчил разбойника за врата, но не посмя да стори нищо. Разбойниците обикаляха масата и караха всеки от гостите да им дава по две скъпоценности. Когато мина покрай малката масичка за сервиране, Бони Чарли си взе парченце сладкиш от порцелановото плато.

— Твърде е сладък за вкуса ми — отбеляза той, изтупа пудрата захар от ръкава си и вдигна шпагата си, която бе оставил небрежно между чашите. — Но какво виждам тук? Нито една скъпоценност, нито една дреболийка? — попита подигравателно той, когато стигнаха до дука.

— Хайде, не така плахо — промърмори окуражително разбойникът. Гласът му преливаше от ирония. Очите на дука пареха като въглени, но по лицето му нямаше и следа от вълнение. Без да каже дума, той подаде на маскирания златна табакера за емфие и златен часовник.

— Нашият белязан джентълмен е много умен — ухили се дребният мъж. — Май го е страх да не разкрася и другата му буза.

Лицето на дука помрачня. Той впи поглед в лицето на разбойника и проговори отегчено:

— Аз също се радвам още отсега на новата ни среща, Бони Чарли. Шпагата ми ще има честта да се докосне не само до бузата ти, да го знаеш. — Гласът му беше тих и спокоен, но заплашителният тон беше недвусмислен.

Бони Чарли се изсмя тихо.

— Така ли? Вие, изисканите господа, не знаете дори от кой край се хваща шпагата, камо ли пък как да си служите с нея.

— Това безсрамие ще ти струва главата — изсъска лорд Нюли.

— Каква кръвожадност, милорд! Би трябвало да се радвате, че не съм ви взел всичко и не съм ви набучил на сатенената облегалка на този стол. Мисля, че трябва да ви дам още едно основание да жадувате за кръвта ми. Диамантената брошка на връзката ви е много красива. — Бони Чарли се ухили подигравателно и откачи брошката от гърдите на лорда с върха на шпагата си.

— А вас, лорд Малтън, ще освободя от тази великолепна солничка. Торбата беше почти пълна.

— Усмихвате се, белязани приятелю — отбеляза иронично разбойникът. — Но и вашата брошка е много красива. Ще бъдете ли така добър…

— О, разбира се. — Дукът се усмихна презрително. — Моите комплименти за добрия ви вкус. Но това е само приятелска услуга. Много скоро ще трябва да ми я върнете.

— Чакам с нетърпение тази разкоша — отвърна през смях маскираният и разкри белите си, равни зъби. Заплахата на джентълмена не го обезпокои ни най-малко.

Бони Чарли направи лек поклон и се запъти заднешком към прозореца. Пистолетите на съучастниците му държаха компанията в шах.

— Сбогом, господа, моите почитания на дамите.

С тази последна обида разбойникът изчезна през прозореца, последван от помощниците си. След излизането му в стаята се възцари неловко мълчание. Изведнъж лорд Нюли започна да ругае и скочи от мястото си. Същото беше направил и лорд Малтън, но в този миг нещо профуча заплашително покрай тях и в масата с глух звук се заби остър нож.

— Велики Боже! — промърмори лорд Малтън и предпазливо опипа за кърпичката си, страхувайки се, че вторият нож може да се забие право в сърцето му.

— Питам се какъв ли номер ни е измислил за бис — изрече саркастично дукът, надигна се бавно и се протегна. Случилото се го бе оживило.

Останалите го изгледаха слисано, после изведнъж се разбъбриха облекчено.

Дукът отиде до прозореца и се загледа замислено в нощта. По лицето му играеше усмивка.

— Какъв безсрамник! Така ми се искаше да го нанижа на шпагата си! — извика лорд Малтън и с трепереща ръка си наля нещо за пиене.

— Това якобитско куче! Сигурно е агент на оня негодник Стюарт, готов съм да се обзаложа в това. Трябва да възложат залавянето му на армията!

— Досега не са успели да го хванат — отбеляза някой. — А и никак не би ми доставило удоволствие да се изправя лице в лице с грамадните му пазачи.

— Как се казва негодникът, който очевидно без особени усилия успява да се измъкне от преследвачите си? — попита дукът.

— Наричат го Бони Чарли, защото винаги носи на гърдите си тази проклета карирана кърпа, а на шапката орлово перо. Този дивак от планините се осмелява да ни се подиграва!

Дукът се усмихна замислено.

— Но той говори и се държи като истински джентълмен. Загадката започва да става интересна. Откога върлува по тези места?

— Три или четири години, мисля — отвърна лорд Нюли. — Дяволски е досаден. Това е вече третият или четвъртият часовник, който ми взема.

— И въпреки това никой няма представа какво се крие зад маската му? Никой ли не е тръгнал по следите му? Странно, наистина странно — промърмори дукът. — Защо взема само по две неща от всеки ограбен? Май не е алчен за богатство.

— Точно така! Той е един проклет нахалник! Въобразява си, че е нещо повече от нас.

— Убил ли е някого?

— Не бих се изненадал — отговори намръщено лорд Малтън, — но поне досега не съм чул нищо за убийство.

Дук Кемъри оправи дантеления си маншет и автоматично посегна към табакерата с емфие. Едва тогава му хрумна, че я беше загубил, но се задоволи да вдигне рамене и рече:

— Предлагам да отидем при дамите. Те сигурно вече се питат къде сме.

— Дамите! Велики Боже, аз ги бях забравил! — Малтън скочи от мястото си. — Бих предложил да не им казваме нищо. Макар че не знам как ще скрия истината от жена ми, тя винаги отгатва всичко. Да вървим, не бива да ги оставяме да чакат.

Дукът остана на мястото си и проследи как сътрапезниците му излязоха от стаята, все още развълнувани, разговаряйки оживено. После се протегна през масата и вдигна падналия нож. Провери дръжката, плъзна пръст по острието, после със загадъчна усмивка остави ножа на масата и последва мъжете в салона.

— Видяхте ли тлъстото лице на стария Малтън, когато прекъснахме празненството му? — засмя се развеселено Бони Чарли. — А как ме погледна лорд Нюли, когато му взех часовника? Колко часовника сме му взели вече, три или четири?

— Мисля, че са три, Чарли — отговори сериозно единият от едрите мъже.

— Да, но май ще се наложи да му вземем още два-три, докато свършим с него, а, Джон?

— Прав си, Чарли. Добре се справихме тази вечер. Вече си мислех, че Уил ще трябва да застреля оня тлъстия.

— Никакви стрелби, помнете — проговори предупредително Бони Чарли. — Не искам да ни лепнат и обвинение в убийство. Тогава сигурно ще ни подгони цяла армия.

Тримата подкараха конете си по хълма, на сигурно разстояние от пътя, по който вероятно патрулираха войници. Нощният въздух беше изпълнен със сладко ухание на орлов нокът и диви ягоди, тримата ездачи трябваше да си пробиват път през къпинови храсти и нападали клони. По едно време конете се подплашиха. Зад един храст изникна тъмна фигура. Бони Чарли присви очи, за да вижда по-добре, но маската му пречеше. Фигурата обаче не помръдваше.

— Какво е това? — прошепна нервно Уил и стисна по-здраво юздите на упорития си кон.

Тихият вик на сова отекна в нощта. Тримата ездачи се приближиха предпазливо и се озоваха пред обесен човек.

— Велики Боже, това е Нат Фишър — изрече задавено Джон, който пръв разпозна висящата на дъба фигура.

— Мъртъв е.

— Пак е бракониерствал, но този път са го хванали — промърмори тихо Бони Чарли, като видя заека, завързан за шията на мъртвеца.

— Какво друго би могъл да стори? Семейството му гладува. Трябваше да храни пет дребни деца, а жена му е болна — обясни разгневено Уил.

— Това е вярно, а и тази земя беше общинска, преди лорд Нюли и лорд Малтън да я заграбят и да я заградят отвсякъде. Нат Фишър просто нямаше избор! — Гласът на Джон трепереше от възмущение.

— Знам, несправедливо е. Онези си седят и се тъпчат, а бедният Нат се люлее на дървото само защото е трябвало да изхрани семейството си. Трябваше да им взема всичко. Кълна се, че следващия път ще ги ограбя до шушка — обеща Бони Чарли. — Отрежете въжето. Не искам гарваните да изкълват очите му. Ти познаваш добре семейството му, Джон, отнеси го у тях. Половината от печалбата ще бъде за децата му — прибави той, пришпори коня си и бавно изчезна между дърветата.

Джон остана да се погрижи за трупа.

Бони Чарли и Уил се насочиха към една малка гориста долина, прорязана от множество рекички, които заглушаваха тропота на копитата. Поведоха конете към плитък поток с меко дъно и ускориха темпото. Бързата бистра вода отнасяше вдигнатата от копитата мътилка. Разбойниците яздиха доста дълго по течението на реката, която непрекъснато правеше завои покрай обраслия с дървета бряг. Скоро реката се разшири, водата потече по-бавно и най-после се вля в едно непроходимо тресавище.

Точно в средата на тресавището имаше парче твърда земя и там беше издигната каменна хижа, скрита от любопитни погледи под клоните на една стара върба. Двамата завързаха конете си за дървото и влязоха в хижата. Бони мълчаливо изчака другарят му да запали приготвената свещ.

Скоро светлинката затрепка по малкото вехти мебели. Пред прозорците без стъкла висяха ютени завеси и не пропускаха светлината навън.

— Добра плячка, Чарли — изрече през смях Уил и изпразни торбата на масата. Когато пръстите му докоснаха смарагдовата брошка на дук Кемъри, усмивката му угасна. — Не трябваше да предизвикваш така мъжа с белега, физиономията му не ми харесва. Той не е глупак като другите. Никога не съм го виждал по нашите места — обясни мрачно той и потърка небръсната си брада.

— Сигурно е някое градско конте, пожелало да подиша малко провинциален въздух — промърмори презрително Бони Чарли и вдигна рамене.

— Не знам, Чарли. Очите му не ми харесаха, а подлата му усмивчица… — Уил разкърши мощните си рамене. — Ще си имаме ядове, усещам го.

— Не, Уил, не, той не е по-различен от другите. Какво може да ни стори един изнежен аристократ? — Дребният разбойник се изсмя подигравателно. — Сигурно ще ме удари по лицето с парфюмираната си кърпичка и ще ме извика на дуел! Не, Уил, благородниците не представляват заплаха за нас. Откога ги грабя, а те не предприемат нищо срещу мен. Все още се разхождам свободно, без вериги и въже на шията. — Изведнъж момъкът се наведе и грабна от масата смарагдовата брошка. Подхвърли я във въздуха и продължи замислено: — Прекрасно украшение, наистина. Сигурно ще ни донесе добра печалба. Трябва да призная, че дукът има добър вкус.

— Може би, но аз въпреки това не го харесвам — отговори упорито Уил.

— Я стига, Уил! Сигурно този блестящ накит те е направил суеверен — подразни го Бони Чарли.

Уил не отговори нищо, но обичайно толкова веселото му лице остана сериозно.

— Ще си припомня тъмните ти предчувствия, когато ти връча твоята част от печалбата. Ако искаш, можеш да се откажеш — продължи шеговито Бони Чарли и избухна в смях, когато приятелят му се намръщи още повече.

— Стига, Чарли. Не съм казал, че съм чак толкова загрижен. Няма да позволя някакво си градско конте да ме лиши от законната ми плячка. — Мъжът се засмя и се изправи в целия си грамаден ръст.

— Така те харесвам, Уил. Нали знаеш какво трябва да се направи. Отнеси плячката в Лондон и я предай на нашия мистър Бигс. Той ще я продаде на добра цена. Дано получим повече, отколкото миналия път. И внимавай да не те измами — заключи предупредително той.

— Няма да посмее. Не е толкова глупав. Змийската му кожа му е особено скъпа и не би рискувал да ни измами.

— Добре. Ако чуеш нещо ново, веднага ми съобщи. Нали знаеш каква новина чакам.

— Разбира се, Чарли, веднага ще те уведомя.

— Е, добре. Нощта беше успешна. Да тръгваме.

Чарли събра плячката в старата торба и я подаде на приятеля си, който я скри зад един камък в стената. Уил угаси свещта с пръсти и излезе от колибата. Тъмните му предчувствия бяха останали вътре. Двамата възседнаха конете си, прекосиха внимателно тресавището, после се изкачиха по един хълм, далеч от гористата долина. Когато излязоха на открито, препуснаха в галоп.

След около половин час двамата влязоха мълчаливо в един двор, пълен с ябълкови и черешови дървета. Зад една ниска стена се намираше голяма градина. Сладкият аромат на пълзящи рози беше напоил въздуха и замайваше сетивата на Бони Чарли, когато скочи от гърба на коня си и стъпи на стената. Той махна с ръка, почака Уил да отведе конете и скочи в градината. Приземи се с глух шум, после бързо се промъкна през лехите с нарциси и рози, докато стигна до един висок жив плет, който минаваше точно до къщата, заобиколи го и се плъзна към една ниша зад тухлената камина. Бутна настрана парче плет и се промъкна в къщата. В края на един мрачен коридор, грижливо почистен от прах и паяжини, той издърпа резето на една вкопана в стената врата и се озова в просторно, оскъдно осветено помещение. В камината догаряше огън, паркетът беше леденостуден. Бони Чарли затвори грижливо вратата и пусна резето. Тайната врата беше изкусно скрита в стената. Разбойникът изкачи бързо дъбовата стълба, прекоси тихо коридора, влезе в една спалня и затвори вратата зад гърба си. В камината беше запален буен огън, който осветяваше помещението и най-вече голямото дъбово легло с тъмносини кадифени завеси.

Чарли хвърли изпълнен с копнеж поглед към красиво избродираната копринена завивка на леглото и дебелите възглавници с копринени калъфки. После рязко обърна гръб на подканващо отметнатото одеяло и застана пред малкото огледало на стената.

— Днес закъсня повече от обикновено — долетя тих глас откъм леглото, после се появиха две стройни крачета, следвани от крехка моминска фигура в бяла нощница.

Бони Чарли се обърна с усмивка.

— Късно е, вярно, но пък плячката е много добра.

Младата жена скочи от леглото и изтича към камината, където бяха поставени няколко ведра с гореща вода.

— Тези подове не се затоплят даже през лятото. — Тя грабна едното ведро, изля водата във ваната, после още едно, а накрая и стомна със студена вода. Остави до ваната добре затоплената хавлия, приседна в един тапициран стол, сви крака под себе си и напразно се опита да потисне прозявката си.

— Не биваше да ме чакаш — укори я меко Бони Чарли, свали черните си кожени ръкавици и ги захвърли небрежно в един ъгъл. Отвори дъбовата ракла, нареди оръжията си на дъното, после ухилено свали маската от лицето си.

— Не мога да заспя, ако не съм сигурна, че си се върнала жива и здрава — отвърна младата жена.

— Мислех си, че ти го знаеш и без да ме виждаш — засмя се разбойникът и се обърна. Големите очи блестяха в наситено виолетово. Двувърхата шапка последва маската в раклата, дойде ред на напудрената перука. Когато разтърси глава, по раменете му се посипа тежка, гъста грива от смолисточерни коси, които падаха чак до бедрата.

В огледалото се виждаше меката, гладка кожа на едно нежно лице; малък, леко вирнат нос, чувствено извити устни и бузи с трапчинки. Когато свали от раменете си широкия жакет и жилетката, разбойникът ги сгъна и ги прибра в раклата. После се протегна сладостно и под тънката батистена риза се очертаха меко закръглени гърди.

Вместо маскирания разбойник сега огледалото показваше една невероятно красива жена. Страните й бяха леко зачервени, устата полуотворена. Нощта беше наистина възбуждаща. Тя се усмихна и се обърна към младата жена в стола.

— Ти не преставаш да ме учудваш, Сабрина — рече тихо Мери и се настани по-удобно. Червената й коса висеше на дебела плитка, сивите й очи святкаха дяволито. — Понякога подозирам, че ти доставя истинско удоволствие да се преобличаш като Бони Чарли.

Сабрина избухна в смях.

— Невинаги, особено когато трябва да свалям тези тежки ботуши. — Тя се отпусна уморено в един стол и се опита да освободи единия си крак.

Мери скочи, за да й помогне да го издърпа и когато се строполи на пода заедно с тежкия ботуш, избухна във весел смях. След като успяха да се справят и с другия, Сабрина свали дебелите вълнени чорапи, с които предпазваше нежната си кожа, и разкри стройни крака и тесни стъпала. Освободи се бързо от ризата и тесния черен брич, сплете косата си на две плитки и ги зави около главата.

Мери затвори здраво резбованата ракла и още веднъж огледа стаята, за да се увери, че всички следи от разбойника Чарли са отстранени.

Благодарна на сестра си, Сабрина се потопи в топлата вода. Скоро нервите и се отпуснаха, ухаещото етерично масло, прибавено от Мери във ваната, проникна в кожата й. Когато се прозя уморено, още повече заприлича на дете с вдигнатите си плитки.

— Радвам се, че не излизате всяка вечер. Иначе някоя сутрин щях да падна в безсъзнание върху закуската си — усмихна се Мери и отново се сгуши в стола си, докато сестра й свърши с банята.

— Знаеш ли, много съм ти благодарна, че стоиш и ме чакаш. Добре ми е да знам, че ще те намеря тук и ще можем да си поговорим.

— Помисляла ли си си някога, че ще водим такъв невероятен живот? — попита Мери. — Толкова ми се иска да заживеем като всички нормални хора.

— Много добре знаеш, че живеем горе-долу нормално само благодарение на нощните ми похождения — рече укорно Сабрина. — Вярно е, изискванията ни са доста по-скромни от тези на другите, но въпреки това имаме нужда от пари, нали?

— Да, Рина, знам и не се оплаквам — увери я Мери. — Само че живея в постоянен страх да не те застрелят или заловят, разбираш ли? Освен това ме мъчат угризения на съвестта. Постоянно ме е страх да не се разбъбря.

— Познавам много добре това чувство. И аз се уморих — призна тихо Сабрина. — Но какво можем да направим? Това е единственият ни източник на доходи. Да не мислиш, че иначе бих го правила?

Мери изгледа замислено сестра си и отговори колебливо:

— Да, може би. В теб е скрит един малък дявол, Сабрина.

— Мери! — Сабрина се изсмя с престорен гняв и изпръска сестра си с вода. — Признавам, че ми доставя удоволствие да гледам глупавите лица на господата Малтън и Нюли, когато се озоват пред голата ми шпага. — При мисълта за двамата мъже очите й помрачняха, ръцете й стиснаха до болка мекия сапун.

— Какво има? — попита загрижено Мери, като видя изражението на сестра си.

— Намерихме в гората Нат Фишър. Хванали са го да бракониерства и са го обесили на един клон.

— О, не! — простена Мери.

— О, да — поправи я гневно Сабрина. — Помниш ли как мразехме тези хора, когато дойдохме тук? За мен всички бяха еднакви, но с течение на времето нещата се промениха. Където и да живееш, бедните хора гладуват, а богатите ги тормозят и дебелеят на техен гръб.

— Знаеш ли, Рина — усмихна се Мери. — Аз обикнах истински новия ни дом. Искам да остана завинаги тук. Няма да се върнем в Шотландия, нали?

Сабрина поклати глава и в погледа й се изписа тъга.

— Нямаме никаква причина да се върнем там. Домът ни е тук, Мери.

Сестра й се усмихна облекчено.

— Никога не бих помислила, че ще кажеш това, Рина. Аз обичах тази къща още когато мама беше жива, а ние бяхме съвсем малки. Помниш ли как си играехме в градината и крадяхме ябълки?

— Разбира се, че помня — засмя се Сабрина. — И не съм се променила ни най-малко, нали? Искам да забравя първите години след връщането ни във Верик Хаус, Мери. Бях толкова изпълнена с омраза и жажда за отмъщение, че затварях очите си пред всичко красиво. Но сега, когато съм вече седемнадесетгодишна, гледам на живота с други очи, много по-обективно. Трябва да примиря спомените с настоящето, разбираш ли?

— Трябваше ти много време, за да го сториш — подразни я Мери.

— Да, но трябва да признаеш, че тук също не бяхме приети с отворени обятия, нали? Помниш ли, адвокатът на маркиза не повярва на очите си, когато нахълтахме в кантората му? Сигурно за първи път в живота си е загубят ума и дума. Маркизът не беше сметнал за нужно да го уведоми, че има деца.

— Ти никога няма да го признаеш за свой баща, нали? — попита тихо Мери.

Сабрина срещна погледа й.

— А трябва ли? Той не ни е баща. Все му е едно има ли ни или не. Не е виждал нито веднъж единствения си син и наследник. Ако зависи от мен, нека си остане завинаги в Италия при богатата си контеса! — Сабрина се изсмя горчиво. — Сигурно отдавна щеше да продаде Верик Хаус, ако трябваше да плаща данъци за имота и да го поддържа. Ако не бях тръгнала да обирам богатите, отдавна щяхме да сме в затвора за длъжници. Не съм забравила какво беше в първата година след пристигането ни, когато се опитвахме да се справим без помощ отвън.

Сабрина никога нямаше да забрави тази първа година в Англия. Пет години бяха минали от смъртта на дядо й и това й се струваше толкова отдавна, че понякога се питаше дали наистина е живяла в Шотландия. Останали й бяха само кошмарите. Колко пъти беше виждала насън окървавеното бойно поле и синьо-червените шотландски флагове, колко пъти беше усещала смъртта и страха. След това винаги се събуждаше окъпана в пот, с треперещо тяло.

Миналото беше отдавна погребано, но продължаваше да живее дълбоко в нея. Те бяха успели да избягат от планините, преди да разрушат дома им, да избият хората им, мъже, жени и невинни деца. Сабрина често се питаше какво ли беше станало със замъка…

Когато пристигнаха в Англия, леля Маргарет и Мери все още страдаха от пристъпите на морската болест, Ричард беше объркан и непрекъснато хленчеше, а тя беше толкова изпълнена с омраза, че не можеше да намери нито една любезна дума за коларите и гостилничарите по пътя до Верик Хаус.

Прастарото семейно имение беше необитаемо и не ги посрещна особено гостоприемно. Бащата, който не беше виждал децата си след смъртта на майка им преди десет години, отдавна се беше отказал да го поддържа. Светският живот в Лондон с безбройните му забавления беше много по-важен за него.

Упоритата работа на трите деца превърна елизабетинската къща, която не бе претърпяла никакви промени през последните двеста години, в уютен дом. Високите еркери, обрулените от годините тухли, прозорците с оловни рамки гледаха към запустяла градина. Плодните дръвчета и лехите за зеленчуци не бяха обработвани от години. Но красивите дъбови ламперии и богато украсените тавани на големия салон все още привличаха погледите на посетителите. Гоблените по стените бяха добре запазени, а с помощта на повечко восък старите дъбови мебели се събудиха за нов живот.

Парите им стигнаха да преживеят първото лято, но с настъпването на зимата започнаха грижите. Леля Маргарет прекара тежка настинка и дълго трябваше да пази леглото, защото непрекъснато кашляше и вдигаше температура. Сметките на лекаря се трупаха въпреки усърдните грижи на Хобс. Сметките за храна ставаха все повече и накрая се наложи да ограничат купуването на продукти.

Маркизът беше продал всички по-ценни неща от къщата още преди години, така че децата разполагаха само с вещите за всекидневна употреба, които надали щяха да дадат добра цена при продажба. Колкото повече съседи идваха да ги посетят, отчасти от любопитство, отчасти от учтивост, толкова по-враждебно се държеше Сабрина. Изискани и елегантни, те пристигаха с красивите си карета във Верик Хаус, за да се похвалят с богатството си пред обеднелите съседи. Приемаха милостиво поднесения чай, криеха се зад ветрилата си и се надсмиваха над отсъстващата физиономия на леля Маргарет, вечно наведена над гоблена си. Отнасяха се пренебрежително към младата домакиня, която се стараеше да ги посрещне по най-добрия начин. Докато наблюдаваше как Мери се бори със сълзите си, Сабрина кипеше от безпомощен гняв.

В същото време момичето виждаше в каква мизерия живеят селяните. Бракониерите бяха многобройни, обезобразените лица и отсечените крайници бяха често явление. При това бедните хора само се опитваха да изхранят семействата си. Вбесена от царящата несправедливост, тя реши да предприеме нещо.

Това не беше лека задача за едно младо момиче, но след като намери разрешението, Сабрина изкова такъв добър план, че всеки генерал би му завидял.

Странно, но именно лорд Малтън беше човекът, който я наведе на тази идея. Един ден той се оплака многословно от несигурността по пътищата и от лекотата, с която разбойниците нападали и обирали пътниците.

— Все едно да вземеш бонбон от устата на дете — обясни той, докато излизаше след Сабрина от църквата. — Тази паплач си присвоява имуществото на почтените хора. Тук вече не е безопасно да се живее.

Значи е много лесно да станеш разбойник, каза си Сабрина.

Първият й опит се провали и едва не й струва живота. Каретата, която беше решила да нападне, продължи пътя си, без да спре.

Вторият опит обаче беше успешен и й донесе рубинена брошка и златен часовник. Първите жертви бяха лорд и лейди Малтън. Сабрина продаде накитите, замени старата кобила с млад жребец и купи млечна крава.

За щастие точно по това време тя срещна Уил и Джон Тейлър. Когато налетя върху тях в гората, двамата бяха натоварени с убити зайци, а Сабрина бе преследвана от цял отряд драгуни.

Скрити зад дърветата, тримата изчакаха войниците да отминат, после недоверчиво се обърнаха един към друг.

Сабрина помнеше много добре как двамата едри мъжаги се изправиха заплашително над нея и как лицето й под копринената маска се вцепени от страх.

Сламенорусите коси на Джон блестяха като сребро в лунната светлина, очите му изразяваха презрение.

— Кое ли е това хлапе? — попита пренебрежително той.

— Прилича на дребен шотландски джентълмен, Джон — изсмя се гръмогласно Уил.

— Точно така, момчета — отговори с дрезгав глас Сабрина и нахално опря ръце на хълбоците.

— Май си отишъл твърде много на юг, приятелче. Не мислиш ли, че е по-добре да се върнеш на север? Лошо ти се пише, ако пак се изпречиш на пътя ни — заплаши я Джон.

— Слушай, малки шотландецо, ти май си тръгнал на лов, а? Я ни кажи какво плячкоса! Не е зле да го споделиш с нас, затова че ти помогнахме — предложи ухилено Уил.

Сабрина посегна към пистолета си. Нямаше никакво намерение да подели първата си плячка с двамата селяни. Но само след миг Уил я сграбчи и я вдигна високо във въздуха. След като претърсиха торбата й, мъжете се ядосаха и свалиха маската й. Смайването им беше балсам за наранената й душа.

— Господи, това е малката лейди Сабрина Верик! — провикна се изумено Джон.

Сабрина се зарадва на объркването им и тъй като беше силно впечатлена от физическата им сила, излезе с много уместно предложение. Разбираше, че ще е много изгодно да привлече двамата великани на своя страна, особено след като вече познаваха тайната й.

Решението се оказа правилно. Нито веднъж не беше съжалила, че включи Джон и Уил в нощните си излизания. Братята Тейлър скоро станаха незаменими за семейство Верик. С тяхна помощ наеха градинари и прислужници от селото, а собствениците на магазини в околността бяха посъветвани да им отпуснат нови кредити, докато положението с доходите им се подобри.

Всичко се развиваше толкова добре, че понякога Сабрина се плашеше.

— До утре ли ще стоиш във водата? — попита сънено Мери. — Вече си се сбръчкала като стара слива.

Сабрина излезе от ваната, уви стройното си тяло в топлата хавлия, изсуши се пред огъня и навлече меката памучна нощница.

Мери я прегърна за лека нощ и се прибра в собствената си стая. Сабрина отиде до раклата, отвори я и замислено се взря в пистолета и шпагата, които лежаха най-отгоре. После се разрови по-надолу и измъкна ножа на дядо си. Дръжката беше богато обкована със сребро. Тя притисна студения метал до гърдите си и се опита да си припомни лицето на дядо си. Виолетовите й очи искряха като неговите, усмивката й беше също като неговата.

— Обещах ти да се грижа за Ричард, нали? Макар че ти сигурно не си си представял така нещата…

Тя остави ножа обратно в раклата и побърза да се пъхне в леглото. Очите й се затвориха веднага щом главата й докосна възглавницата.

[1] млади момичета (фр.) — Б.р. ↑

[2] Ах, дайте ми любов (фр.) — Б.р. ↑

ГЛАВА ВТОРА

Сабрина слизаше с леки стъпки по старото стълбище, всичките й мисли бяха заети с прекрасното лятно утро. През отворените прозорци долитаха мелодични птичи песни, лек вятър носеше в къщата аромат на рози.

Въоръженият разбойник от снощи беше отстъпил място на прелестна млада жена в светлосиня копринена рокля и кремава сатенена фуста. Дългата черна коса падаше на меки вълни покрай лицето, а скромният кок на тила изглеждаше твърде тежък за стройния врат, който се издигаше гордо от корсажа на роклята. Златни пръстени блестяха на ръцете й. Сабрина хвърли поглед към златното часовниче, което носеше на верижка на шията си, и смутено вдигна глава.

— Страшно закъснях, нали? — извика тя към Мери, която тъкмо подреждаше ваза ухаещи лилии на дъбовата маса в салона. — А денят е толкова прекрасен, че не би трябвало да пропускаме нито миг.

— Знам, но първо трябва да подредя книгите и да проверя прането, преди да излезем на пикник — отговори с усмивка Мери.

— Ти си най-добрата домакиня, Мери, от теб нищо не може да се скрие. Има ли поне една тайна, която още не си разкрила? — отзова се шеговито Сабрина, извади една лилия от кошничката и я помириса.

Усмивката на Мери угасна.

— Знаеш, че бих се радвала, ако нямах тези видения, Сабрина. Не искам да виждам бъдещето. Страх ме е от него. Имам чувството… — Мери спря за миг. — Толкова ме е страх, че ще се случи нещо, което ще унищожи всички ни.

— Сигурно снощи си сънувала нещо, което те прави нервна? — предположи Сабрина.

Мери поклати глава.

— Не, това е само някакво предчувствие, но много обезпокояващо. — Тя се усмихна измъчено.

— Но когато ти имаш предчувствие, винаги се случва нещо, Мери. Младата жена срещна ясния виолетов поглед на сестра си и странните й светлосиви очи плувнаха в сълзи.

— О, Сабрина, ако се случи нещо с теб, няма да го преживея! — Мери пусна лилиите, които държеше в ръка, и се хвърли към сестра си. — Ти си толкова малка и сладка и въпреки това рискуваш живота си за нас. Ако те заловят, ще умра!

Сабрина отговори на прегръдката и обвинително поклати глава.

— Ти си едно малко глупаче, Мери. Нищо няма да ми се случи. Нали имам Уил и Джон, а и твоята дарба ме предпазва от беди. Какво толкова може да се случи? — Тя се изсмя самодоволно. — Добре, стига толкова — заключи тя и вдигна пръст към устните си. — Нали си обещахме да не говорим за това денем, защото прислугата може да подслушва. Пък и утрото е толкова прекрасно. — Сабрина разпери ръце, сякаш искаше да прегърне деня. — Няма защо да се тревожим за глупости.

Мери въздъхна и поклати глава.

— Предавам се. Никой не може дати устои, когато пуснеш в употреба чара си. — Тя постави и последната лилия във вазата, направи крачка назад, за да се възхити на творението си, и доволно се обърна към Сабрина. — Ела, сигурно си гладна.

— О, да, стомахът ми къркори ужасно! Не мога да разбера откъде идва този страшен апетит — отговори подигравателно Сабрина. — Сигурно е заради компанията, в която се движа. — Тя изгледа Мери с невинно лице, само очите й святкаха дяволито.

— Не, наистина, Сабрина, ти си непоправимо диваче — проговори през смях Мери, когато двете влязоха в трапезарията и тя помогна на сестра си да напълни чинията си с разни вкусни неща от бюфета. — Истинските светски дами ще се ужасят, като те видят какво изяждаш всяка сутрин — продължи тя и прибави към яйцата в чинията на Сабрина няколко парчета наденица и филийки, намазани с масло. Самата тя се задоволи с хлебче с масло.

— Съмнявам се, че дори те биха похапвали само хляб с масло, ако цяла нощ бяха препускали като бесни — промърмори Сабрина и доволно отпи глътка горещ чай. — Ще излизаш ли тази сутрин?

— Може би по-късно, когато приключа с домашните задължения. Приготвих една кошница за мисис Фишър. Няколко яйца, сирене, месни пастети.

— Мисис Тейлър сигурно вече е била там, след като Уил й е казал за станалото — рече Сабрина. — Отнеси им и едно-две одеяла, мисис Фишър беше болна.

— Ще видя какво мога да направя — отвърна Мери и веднага започна да проверява мислено съдържанието на шкафовете със завивки.

— Мили деца, колко е хубаво, че ви намирам тук. — Леля Маргарет прошумоля с полите си в трапезарията. — Бъди мила, Мери, и ми налей чаша чай.

Тя седна срещу момичетата, хвърли любопитен поглед към чинията на Сабрина, после благовъзпитано отмести очи.

— Благодаря, миличка. Знаеш ли, просто не мога да си представя къде отива всичко това. — И тя се загледа замислено през прозореца.

— Кое къде отива, лельо Маргарет? — попита Мери, намаза парченце хляб с масло и го подаде на старата дама. Тя проследи погледа на леля си, но видя само разкошните стари дървета в градината. — Всичко цъфти и е толкова прекрасно. Карамфилите са великолепни тази година.

— Така е, миличка, наистина са красиви — отговори с усмивка лелята, после устреми поглед към Сабрина. — Синьото ти отива много, скъпа, но не мога да разбера как успяваш да погълнеш тези вулгарни купища ядене. Разбери, една дама отхапва съвсем малки парченца и никога не показва, че изпитва глад. При това се сещам, мила Мери, че имам спешна нужда от хубав парфюм. „Аква Мелис“, ако обичаш, всъщност за друг и въпрос не може да става, както и още един от онези прекрасни генуезки сапуни. Как смятате, деца, индиговосиньото ли да взема или виолетовото? — попита нерешително тя.

Сабрина и Мери размениха погледи, изпълнени с разбиране. Вече бяха свикнали с внезапните подскоци в мисълта на леля Маргарет.

— Виолетовото, лельо — отговори автоматично Сабрина.

— Така ли мислиш? Е, може би си права — отвърна старата дама и смръщи чело. — Все пак би било по-добре да помислим, детето ми, и да не прибързваме.

Тя се надигна грациозно, потупа племенницата си по рамото и излезе от стаята, без да се е докоснала до чая.

— Милата, сладка леля Маргарет — въздъхна с обич Мери. — Често се питам къде се реят мислите й. По-рано не беше толкова разсеяна, помниш ли?

— Открай време си беше замечтана и отсъстваща — отговори Сабрина, която беше изпразнила чинията си, и изтри устата си със салфетката.

— Мисля, че това има нещо общо с несподелената любов — отбеляза тъжно Мери.

— Несподелена любов ли? Глупости!

— Сабрина! — укори я Мери, смаяна от избухването на сестра си.

— Никой мъж не заслужава да полудееш заради него. Преди това ще подпиша лично смъртната му присъда и ще го пронижа с шпагата си — увери я през смях Сабрина.

— Какви ги говориш! Не знам да се смея ли или да се моля за спасението ти! Дядо често казваше, че подводните обитатели на езерото са те изпратили при нас, за да си отмъстят за някои минали престъпления.

Мери често се тревожеше за Сабрина. Сестра й беше толкова непостоянна и неразбираема. Беше страстна и необуздана, лесно се гневеше, а когато си наумеше нещо, никой не можеше да я отклони от намерението й.

— По-добре се помоли на античния бог Меркурий краката ми да останат все така бързи, защото нямам никакво желание да се присъединя към него на планината Олимп.

— По-вероятно е да слезеш в подземното царство на Хадес, Рина — обади се един млад глас. — Там е мястото на падналите ангели.

Сабрина се обърна като ужилена и изгледа унищожително брат си. Мери само поклати глава.

— Не и преди да съм повлякла и теб натам, Ричард Гудфелоу — отговори с усмивка Сабрина.

— Ти винаги трябва да имаш последната дума — оплака се Ричард, взе си парче хляб и го намаза дебело с масло. — Мъжете не обичат жени с остър език, Рина.

— Отлично съзнавам това, Дики.

Усмивката на Ричард издаваше необичайна мъдрост за десетте му години. Червената му коса стърчеше непокорно на всички страни, под сините очи имаше тъмни кръгове.

— Все пак е по-добре, отколкото да си глупачка. Това би било непоносимо.

— Пак ли си чел до късно снощи? — попита Сабрина.

Ричард побърза да сведе глава и мрачно се загледа в хляба си.

— Не мога да спя, когато си навън, Рина.

Мери се задави с чая си и хвърли загрижен поглед към сестра си. Сабрина не реагира. Острият й поглед се устреми към сведената глава на Ричард.

— Къде съм била, Ричард? — попита тихо тя.

Момчето вдигна глава. Очите му бяха пълни със сълзи, гласът му трепереше от гняв:

— Много добре знаеш къде! Ти си Бони Чарли!

Мери извика изненадано и понечи да каже нещо, но Сабрина поклати глава.

— Е! — попита предизвикателно Ричард. — Няма ли да го отречеш?

— Не. Това би било глупаво, нали? — отвърна с усмивка Сабрина.

— Точно така. Аз не съм идиот. Да не мислиш, че не знам какво се върши тук през всичките тези години? — Той хвърли бърз поглед към вратата и продължи по-тихо: — Да не мислиш, че ми харесва, когато сестра ми излиза нощем, преоблечена като разбойник? Да не мислиш, че никога не съм се питал откъде идват парите, с които плащаш учителите ми и храната? — Той удари с юмрук по масата и чиниите иззвънтяха. — Нима смяташ, че съм повярвал в историите за някаква рента от маркиза, която уж ни изплащал адвокатът му? Той не се интересува от нас. Знаеш ли колко ми се иска да ти помагам! Но според теб аз съм само едно жалко момченце, което се страхува да се качи на кон, да не говорим, че не понася дори вида на пистолета. Каква полза би имала от мен — никаква! — извика през сълзи Ричард, скочи от мястото си, блъсна стола си и избяга от стаята.

Мери и Сабрина не смееха да кажат нито дума. Само седяха и се гледаха.

— Добре се подредихме. Нямах представа, че Ричард знае всичко и че се чувства толкова зле. Той е пораснал, без да го забележим, Мери. Винаги си е бил сериозен, затова не сме забелязали кога е узрял.

— Ще отида при него — предложи Мери. — Не искам да го виждам такъв — несигурен в себе си, колеблив. Не искам да се самоизмъчва така. Все пак той е още малко момче, макар че е учудващо разумен за възрастта си. Не искам да му е мъчно, че не може да язди.

— Не, по-добре е да го оставим на спокойствие, поне за момента — възрази Сабрина. — Просто трябва да му покажем, че вече му имаме доверие. Но аз никога няма да му позволя да се забърка в нещо, което ще го изложи на опасност.

Мери кимна в знак на съгласие.

— И на мен не ми се иска всички да увиснем на бесилката.

Мери извади от джоба си лист хартия и започна да проверява домакинските си задължения за деня. Сабрина се усмихна с обич и й се дощя да помилва сведената главица с буйни червени коси. Мери беше твърде добра и мила, за да свърши на бесилката. Мери трябваше да бъде защитена от всички опасности на живота. Тя беше семейният ангел. Сабрина захапа нервно долната си устна и се опита да прогони нахлулите в сърцето й съмнения. Как бе допуснала да се забърка в тази каша? Ако някой заслужаваше да го обесят, това беше само тя.

Следобедът е прекрасен, казваше си Сабрина, докато се оглеждаше в разцъфтялата градина. Карамфилите и шибоите бяха избуяли, ароматът им се смесваше с този на теменужките, шипките и дивата мащерка. По беседките се виеха орлови нокти и жасмин, златножълтите нарциси и невени цъфтяха сред лехите с розови и червени лалета и кандилки. Сабрина затвори очи и се наслади на царящата тишина. Чуваше се само усърдното жужене на пчелите от кошера в градината с билките, които обогатяваха меда си с есенция от розмарин, лавандула, майоран и салвия. Тук беше толкова спокойно, толкова отпускащо. Светът зад големите каменни стени сякаш не съществуваше.

— Готова ли си, Рина? — попита Мери и започна да събира празните чинии и да ги нарежда в голямата кошница. Ричард хвърли остатъците от пилето, шунката и сьомгата на черно-белите спаниели, които търпеливо чакаха своята част от пикника. Сладкишът с цариградско грозде и пудингът бяха отдавна изядени, останалите плодове и сиренето, както и празната стомна от лимонадата бяха прибрани в кошницата.

— Толкова беше приятно. Няма нищо по-хубаво от това да се отпуснеш и да помечтаеш — проговори доволно Сабрина и мързеливо се протегна. После се засмя и скри лицето си с ръце, защото един от спаниелите се опита да я оближе с мекия си влажен език. Кучето се сви на кълбо в тревата, Сабрина зарови пръсти в дългите му копринени уши и отново се засмя, когато животното се намести по-удобно и помоли за още милувки.

— Иска ми се всеки ден да е така хубав — отвърна тъжно Мери. — За съжаление пикникът свърши и дойде време да се заема със сметките. — Тя погледна удължаващите се сенки и въздъхна. — Да тръгваме ли, лельо Маргарет?

— Да, скъпа, време е — отзова се потъналата в мислите си стара дама. — Напомни ми да направя един гоблен с цветовете на тази градина, никога не съм виждала нещо толкова прекрасно. Все пак мисля, че консервираната сьомга беше малко пресолена — усмихна се тя и сръчно засъбира разпилените конци. После напъха всичко в голямата платнена чанта, която я придружаваше навсякъде.

— Кога ще свършиш гоблена, над който работиш през последните години? — попита Сабрина и улови леля си под ръка, докато бавно вървяха към къщата. — Още не си ни го показала.

— Всичко с времето си, миличка, всичко с времето си — отговори с отсъстващ вид лелята.

Двете влязоха в салона през една странична врата и бяха пресрещнати от иконома, който тъкмо бе затворил вратите на стаята за гости.

— Посещение, лейди Маргарет — обяви тържествено той, но погледът му беше насочен към Мери.

— Кой е, Симс? — попита любопитно девойката и провери дали по роклята й няма зелени петна. После подреди дантелите на маншетите си.

— Господата Малтън и Нюли, милейди — отговори сковано старецът, без да крие презрението си.

Мери погледна изпитателно Сабрина, но сестра й само вдигна равнодушно рамене и нахлупи по-дълбоко над лицето си широкополата копринена шапка.

— Трябва да видим какво искат. Иди с Мери, лельо… — Но старата дама вече беше изчезнала в стаята си.

Сабрина се обърна към Ричард.

— Искаш ли да присъстваш? — попита тя. Очите му блеснаха и той кимна в знак на съгласие.

Тримата тръгнаха към салона, за да поздравят неканените гости. Един слуга отвори вратите.

— Добър ден, лейди Мери — поздрави шумно лорд Малтън, наведе се над ръката на девойката, после кимна на Сабрина и Ричард. — Каква радост да ви видим.

— Радостта е изцяло наша — промърмори полугласно Сабрина и му се усмихна сладко.

— Трябва да кажа, че сестра ви се разхубавява с всеки ден, Мери. То се отнася и за вас, разбира се.

— Ако позволите, и аз бих искал да ви изкажа комплименти — прибави лорд Нюли и погледна Сабрина право в очите. — Трябва по-често да се виждаме с дамите, нали, Малтън?

— Точно така. Ние естествено разбираме колко ви е трудно да правите посещения, без да ви придружава мъж, само с леля ви като компаньонка. О, как е добрата жена? — попита колебливо лорд Малтън и нервно се огледа. Старата дама винаги изникваше изненадващо. — Познавах я още докато живееше при баща ви.

— Леля Маргарет се чувства по-добре от всякога и изглежда дори по-млада от сестра ми и мен — усмихна се Мери. — Моля, седнете. Желаете ли нещо освежително? — Добрите маниери на Мери бяха победили над желанието да се отърве по-скоро от неканените гости.

Тя не посмя да погледне Сабрина, която беше разкривила лице в гримаса, и приседна на края на една пейка.

— Ричард, позвъни, ако обичаш. Какво ще кажете за чаша бъзово вино?

— А може би лимонада или бира с джинджифил? — попита невинно Сабрина, макар да знаеше, че двамата предпочетат брендито.

— Не, благодаря, госпожици, не искаме да ви създаваме затруднения — отговори с широка усмивка лорд Малтън. Време беше да премине към целта на посещението си и усмивката му веднага избледня. Той се поизправи в стола си и заговори доверително: — За съжаление трябва да ви призная, че сме дошли по много сериозен повод.

— Господи, какъв ужас!

— Имате право, лейди Мери. — Лорд Малтън се опита да се намести по-удобно в лекия стол. Шпагата и бастунът със златна дръжка непрекъснато се удряха в краката му.

— Дойдохме да ви предупредим, млади дами — започна предпазливо лорд Нюли. — Не искаме да ви плашим, но всички се намираме в голяма опасност.

— О, не! И защо? — извика Сабрина.

— Снощи няколко мои приятели и аз бяхме заплашени с пистолети в собствената ми трапезария и ограбени — съобщи лорд Малтън и лицето му пламна от възмущение.

— Ограбени! Това е скандално. Шегувате се, нали? Кой би се осмелил? — попита със слаб глас Мери.

— Бони Чарли, кой друг! — процеди през стиснати зъби лорд Нюли.

Ричард пое дълбоко въздух, сините му очи се впиха с възхищение в стройната фигурка на Сабрина, която си седеше най-спокойно на пейката и се държеше точно както подобава на една уплашена дама.

— Това е нечувано! Дръзкият разбойник ще плати с главата си, знам. Вие ще се погрижите за това, милорди — прошепна тя.

— Точно това бяха и моите думи, лейди Сабрина! Този човек е дързък дявол! Само по тази причина съм тук. Исках да ви предупредя, за да бъдете подготвени да се защитавате. Имате ли добри, силни слуги, които да бранят дома ви?

— О, да, имаме няколко едри момци от селото, които са в състояние да ни защитят — отговори успокоително Мери.

— Не съм съвсем сигурен дали това е достатъчно. Съучастниците на Бони Чарли са истински чудовища. Поне два метра високи. А той си служи отлично с пистолета и шпагата. Мисля, че и той е висок не по-малко от метър и осемдесет. Никога не съм виждал по-голям негодник.

— О, господи! Един и осемдесет, казвате? Това звучи наистина застрашително — проговори с треперещ глас Сабрина. — Карате ме да се страхувам за живота си. Дали ще затворя очи тази нощ?

— Не бива така, мила госпожице! — провикна се виновно лорд Нюли и се приведе към нея. — Не се страхувайте. Доколкото знам, разбойникът не е убил никого досега, освен това ние с лорд Малтън вече сме повикали драгуни, които ще ни защитават. Аз лично гарантирам вашата сигурност. Обещавам да обесим негодника още преди края на седмицата. Този път той отиде твърде далеч!

— Много ви благодаря за загрижеността. Вече съм по-спокойна, че не сме изложени на опасност. Знаете, че живеем просто и нямаме ценни вещи — намеси се успокоително Мери, примигна и наивно продължи: — Ние просто нямаме какво да му предложим, господа.

— Много сте скромна, мила моя — възрази лорд Малтън. — Но сега не бива да ви задържаме повече. Бяхме длъжни да ви осведомим за положението. Много скоро патрулите ще бъдат удвоени.

— Благодаря ви, вече съм съвсем спокойна — отговори Мери. — Ценим вашата загриженост, милорди, нали, Сабрина?

— Разбира се и макар че описанието, което дадохте на разбойниците, ме уплаши до смърт, вестта за очакваните драгуни е извънредно успокоителна.

— Това беше наш дълг като добри съседи. Освен това за нас винаги е удоволствие да изкажем почитанията си на толкова прелестни дами — отговори лорд Малтън и господата се сбогуваха любезно.

След като вратата се затвори зад тях, в стаята се възцари напрегнато мълчание. Накрая Ричард не можа да се удържи и избухна в смях. Мършавото му тяло се тресеше.

— Твърде хубаво е, за да бъде истина! Трябваше да попитам лорд Нюли колко е часът — проговори през смях Сабрина, развърза връзките на шапката си и я захвърли настрана.

— Права си — съгласи се Мери и изтри очите си с копринена кърпичка. — Надявам се само, че не ги подценявате. Може би са идиоти, но не съвсем пълни.

— Така е, Мери, но няма защо да се боим от тези господа. Те са толкова вятърничави, че не могат да запазят една тайна дори ако животът им зависи от тона. Както са се разбъбрили, Уил и Джон ще научат всичко от слугите им в кръчмата. Знаете какви клюкари са слугите. Така ще бъдем осведомени за движението на драгуните, които вероятно ще следват съветите на Малтън.

Ричард гледаше Сабрина с неприкрито възхищение, лицето му пламтеше от вълнение.

— Кога ще излезеш пак, Сабрина? Не мога ли и аз да дойда с теб? Обещавам ти да не се страхувам — проговори умолително той.

Сабрина поклати глава.

— Знаеш, че и въпрос не може да става за това, Дики. Освен това тук имат нужда от теб. Ако с мен се случи нещо, какво ще стане с Мери и леля Маргарет? Те ще имат голяма нужда от теб, Дики!

— Нищо няма да ти се случи! — изкрещя Ричард, хвърли се пред нея на колене и скри глава в скута й. — Нищо, никога!

Сабрина погледна над главата му към Мери, за да види какво предчувства сестра й, но Мери само поклати отчаяно глава, неспособна да отговори на безмълвния въпрос. Сега не беше време за колебание. Нищо не биваше да смущава решителността й. Сабрина беше твърдо решена да продължи по избрания път и никой нямаше право да се намесва в живота й.

ГЛАВА ТРЕТА

Дук Кемъри стоеше небрежно облегнат на рамката на двойната врата и наблюдаваше плъзгащите се покрай него безгрижни танцьори. Първо беше менуетът с безкрайните поклони и смени на партньорите, който даваше богати възможности за флирт, последва го малко по-живото bouree, след това дойде courante и накрая всички останаха без дъх.

— Няма ли да се присъединиш към нас, Люсиен? — попита сър Джереми Уинтърс, взе две чаши шампанско от таблата, която носеше слуга в ливрея, и подаде едната на дука.

— За да ме настъпват по краката? Не, благодаря — отклони поканата дукът и погледна отвратено зачервеното, обляно в пот лице на един мъж, който тъкмо минаваше с партньорката си покрай тях.

Сър Джереми избухна в смях.

— Знам, че се отвращаваш от подобни забавления, но се радвам, че все пак прие поканата ми. Съжалявам, че организирах такъв голям бал. Ти се отбиваш твърде рядко по тези места.

— Казах си, че щом съм тук, бих могъл да погостувам на един стар приятел. Искам да разгледам един имот, който купих наскоро — отговори дукът.

— Да, вече чух, че си спечелил имението на Дейвърн. Боя се, че няма да ти хареса особено — уведоми го сър Джереми. — Той не го поддържа от години.

— Така си и мислех, но все пак искам да разбера какво притежавам. Може би си струва да вложа известна сума в него. — Люсиен спря и отпи глътка шампанско. — Ако не ми хареса, ще го продам или следващата седмица ще го изгубя на зарове.

Сър Джереми поклати глава.

— Миналата седмица Лейвънрок загуби всичко на игралната маса и се застреля в трапезарията на домакина си.

— Щом човек не може да си позволи да губи, не би трябвало да играе — отбеляза Люсиен без следа от съчувствие. — Винаги трябва да сме готови за възможната загуба, а това означава, че трябва да имаме пари да платим.

— Не, Люсиен — възрази укорително сър Джереми, — понякога просто не можеш да се спреш. Самият аз съм губил твърде често и само късметът ми помагаше да уреждам сметките си навреме.

— Когато играя, все едно на рулетка или на зарове, всеки път си правя сметка в състояние ли съм да платя дълговете си или не. Освен това — допълни с леден поглед дукът, — винаги изисквам да получа онова, което ми се полага. Не правя компромиси и сметките ми са винаги в ред.

— Е, аз също обичам да събирам парите си — засмя се сър Джереми, — но обикновено давам на приятелите си възможност да си възвърнат загубеното или достатъчно дълъг срок да си платят дълга.

— Аз никога не играя с приятели, които не могат да си позволят да загубят — по този начин много лесно ще се отърва от тях — обясни с досада дукът.

— Смятах, че проявяваш повече разбиране, Люсиен. Преди да се сдобиеш с богатството си, и ти си попадал натясно.

Дукът се усмихна замислено и отговори напълно сериозно:

— Точно затова постъпвам така. Трябваше да спечеля богатството си на игралната маса, като професионален картоиграч, би могло да се каже, и това беше сделка, в която съчувствието и любовта към ближния нямаха място. Не можех да си ги позволя. Затова не съм играл с приятели и никога няма да го направя.

Сър Джереми поклати глава със съжаление.

— Дяволски досадно е, че наследството ти е така обвързано.

Лицето на дука помрачня и той плъзна пръст по белега си.

— Повече от това, Джереми. Само до преди няколко месеца смятах, че съм успял да заобиколя предписанията на дукесата-вдовица, но както винаги тя отказва да признае поражението си. Продължава да се меси в делата ми и се опитва да ми нарежда какво трябва да правя. Този път ме е уловила натясно, затова трябва да преглътна гордостта си и да се предам. Нямам друг избор, ако искам да притежавам дома на предците си, освен това съм се заклел, че никой друг няма да го притежава. И ето ме сгоден за Бланш Деланд само защото дукесата-вдовица смята, че тя е идеалната съпруга за мен, макар че аз съм убеден в противното. — Той сви примирено рамене. — За съжаление не мога да сторя нищо и трябва да се оженя за това момиче, както се очаква от мен. Да бъда проклет, ако позволя на братовчед си Пърси да наследи Кемъри!

Като погледна високомерния профил на приятеля си, тесните, пронизващи очи с цвят на шери и злокобната усмивка на чувствените устни, сър Джереми усети как го побиха тръпки. Облечен в кремав сюртук от сурова коприна, дукът беше в ярък контраст с пъстро пременените танцьори.

— Искаш ли да видим как върви играта в златния салон? — попита след малко сър Джереми, за да сложи край на неловкото мълчание.

Двамата излязоха бавно от балната зала. В златния салон бяха поставени масички за игра, около които бяха насядали най-страстните картоиграчи. Сър Джереми и Люсиен се изправиха до една масичка, за да погледат играта. Скоро към тях се присъедини още един мъж, със зачервено от виното лице и злобен поглед, устремен в дръзкия профил на дука.

По едно време Люсиен се обърна към мъжа и го гледа дотогава, докато той започна да трепери и отвърна глава.

— Кой е този сърдит мъж, който се опитва да ме накара да се изчервя от срам? — попита небрежно той.

Сър Джереми се обърна към набития джентълмен в елегантен сюртук, който отново се взираше заплашително в Люсиен.

— Какво става, по дяволите? — попита изненадано той.

Дукът отговори спокойно на погледа му.

— Нямам ни най-малка представа защо съм предмет на такова интензивно наблюдение. Не съм имал удоволствието да бъда представен на този господин.

— Това е сър Фредерик Йенсен. Непрекъснато хленчи, че някой го е обидил. И много бързо се разгорещява.

— Така ли? — попита отегчено дукът. — Колко досадно…

— Страшно е сприхав, наистина. Острият език вече му е докарал няколко дуела — обясни отвратено сър Джереми.

— Как е станало така, че е твой гост?

— Не съм го поканил аз. Сигурно някой го е довел. Във всяка компания се вмъкват паразити. Но какво мога да направя, освен да се държа студено с него? Нима мога да заповядам да го изхвърлят?

— Трябва бързо да измислиш нещо, защото господинът се приближава към нас — отбеляза сухо Люсиен. — И ако не се лъжа, възнамерява да започне разговор.

Сър Фредерик Йенсен крачеше бавно към дук Кемъри, без да удостои сър Джереми дори с поглед. Очите му измерваха с гневен поглед развеселеното лице на Люсиен.

— Вие май се надсмивате зад гърба ми, Ваша светлост — изговори той толкова високо и презрително, че седящите наблизо картоиграчи вдигнаха глави.

— Не е вярно. А и не знам нищо за вас, заради което би си струвало да се смея — отговори равнодушно дукът.

Устата на сър Фредерик се изкриви пренебрежително, той се приведе, заби показалец в широките гърди на дука и продължи:

— Не, вие ми се надсмивате зад гърба. Хулите характера ми, правите ме смешен.

— Това би било губене на време, след като вие сам сте се погрижили достатъчно да се направите смешен — отвърна с леден тон Люсиен.

— Вие, вие… аз ще… — разгорещи се още повече сър Фредерик.

— Стига толкова — прекъсна го добродушно сър Джереми. — Не се вълнувайте, Йенсен. Очевидно сте пили повечко. Не сте на себе си.

— Аз ли съм пиян? Мога да надпия всеки мъж в тази компания, дори всемогъщия дук Кемъри. Той обаче се смята за твърде изискан и не общува с хора като мен, нали? — изрева Фредерик Йенсен.

Господата в салона бяха изоставили играта и следяха внимателно размяната на остроти. В настаналата тишина се чуваше само тежкото дишане на сър Фредерик. Всички погледи бяха устремени към застаналите един срещу друг мъже.

— Дължите ми нещо — проговори предизвикателно сър Фредерик. Брадичката му трепереше от ярост.

— Наистина ли? — попита презрително дукът.

— Точно така, Ваша светлост. Нарекохте ме недодялан и заявихте, че мястото ми е в купчината тор. Изисквам удовлетворение! — извика той и хвърли ръкавицата си в лицето на дука.

Изплашен шепот се понесе между гостите, всички зачакаха напрегнато реакцията на дука. Белегът на лицето му побеля, но това беше единственият признак за някакво вълнение. Без да бърза, той взе с два пръста щика емфие от табакерата си, натъпка я в ноздрите си и кихна презрително.

— Както става ясно от вашето поведение тази вечер, подобни забележки отговарят на неприятната истина, макар че аз не съм ги изрекъл — проговори най-после дукът. След това хвърли бърз поглед към сър Джереми и вдигна носната кърпичка към лицето си. — Отвори прозореца, ако обичаш, миризмата е толкова отвратителна, че стомахът ми се преобръща. — Без да се интересува повече от вбесения от унижението сър Фредерик, Люсиен му обърна гръб и продължи с подчертана досада: — Изпратете ми утре секундантите си. Ще се бием рано сутринта, най-добре под дъбовете. И не ме карайте да чакам, защото трябва да потегля на път много рано, ако искам още същия следобед да стигна до целта си.

Брадичката на сър Фредерик увисна, по челото му избиха капчици пот и той проследи със зяпнала уста как дук Кемъри и домакинът излязоха безгрижно от салона. Гостите се разбъбриха оживено. Скоро сър Фредерик напусна компанията, придружен от няколко от най-близките си приятели.

Сър Джереми подаде на приятеля си чаша портвайн, наля и на себе си и отпи голяма глътка.

— Какво му стана, по дяволите? Никога не бях виждал някой да се държи така предизвикателно. Той буквално те принуди да защитиш честта си. Как можеш да твърдиш, че никога не си го виждал? — Сър Джереми поклати невярващо глава.

— Казвам ти, тази вечер за първи път виждам този идиот — отговори замислено Люсиен. — Вероятно някой му е внушил, че съм го обидил. — Той устреми поглед към огъня в камината. — Само че не разбирам защо…

— Да не е номер?

— Не вярвам — отвърна сухо дукът. — Този гневлив дявол ще се задоволи едва когато ме убие на дуел.

Сър Джереми смръщи чело.

— Йенсен наистина е идиот, но е отличен фехтовач и дуелите му са безброй, фактът, че е още жив, е многозначителен.

— Знаеш, че предпочитам честния бой, но човек, който позволява да го използват като мишена и да го забъркат в един толкова безсмислен спор, е лесна плячка за всеки негодник, който замисля нещо лошо. Не — заключи мрачно Люсиен, — боя се, че нашият приятел Йенсен е под властта на страстите си, не на разума. Нашият спор може да има само един край.

— И кой е той? — попита колебливо сър Джереми.

Люсиен го погледна и примирено вдигна рамене.

— Сър Фредерик ще умре. Това е неизбежно и за нещастие ще стане от моята ръка, макар че щеше да се случи рано или късно. Съдбата му е подпечатана отдавна.

— Гледаш твърде спокойно на предстоящия дуел, Люсиен — укори го сър Джереми, макар че в погледа му светеше възхищение.

— Така ли? — Люсиен поклати глава. — Само се покорявам на съдбата си, нищо друго. Любопитен съм обаче кой е ловкият интригант, който е съставил този злокобен сценарий. Очевидно имам враг, който желае да ме види мъртъв.

— Скандал! Някои хора са толкова безсрамни… — оплака се сър Джереми. — Имаш ли някакви предположения за самоличността му?

Дукът изпразни чашата си и се усмихна.

— Ти обичаш да драматизираш, Джереми, но ще отговоря на въпроса ти: не. Познавам повечето си врагове. Този обаче предпочита да остане анонимен, а аз не мога да сторя нищо срещу един фантом.

Той се надигна и погледна ухилено в загриженото лице на сър Джереми.

— Не се страхувай, приятелю. Аз съм един дебелоглавец и държа да имам винаги последната дума. Съжалявам само, че се налага да стана толкова рано. Затова сега ще ти пожелая лека нощ — завърши той, прозя се и излезе от стаята.

Сър Джереми поклати глава, наля си поредната чаша портвайн и си представи още веднъж неприятната сцена. Накрая си каза, че може само да се радва, че никога няма да се изправи срещу дук Кемъри в дуел на живот и смърт.

В дъбовата алея цареше тишина. Първият светъл лъч на зората накара един ранобуден петел да пропее. Последва го съненото чуруликане на будещите се птици. По листата на дърветата висяха капчици роса. Високите треви бяха полегнали. Сър Джереми стоеше мълчалив, с жакета, жилетката и вратовръзката на Люсиен под мишница, заобиколен от другите гости, които бяха успели да станат в този ранен час. Дукът беше разкопчал ризата си до талията и лекият вятър галеше къдравите златни косъмчета по гърдите му. Не носеше перука и тъмнорусите къдрици падаха небрежно по раменете му.

Без да бърза, дукът изви тънката си шпага, после се обърна с безизразно лице към противника си.

— En guarde!

Сър Фредерик нападна незабавно, но Люсиен парира сръчно удара и се отдръпна настрана. В началото се задоволяваше само да парира устремните атаки на противника си.

Сър Фредерик се биеше смело, непрестанно нападаше, опитваше се да победи противника си с груба сила, но бързината и умението на Люсиен устояваха на всяка атака. Лека-полека боят се обърна. Сър Фредерик, по-ниският от двамата, дишаше тежко, лицето му пламтеше от напрежение, по челото му се стичаше пот. Той събра остатъците от силите си и се нахвърли върху дук Кемъри като разярен бик опита се със сила да пробие защитата му и да прониже подканващо голия му врат. Люсиен отби с лекота дивото нападение, замахна отстрани и заби острието на шпагата в незащитеното рамо на противника си. Сър Фредерик изрева от болка и политна назад. Шпагата се изплъзна от ръката му. Той притисна кървящата рана и се строполи на земята.

Люсиен отстъпи настрана. Лекарят, който също беше повикан, се втурна към ранения и коленичи на тревата.

— Защо не го уби? — попита сър Джереми и подаде жилетката на приятеля си.

— Нямаше смисъл — отговори дукът, който все още дишаше тежко. После извади бяла дантелена кърпичка и изтри кръвта от шпагата си. — Раната в рамото ще му създаде достатъчно проблеми. Не искам смъртта на един идиот да тежи на съвестта ми.

Дукът отиде до каретата си, подаде на слугата си измачканата вратовръзка и получи нова, която завърза небрежно.

— Съжалявам, че трябва да се сбогуваме толкова бързо, Джереми, но имам много работа, а и не искам оздравяването на сър Фредерик да се забави поради присъствието ми — добави развеселено той, докато гледаше как съчувстващите приятели на Йенсен го водят към къщата.

— Онзи имаше късмет, че се отърва — отговори отвратено сър Джереми. — Малко са хората, които са имали този шанс. Погледни го само. Божичко, май падна в несвяст.

Дукът избухна в смях.

— Ще ти се обадя, Джереми. — После се скри в каретата. Един слуга затвори вратичката и с елегантен скок се метна на капрата. Кочияшът плесна с камшик и конете полетяха напред сред пръски кал.

Бяха на път вече няколко часа, като бяха направили само кратка почивка в една крайпътна гостилница, за да обядват. Изведнъж се разрази буря, която много скоро покри пътя с кал и тиня и значително затрудни придвижването.

Люсиен се облегна удобно на седалката, издърпа завесите и отвратено изгледа калния път и сивата околност. Изведнъж каретата пропадна в дълбока дупка, разтресе се и дукът бе захвърлен към прозорчето.

— По дяволите! — изруга той и тъкмо щеше да се накара на кочияша, както заслужаваше, когато каретата забави ход и накрая спря.

— Какво става, за Бога? — извика Люсиен, отвори вратичката и подаде глава навън.

От другата страна на пътя се виждаше преобърната карета, затънала в канавката. Конете бяха разпрегнати и двама колари ги успокояваха. Кочияшът разтъркваше рамото си. След малко повика един слуга и двамата се опитаха да отворят вратичката. Отвътре се чуваха стонове и оплаквания, все по-високи и истерични, докато бяха спрени от една оглушителна плесница. Остана само задавено хълцане.

— Dio mio! — извика злобно някой.

Като чу женски глас, дукът потисна напиращия на устните му смях.

— Виж какво можеш да направиш за тях — заповяда той на кочияша си, който седеше най-спокойно на капрата и оглеждаше презрително хаоса.

— Хайде, Дейви, Санди, хващайте се на работа! — извика кочияшът на младите лакеи, които задържаха буйните коне на дука и любопитно зяпаха.

Дукът се измъкна недоволно от каретата си и тръгна през калта към чуждото превозно средство. Беше любопитен да види пътниците, особено италианската красавица, която беше извикала преди малко. И не се разочарова. Когато наближи, на вратичката се появи тъмна глава, украсена с червена копринена шапка. Погледът на дука се плъзна бавно и с наслаждение по добре закръглената фигура. Деколтето на роклята беше дълбоко, яркочервената Дамаска беше в ярък контраст с четирите реда перли около бялата шия. Погледът му се изкачи към лицето и червените устни се усмихнаха подканващо. Тъмнокафявите очи заблестяха изненадано.

— Buon giorno.

— Добър ден — отговори дукът. — Виждам, че имате затруднения. Как мога да ви бъда полезен?

— О, grazie, толкова сме ви благодарни — въздъхна облекчено жената.

— Вие? — промълви учтиво Люсиен.

— Si, aspetti un momenta, per favore[1] — отвърна жената и се скри в каретата. На нейно място се появи друго лице. Като видя високомерната физиономия на добре облечен мъж, Люсиен побърза да скрие разочарованието си.

— Не бихте ли казали на хората си да побързат и да изправят каретата ни? — проговори обвинително мъжът. Но като забеляза герба на вратичката, поведението му рязко се промени. Внимателният му поглед обходи лицето на Люсиен.

— Кажете, не се ли познаваме?

— Съмнявам се — отговори Люсиен. Вече съжаляваше, че е спрял.

— Но разбира се! Вие сте дук Кемъри — изрече триумфално мъжът. — Запознахме се във Виена. Аз съм Джеймс Верик, маркиз Рейнтън. Няколко години бях извън страната. — Той хвърли поглед във вътрешността на каретата, каза нещо на италиански, обърна се отново към дука и продължи много по-любезно: — Бяхме на път към Лондон, когато ни постигна това нещастие. Пристигаме от Франция, люлката на цивилизацията, както постепенно започвам да вярвам. Бях забравил колко безсрамни могат да бъдат английските слуги — завърши злобно той.

— Por favore, защо ме оставяш да седя в това положение, докато ти водиш светски разговор? — изхленчи жената в каретата.

— О, прощавай, мила моя — отговори забързано лорд Рейнтън, сякаш се страхуваше от нов истеричен пристъп. — Ще ни помогнете ли, Ваша светлост?

Люсиен кимна неохотно.

— Разбира се, мога да взема лейди… — Той спря тактично и зачака да му представят дамата.

— Лейди Рейнтън, съпругата ми. След като поживяхме в Италия, свикна да я наричат контеса.

— Разбира се — въздъхна дукът. — Ще ви отведа в най-близката гостилница, откъдето ще можете да наемете кола до Лондон. Защото пътищата ни се разделят.

— Ще ви бъдем извънредно благодарни, ако ни измъкнете от тази проклета канавка.

Лорд Рейнтън скочи от каретата и затъна до глезените в лепкавата кал. Той беше към средата на четиридесетте, нисък на ръст и с виолетовите си очи, закрити от гъсти мигли, прекалено красив, за да е мъжествен.

— Лучана! — извика той на жена си. Контесата хвърли скептичен поглед през прозорчето на каретата. — Скачай, мила моя, аз ще те хвана.

— Ако позволите — прекъсна го дукът, — за мен ще бъде удоволствие да помогна на контесата.

Лорд Рейнтън смръщи чело, но кимна.

— Да, тази неприятна случка ме измори малко, иначе напълно съм в състояние да пренеса контесата.

Дукът едва потисна усмивката си. Не искаше да нарани гордостта на лорд Рейнтън, но когато вдигна контесата от каретата, се усъмни сериозно в твърденията му. Последва лорда към своята карета, при което яркочервените копринени чорапи и белите сатенени обувки се подадоха прелъстително под дългата рокля и слугите зяпнаха възхитено.

Дукът прекоси предпазливо калния път, по едно време се подхлъзна и контесата се хвана по-здраво за врата му. Люсиен вдъхна дълбоко омайващия й парфюм и се ухили, усетил натиска на меките й ръце.

— Grazie — прошепна жената и топлият й дъх помилва ухото му.

— За мен беше удоволствие, контесо.

Той я сложи в собствената си карета, уви я в обточената с кожи наметка и зави коленете й със соболева кожа. Тъкмо щеше да се настани до нея, когато откъм преобърнатата карета долетяха жални викове, последвани от цял поток италиански думи.

— Dio mio, забравих камериерката си! Бедната Мария! — въздъхна контесата. — Не мога да я оставя просто така, тя не знае английски — обърна се тя към дука и го погледна умолително.

Люсиен сви примирено рамене.

— Разбира се, че ще доведа камериерката ви, контесо. — После се обърна и заповяда на един слуга да се погрижи за другата жена. Много скоро гневните викове се повториха и когато се обърна, дукът не можа да сдържи смеха си. Санди се препъваше по пътя, превит под тежестта на дебела, ритаща жена, която хълцаше и заливаше слугата с поток гневни думи. Малко преди каретата кракът на Санди потъна в дълбока дупка, пълна с вода, той загуби равновесие, полетя напред и изчезна под огромната маса женска плът.

Люсиен помогна на вбесената жена да стане и да се качи в каретата. Мария надникна през прозорчето и отново изригна цял вулкан проклятия срещу нещастния Санди, който скочи като ужилен и побърза да се отдалечи от каретата. Лицето му пламтеше, гърбът му беше целият в кал.

— Марш, silenzio! — заповяда строго контесата, но гласът й трепереше от смях.

След кратко съвещание с кочияша си Люсиен се качи в каретата, затвори вратичката и се разположи удобно до лорд Рейнтън.

— Оста е счупена и каретата ви за съжаление е неизползваема.

— Няма нищо, аз и без това нямах никакво доверие в проклетия кочияш. Не бих се изненадал, ако са съучастници на разбойниците.

— Dio mio, само това ми липсваше — промърмори ядно контесата.

— Мисля, че няма от какво да се страхувате — отвърна равнодушно дукът. — Хората ми са обучени и ще ни защитават.

— Тази страна е ужасно негостоприемна. Не знам как се оставих да ме убедиш, че трябва да се върнеш — обърна се контесата към мъжа си.

— Недей така, Лучана, обещавам ти, че Лондон е съвсем по вкуса ти — успокои я с усмивка лорд Рейнтън.

— Ако съм разбрал добре, това е първото ви посещение в Лондон, контесо? — попита дукът.

— Si, и се надявам да е последното. Тази страна не ми харесва. T’ltalia е molto bella, но тази страна, ах! — отговори с отвращение жената и разпери ръце.

Люсиен избухна в смях.

— Само един англичанин може да обича Англия. Когато мъжът е влюбен в една жена, той не забелязва недостатъците й.

— Значи признавате, че Англия има недостатъци — усмихна се замислено контесата. — Как ми се иска сега да съм във Венеция, в някоя полюляваща се гондола — въздъхна тя и тихо изпищя, когато клатушкащата се карета я запрати настрана. — Тези карето са направени за луди.

— Не знаех, че имате имения в тези места, Ваша светлост — заговори любопитно лорд Рейнтън. — Земите ви бяха доста по на север, нали?

— Да, но съм тръгнал да видя един имот, който купих наскоро — отвърна Люсиен. — Вие изглежда познавате мястото. Живели ли сте тук?

— Тук съм роден и израсъл — довери му лорд Рейнтън. — Имам дори имот в близката долина. Казва се Верик Хаус и не е нищо особено. Само малка елизабетинска къща, която не съм виждал от доста години насам. Какво ли е станало с нея? — размишляваше на глас той.

— Бихме могли да посетим твоя малък дом, caro[2] — предложи контесата, после се обърна към дука и поясни: — Аз съм третата съпруга на маркиза и още не познавам семейството му. Колко bambini[3] имаш, caro? — попита със смръщено чело тя. — Две или три, n’e vero?

— Три, доколкото си спомням — отговори лорд Рейнтън и равнодушно вдигна рамене.

— Очевидно отдавна не сте ги виждали — отбеляза подигравателно дукът.

— Той никога не се е гордял с децата си, но скоро… — Контесата доволно поглади корема си. — Скоро ще има възможност да се прояви като любещ баща и аз съм сигурна, че няма да избяга, както е избягал от другите три bambini.

Маркизът се изчерви. Откровеността на жена му беше ужасно неприятна.

— А вие, Ваша светлост? — попита контесата, за да завоюва отново вниманието му. — Женен ли сте? Имате ли семейство?

— Още не, контесо — отговори кратко Люсиен и се усмихна иронично.

— Ах, сигурно страдате от разбито сърце? Това е много лошо, но съм сигурна, че и вие сте накарал много дами да страдат — пошегува се контесата и го изгледа предизвикателно. — Изглеждате хладен, но веднага разбрах, че сте като Луцифер, падналия ангел, особено с това белязано лице. То сигурно е предупреждение за всеки да се пази, нали?

Маркизът беше обезпокоен от бъбренето на жена си.

— Моля ви, простете на Лучана, тя е италианка и говори, без да се замисля — обясни той и хвърли обвинителен поглед към жена си, който обаче не я развълнува ни най-малко.

Дукът избухна в смях.

— Мисля, че вашата съпруга ви държи в постоянно напрежение, лорд Рейнтън. Слава Богу, аз съм свикнал с духовити жени и думите й изобщо не ме засегнаха.

Пътуваха така целия следобед, под постоянно сипещия се дъжд. Каретата се тресеше, колелата пръскаха кал и мръсна вода, два-три пъти засядаха в размекнатата почва.

— Надявам се, че скоро ще пристигнем? Никога не бих помислила, че ще се разболея от морска болест в карета — оплака се капризно контесата, после разтърси камериерката си. — Събуди се, Мария, хъркаш!

Каретата забави ход и спря. Контесата се приведе очаквателно напред.

— Bene, най-после пристигнахме.

Херцогът смръщи чело и дръпна завеските. Изведнъж вратата се отвори с трясък и в каретата нахлу влажен, леден въздух.

— Какво, по дяволите… — започна дукът.

— Млъкни и извади парите! — екна гръмък глас и още преди Люсиен да е успял да посегне към пистолета си, втората вратичка също се отвори и един грамаден мъж насочи пистолетите си към пътниците.

— Dio mio! — изпищя контесата и се сви в ъгъла. Мария изрева диво и падна в безсъзнание на пода.

— О, имало и дами — установи развеселено разбойникът. — Ако господата си дадат труд да излязат за малко от каретата, ще ви забавим само докато ни дадете кесиите си.

Дукът погледна пистолетите, насочени право в сърцето му, погледна уплашеното лице на контесата и гневната физиономия на лорд Рейнтън и примирено слезе от каретата. Като забеляза карираното шалче на разбойника, трепна стъписано и стъпи внимателно в една кална локва.

— О, това бил нашият белязан приятел от онзиденшната вечеря. Късметът ви очевидно не работи, щом за втори път се появявате в неподходящо време на подходящо за мен място — засмя се Бони Чарли.

Кочияшът и лакеите стояха смутено от другата страна на пътя, оръжията им бяха струпани на купчина. Вторият помощник на Бони Чарли ги охраняваше. Вечерният здрач размиваше гледката и скриваше подробностите.

— Ще има ли и другият изискан господин добрината да се присъедини към нас? — попита Бони Чарли, който изведнъж усети потребност да привърши колкото се може по-скоро.

Лорд Рейнтън се смъкна бавно от каретата, вдигнал яката на палтото си, за да се защити от сипещия се дъжд, и нахлупи по-дълбоко двувърхата си шапка. Треперещ от нерви, той застана до дука.

— Какво ще подарите днес за доброто дело? Няколко златни гвинеи ще ни дойдат много добре. Всеки господин с положение не тръгва на път без добре напълнена кесия, нали? Дайте ги тук! — нареди Бони Чарли. Той не удостои лорд Рейнтън дори с поглед. Цялото му внимание беше приковано върху белязания дук.

Люсиен бръкна в палтото си, ръката му изчезна в дебелия плат.

— Внимание, драги мой, не ми се ще да разваля скъпата ви дреха — произнесе предупредително разбойникът. Люсиен извади кесията си и я хвърли в ръцете му. — А приятелят ви?

Маркизът измърмори някаква ругатня и също предаде кесията си.

— Така, а сега да видим дали и дамите са готови да се лишат от някоя скъпоценност.

Бони Чарли посочи на Люсиен да се отстрани, отиде при каретата и надникна вътре.

Треперещата от нерви контеса разтърсваше Мария, за да я свести. Изведнъж погледът й падна върху лицето на маскирания бандит.

— Dio! — прошепна тя и се разтрепери още по-силно.

— Вие не сте англичанка — усмихна се Бони Чарли и изгледа със съжаление млечнобелите перли на шията й. — Затова ще ви оставя тези прекрасни перли и ще взема само обиците. — Той изобщо не обърна внимание на припадналата Мария, която не носеше накити.

Бони Чарли се поклони ухилено пред смаяната контеса и махна с ръка за сбогом.

— Arrivederci[4].

После се отдръпна от отворената вратичка и отново се обърна към дука, който невъзмутимо стоеше под дъжда.

— Съжалявам, че ви оставих да се намокрите — произнесе подигравателно разбойникът. Самият той беше увит в черна наметка, която не пропускаше дъжда. — Вече ви е позволено да се качите. Надявам се, че няма да настинете. Съжалявам също, че трябваше да ви изиграя тази шега пред една красива дама, но вие се държахте добре и не направихте дори опит за безсмислена съпротива.

Дукът се ухили подигравателно, белегът на лицето му побеля, в гласа му прозвуча открито предизвикателство:

— Много си смел, мой малки неприятелю, но само когато двамата великани са зад гърба ти. Още не си ми доказал дали наистина си добър. Езикът ти е остър, но аз съм готов да се обзаложа, че когато стане напечено, блъфираш и бързаш да се измъкнеш. — Той се изсмя презрително и прибави по-тихо: — Ти си едно жалко улично псе, не си достоен дори да ближеш ботушите на най-жалките скитници.

Виолетовите очи на Бони Чарли засвяткаха от гняв, той загуби самообладание и зашлеви на дука силен шамар.

Лорд Рейнтън извика от изненада. Люсиен се ухили злобно.

— Ударът не беше достатъчно силен за един толкова известен и уж брутален разбойник, но аз не съм и очаквал друго от един самохвалко.

— Връщай се в каретата, ако ти е мил животът — заповяда дрезгаво Бони Чарли и с трепереща от гняв ръка в кожена ръкавица насочи пистолета си право в сърцето на врага си.

— С удоволствие, вече е доста хладно — отговори пренебрежително Люсиен и последва маркиза.

Бони Чарли повика коня си и скочи гъвкаво на седлото. Когато улови юздите, отмести поглед от мъжа в каретата, макар и само за миг. Дукът се възползва от моментното му невнимание, измъкна пистолет от жакета си и стреля по великана, който охраняваше слугите му. Джон простена от болка и изпусна пистолета си. Но още преди смаяните слуги да са успели да реагират, Уил стреля в земята пред краката им, за да ги стресне, а Бони Чарли изпрати един куршум през отворената вратичка на каретата. Контесата изпищя панически, а Люсиен светкавично се дръпна навътре.

Бони Чарли направи знак на Уил и Джон, препусна право към слугите, които се разбягаха на всички страни, и изчезна между дърветата. Двамата великани го последваха, но в различни посоки.

Слугите се хвърлиха към оръжията си, но докато се приготвят за стрелба, разбойниците вече бяха изчезнали в гората.

Люсиен се подаде навън и се огледа с мрачно лице и опъната от гняв уста. После скочи от каретата и се запъти към слугите си.

— Как можа да се случи това? Мислех, че сте подготвени за среща с разбойници — попита той и очите му изпратиха опасни искри.

— Едно дърво беше паднало на пътя и трябваше да спрем. При това лошо време смятахме, че няма опасност от разбойници. Изведнъж се появиха двамата великани и се прицелиха в нас с пистолетите си, преди да разберем какво става. Ако бяхме направили опит да се отбраняваме, щяха да ни гръмнат — обясни бързо кочияшът и потърси подкрепа в засрамените лица на другарите си. — Трябва да преместим това проклето дърво — добави по-тихо той.

— Много се надявам, че това никога повече няма да се случи! Само веднъж прощавам подобна проява на слабост — заяви строго дукът. — А сега освободете пътя, живо! — заповяда той. — И без това закъсняхме. — Той се обърна и се запъти към каретата, следван от смутените погледи на слугите.

— Не стойте като глупаци, ами се хващайте на работа! Не сме на погребение — изрева кочияшът и удари един шамар на най-близкото момче. Лакеите побързаха да се подчинят.

— Ще тръгнем след малко — съобщи дукът, когато се настани в каретата си. — Добре ли се чувствате, контесо?

— Si — отговори тихо жената и нервно се заигра с перлите си. Мъжът й се беше свил във възглавниците.

Люсиен се облегна назад и се загледа през прозореца. Белегът на лицето му още пулсираше от гняв.

— Защо направихте това, по дяволите? — Най-после лорд Рейнтън събра кураж да зададе този въпрос.

— Какво съм направил? — попита високомерно дукът и му хвърли леден поглед.

— Рискувахте живота на всички, като предизвикахте разбойника. Не повярвах на ушите си, като чух обидите ви. — Лорд Рейнтън извади кърпичката си и попи капчиците пот по челото си. — Можеше да ме застрелят, нали стоях точно до вас.

Люсиен не даваше никакви признаци на разкаяние.

— Нищо не ви заплашваше. Бях само любопитен дали мога да раздразня оня дребосък. Ето че вече познавам слабостите му.

Дукът присви замислено очи, устата му се опъна в жестока усмивка. После изведнъж се засмя, удари се с ръкавиците по коленете и по лицето му се разля задоволство.

— Значи затова изложихте живота ни на опасност? — попита невярващо лорд Рейнтън. Погледна лицето на дука и по гърба му пролазиха студени тръпки.

— Per favore — прекъсна ги контесата, преди дукът да е успял да отговори, — вече сме в безопасност, нали? Тогава нека забравим случилото се. Трябва да призная, че беше доста вълнуващо — добави злобно тя.

— Лучана! — укори я строго маркизът.

— За първи път ми се случва да ме заплашват с пистолет — извини се жената. — Бях изпаднала в паника, но онзи bandito се оказа истински джентълмен — промърмори тя и посегна към перлите си.

— Отвратителен е — възрази тихо дукът. — Крайно време е някой да му даде урок.

— Цялата случка беше отвратителна — намеси се лорд Рейнтън. — За малко не ни убиха! А вие двамата твърдите, че е било вълнуващо. Господи, аз ли съм лудият тук! — И той отново избърса лицето си с копринената кърпичка.

Контесата го измери с мрачен поглед и заговори замислено:

— Имаше нещо странно в този разбойник, нещо не беше наред. — Тя разтърси глава. — Май започвам да оглупявам. Какво ме интересува някакъв си бандит? Смешно е, че…

— Какво е смешно? — попита нетърпеливо Люсиен.

— Не, нищо. Нека не говорим повече за това. Иначе ще сметнете, че съм полудяла. — Контесата се изсмя безрадостно, уви се в наметката си и гневно изсъска на хленчещата Мария да млъкне.

Пристигнаха в „Кингс Керидж Ин“ на свечеряване. Дукът вечеря с лорд и лейди Рейнтън, но се оттегли рано, защото възнамеряваше да продължи пътя си още на разсъмване. Все пак не си легна веднага. Дълго време седя пред камината в стаята си, за да обмисли в подробности един план, който от няколко часа се оформяше в главата му. Най-после, доволен от себе си, се пъхна в леглото и веднага заспа.

— Дай ми превръзката — обърна се Сабрина към Уил и попи с парче плат кръвта от рамото на Джон.

— А на мен бутилката — проговори през стиснати зъби Джон. Раната му причиняваше силна болка. — Не се тревожи, Чарли, мама ще ме излекува бързо — продължи уверено той.

— Искам само да спра кръвта, иначе няма да стигнеш до дома — отговори кратко Сабрина, която трепереше от нерви.

— Джон ще се справи, Чарли. Той е силен като бик. Само един куршум не е в състояние да го убие.

— Прав си — опита се да се усмихне Джон и отпи голяма глътка ром от бутилката, която му бе подал Уил. — По-скоро ще им трябва оръдие, а, братко?

— Повече от едно — засмя се Уил.

— Иска ми се да бяхте спрели с вашите шеги — намеси се загрижено Сабрина.

— Както вече казах, Чарли, мама ще се погрижи за раната. Сега единствената ни грижа е как по-скоро да се отървем от тези новички гвинеи.

Сабрина не го слушаше.

— За първи път стрелят по нас. Джон можеше да бъде убит! — извика гневно тя.

Уил потърка носа си с грамадния си палец.

— Казах ти, че нямам доверие в този белязан аристократ. Как попаднахме точно на неговата карета! Погледът му пронизва като кама.

— Направо се разтреперих — изломоти Джон. Ромът вече действаше.

— Той жадува за отмъщение, Чарли. Ако успее да се добере до вас, боят ще бъде око за око — продължи предупредително Уил. — Не трябваше да го удряте.

— Щом става въпрос за сметките, които трябва да бъдат уредени, аз също имам да уредя една сметка с нашия белязан приятел — промърмори ядно Сабрина, без да откъсва очи от раната на Джон.

— По-кротко, Чарли — настави умолително Уил. — Той е различен. Ако му паднем в ръчичките, лошо ни се пише. Аз съм силен и съм по-едър от него, но само като ме погледна, ме побиха студени тръпки.

— Да не мислите, че ще се уплаша от едно градско конте! — изсъска вбесено Сабрина.

— Трябва да ви е страх, Чарли — отговори спокойно Уил.

Сабрина издаде напред долната си устна, опря ръце на хълбоците си и войнствено извика:

— Не знам кой е той и защо е тук, но скоро ще го накарам да съжалява, че ме е срещнал. Толкова искам да го видя в гроба!

Уил погледна смутено разгорещения дребосък насреща си, който беше движещата сила на нощните им набези, и тъжно поклати глава. През последните години те бяха обикнали малката си предводителка, възхищаваха се на смелостта й, но тя беше упорита като магаре и винаги държеше да наложи волята си, а това можеше да завърши зле. Уил имаше чувството, че седи върху буре с барут, докато Чарли вършеше лудории без никакъв страх от нещо или някого. Той я погледна отново и разтърси сламенорусите си къдрици. Ако продължаваше така, скоро щяха да свършат на бесилката.

[1] Да, почакайте един момент, ако обичате (ит.) — Б.р. ↑

[2] скъпи (ит.) — Б.р. ↑

[3] деца (ит.) — Б.р. ↑

[4] Довиждане (ит.) — Б.р. ↑

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Сабрина слезе внимателно от малката си карета. Всеки случаен минувач трябваше да си каже, че тя играе ролята на добрата фея спрямо необлагодетелстваните си от съдбата съседи с тази голяма кошница домашно приготвени деликатеси, между тях хляб и супа за болния син на мисис Тейлър, който си наранил рамото, докато сякъл дърва.

Сабрина почука няколко пъти на къщната врата и нетърпеливо зачака да й отворят. Следобедният въздух беше задушен, изпълнен с тежък аромат на лавандула и билки. Теменужки с тъжни личица я гледаха от лехите, на кестеновото дърво беше кацнал дрозд и пееше в самозабрава.

— А, лейди Сабрина, заповядайте — поздрави я засмяно мисис Тейлър и я въведе в спретнатия си дом. — Нали няма да се сърдите, че ще влезем в кухнята? Хлябът ми е в печката и ако не съм там, може да изгори.

— Разбира се, че не. Много обичам вашата кухня. Там е винаги топло и мирише толкова приятно.

— Вие и момчетата никога няма да пораснете — засмя се мисис Тейлър. — Сигурно се надявате да получете парче топъл хляб с масло, нали? — Тя влезе след гостенката си и й придърпа един плетен стол.

Голямата кухня миришеше приятно на пресен хляб, който се печеше във фурната над камината.

— Как е Джон? — попита Сабрина.

— Ами, треската му още не е преминала съвсем, но това можеше да се очаква. Намазах раната с мехлем и се опитвам да го задържа в леглото. Няма да мине много и ще оздравее — отговори успокоително мисис Тейлър. — Какво ще кажете за чаша кафе? Току-що го сварих.

— Надявах се да ми предложите — призна Сабрина. — Ароматът му е толкова примамлив, сигурно е прясно смляно.

— Нищо не убягва от вниманието ви, лейди Сабрина — засия мисис Тейлър. — Когато почукахте, тъкмо бях свършила с меленето.

Мисис Тейлър донесе две калаени канчета и ги постави на масата. После извади от печката два пръхкави, златножълти самуна хляб, уви единия в огромната си престилка и го сложи на масата пред Сабрина. Върна се до огнището и напълни канчетата от тенджерката с ароматно кафе.

— Така, а сега и малко масло. — И тя извади от шкафа голяма дървена купа с прясно избито масло и едно малко гърненце мед.

— Мисля, че ще ни стигне — усмихна се тя и с въздишка се отпусна на стола си. — Цял ден съм на крака, трябва повече да си почивам.

Сабрина намаза топлия хляб с масло.

— Нищо чудно, че Джон и Уил са станали цели великани, след като ги храните толкова добре.

— Е, поне никой не може да твърди, че съм ги държала гладни — съгласи се с гордост мисис Тейлър и намаза дебело хляба си с мед.

Сабрина отпи глътка кафе.

— Нямам думи да изразя колко съжалявам за случилото се с Джон. За всичко съм виновна аз. Понякога се разкайвам, че се залових с тази работа — заговори съкрушено тя. Случилото се продължаваше да й създава грижи.

Мисис Тейлър помилва успокоително ръката й.

— Не ви виня за нищо. Момчетата ходеха на лов в чуждите гори дълго преди да ви срещнат, а това е не по-малко опасно.

— Да бракониерстваш не е като да нападаш богати пътници — възрази унило Сабрина.

— Не, но рано или късно те щяха да се заемат и с това. По нашите места хората живеят трудно, защото нямат работа. Гладуват и няма как да си помогнат. Е, така беше преди вашето идване. Вие дадохте земята си под аренда, а онези, които си нямат нищо, получават работа, пари и храна. Половината село се прехранва благодарение на вас. Другите господари не се интересуват от нищо — завърши гневно мисис Тейлър.

— Така както ме представяте, заприличах на втори Робин Худ, но това не е вярно. Не мога да твърдя, че се занимавам с разбойничество от чиста любов към ближния или по Божия повеля. Правя го в свой собствен интерес, от омраза и жажда за отмъщение — обясни замислено Сабрина.

Мисис Тейлър поклати глава. Нищо не можеше да я разубеди.

— Може би сте започнали именно по тези причини, но основната ви цел е била да помогнете на семейството си. Сега обаче е различно, нали? Защо помагате на селяните, ако ги мразите? Не, вие сте ангел, лейди Сабрина, и аз няма да търпя да твърдите противното. — С това въпросът беше уреден.

— Истината ще се узнае вероятно едва в деня на Страшния съд, но мисля, че няма да ми е необходима наметка — пошегува се Сабрина. — Къде е Уил?

— Отиде да пие една бира в кръчмата, за да чуе най-новите клюки. Още малко кафе, лейди Сабрина? Та вие почти не сте докоснали хляба си.

— Напротив! Само че вие сте свикнала с великанските порции на Джон и Уил. За мен беше повече от достатъчно — успокои я Сабрина и си взе още малко.

После се огледа в кухнята. Много обичаше да идва в приветливата селска къща. Можеше просто да си седи тук, да пие кафе и да яде хляб с масло, твърде различна от изисканите дами, правещи посещения по задължение. Но страхът беше неин постоянен спътник. Мъчеха я угризения на съвестта. Тя беше крадла и лъжкиня. И въпреки това: наистина ли беше толкова лоша? Тя помагаше на хора, чийто живот беше труден, и крадеше само защото беше в нужда. Не беше алчна, стремеше се да не причинява болка на другите, обуздаваше горещия си темперамент, за да не стига до крайности. Но онзи белязан господин непременно щеше да си плати за всичко, което й беше сторил…

Когато нещо се потърка в крака й, Сабрина се стресна до смърт. После обаче се засмя и се наведе към пода. Изпод диплите на роклята й надничаше дяволита муцунка. Тя вдигна на ръце малкото коте, което измърка доволно и се сви на кълбо в скута й.

— Откъде се появи? — попита тихичко тя.

Котенцето доверчиво облиза ръката й. Сабрина помилва меката му козина и се обърна към мисис Тейлър, която изваждаше разни продукти от запасите си.

— Нали бяхте уморена? Какво правите пак? — попита учудено тя, когато жената постави на масата голямо гърне, а до него купчина изсушени цветя.

— Ще правя медовина. Смесвам мед с джинджифил и го варя един час. После го охлаждам, махам пяната, изливам го в едно корито и щом изстине напълно, добавям маята. Оставям го една нощ, за да получи мек, приятен вкус, а после го пълня в бъчвичката оттатък. Няма нищо по-хубаво от една чаша медовина, когато човек е уморен от работа и гърлото му е пресъхнало — обясни подробно мисис Тейлър. — Аз съм си най-добрата клиентка. — И тя се потупа разкаяно по корема.

— Когато дойда следващия път, ще я опитам и аз — обеща Сабрина и отново помилва котенцето.

Мисис Тейлър смръщи чело и се направи на сърдита.

— Какво пак е намислило това малко дяволче? — попита тя и почеса котенцето под брадичката. — Винаги знае на кого да се подмаже. Умира за масло, а когато правя сметана, се опитва да я оближе, преди да съм я разбила.

— Как й е името? — попита с усмивка Сабрина.

— Откъде да знам? Нямах време да я кръстя — призна през смях мисис Тейлър. — Искате ли вие да й дадете име?

— О, с удоволствие! Ще я нарека Капчица, защото по мустачките й са надвиснали капчици масло — отговори Сабрина и потърка кадифеното черно носле на котенцето, което доволно дремеше в скута й.

— Чарли! — провикна се Уил, който тъкмо влизаше в кухнята.

— Здравей, Уил — поздрави зарадвано Сабрина. — Както чувам, отишъл си да опиташ селската бира и да събереш най-новите клюки.

Едрият мъж пристъпи смутено от крак на крак. Той кимна, но не посмя да погледна Сабрина в очите. После напъха в устата си голямо парче хляб, за да не може да говори.

— Знаеш, че щом преглътнеш залъка си, ще те накарам да ми отговориш — засмя се Сабрина. — Трябва да знам какво си научил.

Уил задъвка още по-бавно и се обърна към прозореца.

— Хайде, Уил — помоли Сабрина. — Знаеш, че рано или късно ще го узная. Спести ми усилията и ми го разкажи веднага.

— Уил! Направи онова, което иска лейди Сабрина. Какво става с теб? — ядоса се мисис Тейлър.

Уил се обърна и заговори мрачно:

— Чух само, че тази вечер един джентълмен е организирал малък прием.

Виолетовите очи на Сабрина засвяткаха заинтересовано и тя погледна очаквателно Уил.

— По-нататък!

— Това е всичко — отговори кратко мъжът.

Сабрина присви очи.

— Откога си толкова вързан в езика? — попита заплашително тя.

— Казах си, че това не ви интересува. Не е никой от съседите. Нали се разбрахме да ходим само по места, които познаваме. Освен това Джон не се е възстановил от раната, а без него не можем да се справим.

— Знам, но това още не обяснява защо не желаеш да ми разкажеш повече за предстоящата вечеря. Кой е домакин и къде ще се състои? — продължи с въпросите Сабрина.

— Моля да ме извините за малко, лейди Сабрина, отивам да занеса на Джон малко кафе и топъл хляб.

Тактична както винаги, когато имаха да обсъждат нещо важно, мисис Тейлър се оттегли.

Уил вдигна примирено рамене.

— В имението на Дейвърн. То е необитаемо от години, но сега има нов собственик, който е пожелал да даде вечеря.

Сабрина изгледа учудено зачервеното лице на Уил.

— Въпреки това не разбирам нежеланието ти да ми разкажеш. Вярно е, че имението е извън нашата област, но новината звучи толкова примамливо, че не би трябвало да пропуснем вечерята. Все пак мисля, че е по-добре да си останем тук — заключи тя.

Уил въздъхна облекчено.

— Надявах се, че ще кажете това — рече тихо той и се ухили широко.

— Защото тогава беше толкова загрижен? — попита учудено Сабрина.

— Защото човекът, който ми разказа за вечерята, е слуга на онзи, белязания. Точно той е новият собственик на имението, а човекът му се беше напил и разказваше на всеуслушание за предстоящата вечеря. Беше поръчал цели бъчви ром и вино. — Като забеляза опънатото лице на Сабрина, Уил се уплаши. — Нали няма да отидете там, Чарли? — попита загрижено той. — Точно затова бях решил да не ви казвам. Тази работа не ми харесва. Господинът с белега е опасен.

— А аз мислех, че ти пръв ще пожелаеш да му отмъстиш, Уил. Той стреля по брат ти! — укори го Сабрина.

Уил стисна огромните си ръце в юмруци.

— Ако зависи само от мен, ще го насека на парчета, но знам, че Джон ще се оправи, а и инстинктът ми подсказва да се пазя. Ако се захванем с него, ще платим висока цена.

— Знам, че не си страхливец, Уил, но ако не желаеш, тази нощ не идвай с мен. Не те обвинявам в нищо, но аз ще отида и сама, щом трябва — заяви твърдо Сабрина.

Уил поклати глава.

— Знаете, че няма да ви пусна сама. Имате нужда от мен. Само да можеше и Джон да дойде с нас…

— Уил, ние сме постоянно в опасност. Всеки път, когато излизаме, рискуваме да ни заловят и убият. И тази вечер няма да бъде по-различно — само дето още от началото знаем какво рискуваме и кой е противникът ни. По-добре да отидем там, вместо да спрем някоя карета на пътя. Този начин да се сдобием с нова плячка е много по-лесен и ти го знаеш — продължи уверено Сабрина. — Представям си лицето на нашия белязан приятел, когато се появим неканени на изискания му прием. Той трябва да си плати за необмислената проява на смелост онази вечер.

Уил кимна в знак на съгласие, но загрижеността не изчезна от лицето му.

— Вече трябва да вървя, но първо искам да видя Джон — обърна се Сабрина към мисис Тейлър, която тъкмо влизаше в кухнята. После остави котенцето на пода. Животинчето се втурна бързо към кошницата до огъня, сви се на кълбо вътре и продължи да спи.

Джон седеше в голямото си легло, облегнат удобно на високи възглавници, и четирите колони изглеждаха почти крехки в сравнение с масивната му фигура. Той се бе наметнал с одеяло и се взираше мрачно през прозореца, отпивайки от време на време по глътка кафе, когато влязоха Сабрина, мисис Тейлър и Уил.

— Чарли! — извика зарадвано великанът, но изведнъж се обля в червенина и се уви по-плътно в одеялото. — Тук не е място за дама. Не биваше да я водиш в спалнята ми, мамо — продължи укорително той.

— Откога някой може да забранява нещо на лейди Сабрина? Тя прави винаги онова, което иска, и така трябва да бъде. Радвай се, че изобщо се е сетила за глупак като теб.

— Как се чувстваш, Джон? — попита съчувствено Сабрина и приседна на края на леглото.

— Прекрасно, Чарли. Вече съм много по-добре.

— Донесох ти карти, а Мери ти е направила тортички с цариградско грозде, защото знае колко много обичаш сладко — съобщи с усмивка Сабрина и остави донесеното до леглото.

Джон се ухили смутено и лешниковите му очи засияха.

— Много мило от ваша страна, Чарли. Благодарете от мое име на лейди Мери — прибави плахо той и потвърди отдавнашните подозрения на Сабрина, че тайно обожава Мери.

— Ще й предам, Джон. Тя ще се радва много да чуе, че си по-добре. Сега обаче трябва да вървя. — Сабрина направи знак на Уил да я последва и двамата излязоха от стаята.

— Ще се срещнем в девет в градината с плодовете. Не бива да отиваме там много рано. Ще почакаме господата да пийнат повечко, за да забравят желанието за подвизи — заговори замислено Сабрина. — Макар че бих предпочела белязаният господин да ни предизвика. Така ще имам основания да го набуча на шпагата си.

Уил поклати примирено глава.

— Ще дойда с вас, но като се има предвид, че Джон е ранен, че има пълнолуние и че домакинът е тъкмо човекът, който стреля по брат ми, не очаквам нищо добро. Предстоят лоши дни, Чарли, повярвай.

Устата на Сабрина се опъна в тънка линия. Тя опря ръце на хълбоците си и вдигна глава към Уил, защото му стигаше едва до гърдите.

— Не знаех, че Уил Тейлър е страхливец и се бои от собствената си сянка.

Великанът почервеня като рак, стисна ръце в юмруци, но успя да се овладее.

— Чуй ме, Уил — продължи примирително Сабрина и сложи малката си ръка върху мускулестия му лакът. — Ако ни заплашва опасност, Мери непременно щеше да сънува нещо. Нали знаеш, че тя има дарбата да предвижда? Затова не се бой от нищо. — Тя помилва ръката му и призна: — Знаеш, че не бих взела никого, освен теб. Имам ти пълно доверие, Уил, на теб и на смелостта ти. Прощаваш ли ми?

Сабрина се усмихна и широкото мъжко лице се разведри. Тя беше засегнала гордостта му, но никой не можеше да устои на тази усмивка.

— Разбира се, Чарли — отговори ухилено той. — Не мога да ви се сърдя, но съм уверен, че правя грешка, като се съгласявам с лудостите ви.

Сабрина се сбогува весело с приятеля си, махна на мисис Тейлър, която ги наблюдаваше от прозореца на спалнята, качи се в малката си карета и подкара коня по тесния път, който водеше към селото. Жълтите колела се въртяха в бърз ритъм. Скоро прекосиха моста, построен над тихата рекичка. Точно до моста се издигаше стара мелница и от вътрешността й долиташе равномерно трополене. Сабрина забави препускането на коня, за да разгледа къщите на занаятчиите с високите им фронтони и грижливо подредени цветни градини, пълни с яркожълти слънчогледи, които уморено поклащаха главичките си под парещите лъчи на следобедното слънце. Пред пазарния площад с кръчмата, в която утоляваха жаждата си местни хора и пътници, тя се отклони от главния път и зави по една странична уличка. Мина покрай църквата, чиято кула се издигаше към синьото небе, но кестените и брястовете покрай пътя скоро я скриха от погледа й. В далечината се виждаха мирно пасящи волове, а зелените морави бяха пълни с камбанки и глухарчета.

Какъв сънлив следобед, каза си Сабрина, докато конят продължаваше бавния си тръс и сам зави в тясната, с много завои уличка, която водеше към Верик Хаус. Малко преди да стигне до дома си, девойката забеляза група патрулиращи войници и спря да диша. Несъзнателно стисна по-здраво юздите и трябваше да положи големи усилия, за да не пусне коня в галоп. Знаеше, че лорд Малтън и лорд Нюли са изпълнили заканата си и са повикали нови патрули да преследват Бони Чарли. Все пак тя не можа да удържи любопитството си и надникна под широкополата си шапка, за да огледа по-внимателно конниците. Не позна офицера им. Сигурно беше някой от новите, изпратен със специалното поръчение да я заловят. Това я развесели. Когато ме погони напразно няколко нощи, вече няма да седи така гордо изправен на седлото, каза си злобно тя и въздъхна облекчено, когато войниците се скриха от погледа й.

Алея, обградена с олеандри и лаврови дръвчета, водеше към Верик Хаус. Щом влезе в двора, Сабрина насочи каретата към обора и един ратай се втурна да й помогне. Тя остави юздите в ръцете му и тръгна към къщата. Влезе в салона, свали шапката си и тръгна по стълбата към втория етаж, размишлявайки как да организира най-добре нападението довечера. За да се успокои, реши първо да поговори с Мери, макар че не изпитваше никакви съмнения.

Намери сестра си в своята стая. Мери седеше на ръба на леглото и светлосивите и очи се взираха в нищото. Сабрина се втурна към нея, улови студените й ръце и ги стисна до болка.

— Мери — прошепна развълнувано тя. — Мери, аз съм, Сабрина. — Тя погледна в очите на сестра си и се опита да прочете нещо в тях, но Мери гледаше през нея някъде в далечината. — Какво има?

Мери сграбчи ръцете на Сабрина и се разтрепери с цялото си тяло. После затвори очи и въздъхна. Сабрина чакаше търпеливо, защото знаеше, че ще мине известно време, преди сестра й да се овладее.

След малко Мери отвори бавно очи, обърна се към Сабрина и се усмихна.

— Ти знаеше, нали? — попита тихо Сабрина.

— Да. Усетих въпросите и съмненията ти още преди ти сама да ги беше проумяла — отвърна също така тихо Мери, тъй като все още беше в плен на транса. — Никога преди това не съм изпитвала толкова странно чувство.

— Какво видя? — попита загрижено Сабрина.

— Видях чужда къща и един непознат.

Сабрина сграбчи ръцете й и попита тихо:

— Как изглеждаше той?

Мери смръщи чело.

— Има белег на бузата. Първо ме уплаши, но после…

Сабрина сведе глава и захапа долната си устна. Нервите й бяха опънати до скъсване. Никога не беше споменавала пред Мери белязания джентълмен.

— После се разтревожих. Но онази студена, отчаяна болка, която изпитах при смъртта на дядо, я нямаше. — Мери се усмихна смутено. — Знам, това звучи безумно и неразбираемо, но усещам, че онова, което ще се случи, е неизбежно. — Тя погледна Сабрина, сякаш търсеше помощ.

Сабрина отговори сериозно на погледа й и кимна.

— Е, добре, щом не ме виждаш на бесилката, няма нищо страшно. Тази вечер ще отида в дома на човека с белега — призна колебливо тя. — Ако не се нахвърли върху мен като лъв, чакай ме както обикновено на разсъмване.

— Значи човекът с белега наистина съществува? — попита смаяно Мери.

— Да, но белегът не го загрозява — отвърна Сабрина. — Изглежда нахален и високомерен и наистина е такъв. Той стреля по Джон.

Мери се разтревожи още повече.

— Иска ми се да бях видяла нещо по-конкретно, за да мога да те предупредя. Но аз виждам само неясни образи и с нищо не мога да ти помогна.

— Напротив, Мери — възрази Сабрина. — Помниш ли как ни предупреди за драгуните, които искаха да ни устроят засада зад един склон? Ами когато Ричард се беше заблудил и ти ни посочи точно къде да го търсим? О, Мери, ти винаги се оказваш права, затова сега не се отчайвай, че не можеш да ми кажеш всичко.

— Но защо виждам все този човек с белега? Кой е той? И защо е толкова важен за нас? И по-рано се е явявал в сънищата ми — призна Мери, — но не виждам смисъла. Враг ли е или не?

— Враг е разбира се, какво друго? — отговори сърдито Сабрина. — След тази вечер обаче ще забравим за съществуването му.

Мери плесна с ръце.

— Мразя се! Мразя тези дяволски видения! — заговори през сълзи тя. — Аз съм прокълната. Искам да бъда нормална, Рина. Не искам да бъда различна. Понякога си мисля, че съм вещица. Защо ме обичаш? Защо изобщо ме търпиш? Аз предвиждам само лоши неща!

— Не, Мери, ти не си лоша. Дарбата ти е дадена от Бога — утеши я Сабрина и сложи ръка на треперещото й рамо — Помниш ли как ни предупреди за английския кораб? Френският капитан ще ти бъде вечно благодарен. Припомни си и нощта, когато предупреди Джон, Уил и мен да не излизаме на пътя. На следващия ден двама разбойници, заловени от драгуните през нощта, увиснаха на бесилката. Дарбата ти е добра и помага на хората, Мери. А сега изтрий сълзите си и се усмихни. Омръзна ми да гледам унили лица. Стига ми, че Уил се мръщи като буреносен облак.

Мери се опита да изпълни желанието й, после се изправи и приглади полите си.

— Права си, Рина. Няма смисъл да униваме. Дано всичко свърши добре. Дано…

Сабрина се усмихна доволно.

— Знам, че ще се справя. Досега не съм имала неприятности, нали? Чакат ни още много добри години. Само почакай и ще видиш.

Когато двамата с Уил напуснаха добре познатата им местност, Сабрина усети как я обзема несигурност. Пълната жълта луна осветяваше тъмната нощ, докато двамата яздеха през негостоприемната, дива степ, а после през гъстата елхова гора. Местността излъчваше нещо заплашително. Каменните селца с високи средновековни стени приличаха на крепости. Нивите и пътищата, заградени с каменни стени и плетове, бяха като лабиринт, който щеше да затрудни бягството им. В далечината се виждаха неясните силуети на самотни къщи и ферми. Повечето сгради бяха обрасли с виещи се храсти с причудливи форми, придадени им от вятъра.

— Това не ми харесва — проговори тихо Уил, но гласът му отекна като гръмотевица в ушите на Сабрина.

Тя се обърна към него и добре познатата великанска фигура я окуражи.

— Вече е късно — отговори тя. Пред тях беше изникнала масивна господарска къща. Разговорливият слуга бе описал и алеята с платани, която водеше към нея.

— Струва ми се прекалено тихо — проговори със смръщено чело Уил и се опита да различи нещо в мрака.

— Това не означава нищо. Виж, онези прозорци са осветени. Пък и вечерята не е толкова официална. Новият собственик още не се е нанесъл и сигурно няма достатъчно прислуга — успокои го Сабрина. — Така е по-добре за нас. Ще бъдат само той, приятелите му и няколко слуги. Детска игра за нас, какво ще кажеш?

Двамата се приближиха до къщата, спряха в сянката на дърветата, слязоха и завързаха конете си. Докато внимателно се промъкваха към вратата, Сабрина пошепна на Уил:

— Иди до онзи прозорец и бъди готов. Щом те повикам, веднага влез. Аз ще мина от другата страна, ще се покатеря по лозата и ще вляза през отворения прозорец. Така ще нападнем от две страни. Този прозорец е затворен и ще се наложи да го разбиеш.

— Това не ми харесва. Не трябва да се разделяме. Ще тръгна с вас. Не познаваме разположението на стаите, Чарли, и не знаем кои е там горе. Нека дойда с вас — настоя глухо Уил.

Сабрина поклати глава.

— Искаш да се строполиш от лозата и да вдигнем къщата под тревога, така ли? Нали виждаш, че тези изсъхнали лози не могат да удържат великанската ти фигура? Ти си тежък като вол, Уил, и вдигаш голям шум. Не, мисля, че моят план е добър. Ще изляза на стълбата и щом преценя какво е положението, ще знам как трябва да действаме по-нататък.

Сабрина остави Уил на пост в близост до осветения прозорец, промъкна се безшумно към другата стена и леко се покатери по лозата. Влезе през отворения прозорец и се озова в тъмна стая. Ако се съдеше по неясните очертания на голямо легло с балдахин и масивен шкаф, беше попаднала в неизползвана спалня. Без да губи време, тя се стрелна към тясната ивица светлина, която проникваше изпод затворената врата. Отвори я и надникна предпазливо към широкия коридор, осветен от множество свещници.

Тя тръгна бавно по коридора и шумът от собствените й стъпки я накара да настръхне. Беше толкова тихо — твърде странно за една весела ергенска вечеря. Всъщност, може би бяха седнали да играят карти. Играта на карти е единственото, към което тези изнежени аристократи се отнасят сериозно, пък и я владеят доста добре, каза си презрително Сабрина. Освен от картите, те се интересуваха най-вече от външния си вид. Суетни пауни, такива бяха всичките…

При мисълта за кадифените си бричове, сюртука и карираното шалче на гърдите си Сабрина неволно се усмихна. Трябваше да изтрае добре ролята си, да защити доброто си име, а онези контета сигурно щяха да бъдат много разочаровани, ако появата й не отговореше на очакванията им.

Без да се тревожи от нищо, Сабрина продължи пътя си. Пистолетът и шпагата й даваха сигурност.

Повечето мебели все още бяха в калъфи. Армията слуги, за която беше разказал Уил, май не си даваше много труд. Сабрина вдигна глава и недоволно изтри една паяжина от лицето си.

Големият салон беше тих и пълен със сенки. Бяха запалени само няколко свещника. Сабрина слезе тихо по стълбата. Зад вратата, която водеше към помещенията на персонала, се чуваха гласове. Тя спря за миг, ослуша се, после пробяга бързо последните стъпала, избута един тежък дъбов стол пред вратата и го обърна така, че да заклещи бравата. Така слугите нямаше да могат да помогнат на господаря си. Зад друга затворена врата се чуваха смехове и звънтене на чаши.

При мисълта за онова, което я очакваше в салона, Сабрина едва не избухна в смях. Тя протегна ръка към бравата, натисна я бавно, стисна здраво заредения пистолет в десницата си, после блъсна вратата и нахлу в стаята, за да изненада жертвите си — но стаята се оказа празна!

— Търсиш ли някого? — попита доволен глас.

Сабрина се обърна като ужилена и сърцето й се качи в гърлото. Зад един параван излезе човекът с белега. В двете си ръце стискаше пистолети и се бе прицелил право в главата й.

— Изглеждаш ми изненадан, Бони Чарли — проговори с подигравателна усмивка той. — Май информацията ти се е оказала погрешна. Някой от шпионите ти е сгрешил, като ти е казал, че днес тук ще има вечеря с приятели и игра на карти. В салона съм само аз — заключи с широка усмивка той. — И ти, разбира се.

Пръстите на Сабрина се сключиха около спусъка, ръката й трепереше едва забележимо. Очите й се устремиха очаквателно към прозореца, чиито завеси бяха спуснати.

— О, ако чакаш големия си приятел, трябва да те уведомя, че с него се случи малка беда — проговори небрежно дук Кемъри и очите му с цвят на старо шери заблестяха развеселено.

— Капан — прошепна едва чуто Сабрина и очите й потъмняха.

— Точно така, капан. Но първо искам да ти се представя. Един пленник трябва да познава похитителя си. Аз съм дук Кемъри. Можеш да ме наричаш Ваша светлост.

Сабрина имаше чувството, че се задушава. Но трябваше да запази разсъдъка си. Не биваше да изпада в паника. Събра цялата си смелост и успя да проговори с твърд глас:

— Вие очевидно не забелязвате, Ваша светлост, че моят пистолет също е прицелен в главата ви.

— Виждам — отговори спокойно дукът. — Но доколкото си спомням, ти ме заплаши с шпага. — Презрителният му поглед й нанесе смъртоносна обида. — Естествено тогава гърбът ти беше защитен от двама въоръжени великани. Впрочем, би ли ми казал дали онзи, когото прострелях, е още жив? Боя се, че нямах време да се прицеля добре и вероятно не съм го улучил.

При тази забележка Сабрина закипя от гняв. Ей сега щеше да изтрие тази подигравателна усмивка от лицето му!

— Не, Ваша светлост, улучихте го само в рамото — отговори с добре изиграно равнодушие тя. — Което ме навежда на мисълта, че не сте особено добър в стрелбата с пистолет, след като не улучихте една толкова голяма цел.

Дукът избухна в смях. Очевидно се забавляваше чудесно.

— Много си остроумен, Бони Чарли. Е, каква смърт предпочиташ? Изборът е твой. Бих могъл да те застрелям веднага, но предпочитам да си поиграя с теб още малко.

Пистолетът му изгърмя оглушително. Сабрина отскочи назад и дъхът й спря. Орловото перо от шапката падна на пода пред краката й. Лицето зад маската побледня, по челото й изби студена пот. Нямаше друг изход, освен да се подчини на заповедта и да пусне пистолета си на пода.

— Принуден съм да се съобразя с превъзходството ви, Ваша светлост — проговори тихо тя, макар че вътрешно изгаряше от ярост. Щом съдбата й беше отредила да умре от неговата ръка, не биваше да се противи. Но нямаше да си отиде от този свят, преди да му е нанесла поне една рана.

Люсиен се усмихна злобно, изрита пистолета надалеч и остави собствените си на перваза на камината.

— Не ми е приятно да се бия с човек, който очевидно е много по-слаб от мен — проговори пренебрежително той и извади шпагата си. — Правя го само защото ти така искаше. Никой не може да ми удари шамар, без да си получи заслуженото наказание. Макар че си дребничък, характерът ти е доста злобен и е време някой да те научи на добри маниери.

Сабрина извади шпагата си и предизвикателно вирна брадичка.

— Както вече казах, Ваша светлост, ще имам честта да украся и другата ви буза с подходящ белег.

Дукът зае позиция за бой. Панталонът от еленова кожа подчертаваше мускулестите му бедра, тънката батистена риза се опъваше върху могъщите рамене. Русата коса блестеше като злато под трепкащата светлина на свещите. Той изрита един стол настрана и поздрави противника с шпагата си.

— En garde, смъртнико! — проговори през смях той.

Сабрина отбягна умело първото нападение, ниският ръст се оказа добро предимство. Успя дори да нападне и върхът на сабята й мина на сантиметър от гърдите на дука. Той парира удара без усилия, нападна на своя ред и принуди противника да отстъпи. Стоманените острия се сблъскаха със звън. Сабрина обикаляше с танцови стъпки около едрия мъж.

Като забеляза, че постоянно принуждава противника си да се защитава, Сабрина се изпълни с нова надежда. Ала когато видя злобната усмивка на лицето му, тя разбра, че той си играе с нея, и в сърцето й се надигна луд гняв. Нападна устремно, изненаданият дук забрави прикритието си, Сабрина одраска незащитеното му рамо и пъргаво отскочи извън обсега му. Усмивката изчезна от лицето му и той я атакува брутално. Шпагата му сякаш вдигна вихрушка от стомана и Сабрина напразно се опитваше да отбива бесните удари. Очите й се премрежиха от страх. Белязаното лице и искрящите очи го превръщаха в демон. Тя усети първите признаци на изтощението, ръцете й натежаха като олово и трябваше да напрегне цялата сила на волята си, за да запази защитата си.

Изведнъж дукът заби острието на шпагата си в рамото на Сабрина. Тя изпищя от болка, изпусна оръжието си, политна напред и се залови за един стол. Падна на колене и пред очите й се разстла черна пелена. После физическата болка изчезна, остана само смъртен страх.

Дукът застана над падналия противник и се ухили подигравателно.

— Май не си много силен в това изкуство, а? — Той разряза на две карираното шалче и леко нарани кожата под него. На жакета изби червено петно и се смеси с кръвта от раненото рамо.

— Първо искам да видя разбойническото ти лице, Бони Чарли. Крайно време беше някой да демаскира страшния разбойник, нали? Пък и съм любопитен да видя кого ще отведа под бесилката — проговори с безмилостна усмивка Люсиен и с един удар разряза ръкавицата на разбойника, който беше посегнал към ножа в ботуша си. Драскотината веднага се обагри в кръв.

— Още ли искаш? — попита презрително той и светкавично издърпа маската от лицето на разбойника. — Я виж ти! Ама ти си бил едно красиво малко хлапе… — Той замлъкна като ударен.

Люсиен впи поглед в лицето на противника си и усмивката му угасна. Очите му обхождаха смаяно сърцевидното лице, грамадните, пълни със сълзи виолетови очи, малката, красиво извита уста, която леко трепереше, гладката бяла кожа.

— Господи! — извика изумено той, захвърли шпагата си и коленичи пред дребната фигурка.

Сабрина въздъхна и падна в безсъзнание.

Люсиен вдигна на ръце безчувственото тяло на момичето и се запъти към вратата. Когато я отвори, видя заклещената врата към крилото на слугите и лицето му помрачня. Ритна креслото и понесе момичето нагоре по стълбата.

В спалнята, проветрена и почистена за него, той положи внимателно Сабрина върху голямото легло. Застана над нея и огледа замислено красивото лице. После свали двувърхата шапка и я захвърли в ъгъла. Дръпна напудрената перука и изпод нея се разсипаха разкошни черни коси. Без да съзнава какво прави, дукът помилва един копринен кичур и се удиви на мекотата му. А челото беше толкова крехко, като на дете…

Той съблече предпазливо кадифения жакет и сърдито смръщи чело, когато огледа окървавеното рамо и драскотината, която беше направил при разрязването на шалчето. Извади ножа от кончова на ботуша и разряза батистената риза.

— Наистина е жена — прошепна той и пребледня. Малките гърди потрепериха под пръстите му, той попи кръвта с чиста носна кърпичка, после я притисна върху раната. Свали ботушите, зави припадналото момиче и изскочи от стаята. Щом слезе долу, заповяда на слугите да стоплят вода и да донесат превръзки. Мрачното му лице задуши в зародиш всеки любопитен въпрос.

— Къде е другият разбойник? — попита Люсиен.

— Затворихме го в мазето. Доколкото мога да си представя състоянието му, главата му бучи, а брадата му се е издула здравата — отговори самодоволно един слуга и се ухили при мисълта за изненаданото ръмжене на великана, когато го издебнаха отзад и му нанесоха силен удар, преди да е размахал огромните си юмруци. Въпреки това трябваше да го ударят здраво и по брадичката, за да падне в несвяст. Сандърс изгледа любопитно дука и се запита за кого ли са потрябвали превръзките.

— Мога ли да ви помогна с нещо, Ваша светлост? — попита той. — Приемам, че сте се справили с другия бандит.

Дукът се поколеба за миг, после отведе верния слуга настрана и заговори доверително:

— Боя се, че възникна малък проблем. Нашият разбойник се оказа жена.

Сандърс се опули изненадано и едва успя да задържи учудения си вик. Дукът му направи жест да мълчи.

— Не искам никой да узнае, разбираш ли? — заяви строго той. — Донеси превръзките веднага щом са готови. Аз съм горе при нашия гост.

Сандърс се втурна да изпълни поръчението, но мислите му следваха дука към спалнята.

Сабрина отвори очи и лицето й се разкриви от болка. Тялото й гореше. Рамото я болеше непоносимо, но тя въпреки това се опита да се изправи. Изохка, облегна се на възглавницата и се опита да си припомни какво се беше случило. Мъглата пред очите й се разсея и споменът се върна с ужасяваща яснота: белязаният джентълмен! Той се опита да я убие и почти успя! Тя изплака тихо и отново се опита да избяга, но й се зави свят.

Огледа страхливо стаята, за да види къде е врагът й, но не откри никого. Потръпна от студения въздух в стаята и наметна голите си рамене с копринената завивка.

Изведнъж осъзна какво означава това и едва не изпищя: личността, която й бе свалила маската и перуката и бе разголила раменете й, знаеше кой се крие под маската на Бони Чарли. Тя притисна с две ръце треперещите си слепоочия и се опита да помисли. Беше твърде объркана, за да разсъждава разумно. Трябваше да избяга, на всяка цена. Трябваше да се махне от мъжа с белега, който я беше заловил. Какво ли си е помислил, когато е открил, че се е дуелирал с жена?

Сабрина се уви по-плътно в завивката и изплака от болка, когато раздвижи ръката си. Трябваше да стисне здраво зъби, за да продължи. Усети как по ръката й се стича топла кръв и лепне между пръстите й. Все пак успя да направи няколко крачки до прозореца и притисна пламтящото си лице до хладното стъкло. Изтърка го със завесата и се взря напрегнато в мрака, но не откри нищо. Трябваше да положи нечовешки усилия, за да отвори прозореца. Хладният нощен въздух беше балсам за лицето й.

Жакетът й беше хвърлен в другия край на стаята. Трябваше да го вземе. В този миг вратата се отвори. Люсиен влезе и спря смаяно, като видя ранената си пленница наведена над падналия на пода жакет.

Тя се надигна и го погледна с очи, от които струеше болка и отчаяние. Той направи крачка към нея и когато видя как от ръката й по килима капе кръв, устата му се опъна в тънка линия.

— Искаш да се убиеш ли? — попита ядно той.

Сабрина не можеше да откъсне поглед от лицето му. Белегът на бузата му я омагьосваше. Вдигна един лепкав пръст, за да го докосне, без да съзнава колко трескав и стъклен е погледът й.

Дукът усети студения полъх от отворения прозорец и се изненада, но скоро му стана ясно какво означава това.

— Искала си да избягаш, нали? — Той се изсмя дрезгаво и смехът му отекна в ушите на Сабрина като погребална камбана. Тя политна и падна в протегнатите му ръце, демоничното му лице се разми пред очите й.

ГЛАВА ПЕТА

Мери изтри сълзите си с опакото на ръката, малката й копринена носна кърпичка беше цялата мокра. Къде беше Сабрина? В какъв капан я беше тласнала тя с дяволските си предчувствия? О, как проклинаше деня, когато й се яви второто лице! Само да не беше казала на Сабрина, че всичко ще свърши добре. Защо излъга доверието й? Как можа да се случи това? Защо не видя, че сестра й ще попадне в голяма беда? Вярно е, предвиди неприятности, но не повярва, че е нещо сериозно — и въпреки това Сабрина изчезна. Вече пет дни. Нито следа от нея и Уил Тейлър.

Мери отметна глава назад и се изсмя. Пресеклив, почти истеричен смях, който не я облекчи. Какво можеше да направи? Да отиде при властите и да им разкаже, че сестра й, лейди Сабрина Верик, която всъщност е скандално известният Бони Чарли, разбойникът, всял страх в сърцата на всички богаташи наоколо, е изчезнала? Че онази нощ е излязла на един от обичайните си набези със своя въоръжен съучастник и не се е върнала?

Господи, днес беше шестият ден! Мери впи нокти в дланите си. Трябваше да предприеме нещо. Не можеше да понася повече тази ужасяваща неизвестност. Дълбоко в себе си тя знаеше, че Сабрина не е мъртва — но това не я успокояваше.

Джон Тейлър претърси обстойно цялата околност и не откри нищо. Двамата сякаш бяха потънали в земята.

Мери отиде до прозореца и отчаяно се загледа към хълмовете и дърветата в далечината. Те бяха обгърнати от лека мъгла и в уплашените й очи изглеждаха призрачни. Колко пъти беше стояла до този прозорец и се беше взирала в нищото? Защо не виждаше сестра си? Всеки път едно и също, само един въпрос — къде е Сабрина?

— Един джентълмен желае да ви види, лейди Мери — проговори почтително застаналият на вратата иконом.

Мери стисна зъби, изтри сълзите си и се обърна.

— Кой е?

— Името му е полковник Терънс Флетчър, милейди.

— Въведете го, Симс — отговори с треперещ глас Мери.

Полковник ли? Какво можеше да иска от нея? Дали не беше заловил Сабрина?

Докато чакаше икономът да въведе непознатия, Мери мачкаше нервно копринената си кърпичка. Тя вдигна очи към влезлия и прикова хипнотизиран поглед в пронизващите му сиви очи. Строгото лице и военната стойка вдъхваха страх и, без да съзнава какво прави, тя отстъпи крачка назад пред тази застрашителна фигура. Ботушите му бяха излъскани до блясък, яркочервеният мундир беше отлично скроен. На кръста му висеше дълга шпага, а когато пристъпи към нея, шпорите издрънчаха предупредително.

— Полковник Флетчър — поздрави Мери с пресекващ глас.

— За мен е удоволствие, милейди. — Гласът му беше тих и прозвуча странно успокояващо за опънатите нерви на Мери. — Надявам се да ми простите, че се явявам неканен, но пристигнах от Лондон само преди няколко дни и се опитвам да опозная съседите си — обясни гостът.

— Моля, заповядайте, полковник — покани го Мери и в очите й блесна страх. — Какво ви води по нашите места?

— Наредено ми е да намеря разбойника Бони Чарли и да го предам на властите, за да получи заслуженото си наказание.

Мери избягна пронизващия поглед и обърна глава към цветята на масата.

— Разбирам.

Полковник Флетчър я наблюдаваше любопитно. Направи му впечатление как нервно стиска носната си кърпичка и си каза, че младата дама очевидно е много обезпокоена от нещо. Всъщност, това не го засягаше, освен ако той не беше казал нещо, което я бе уплашило. Не, тя беше нервна още когато го въведоха.

— Надявам се, че онова, което ви казах, не ви плаши? Фактът, че живеете тук сама с по-малките си сестра и брат, само с една леля като компаньонка, ме накара да ви посетя и да се представя. Лорд Малтън, с когото говорих преди малко, ми разказа за вас и трябва да призная, че съм загрижен за семейството ви. Онзи разбойник може да се изкуши от лесната плячка. Вие сте лишени от мъжка защита, а това предизвиква опасността. Смятам да разположа няколко войници около имота ви, за да осигуря безопасността ви. Разбира се, ако сте съгласна.

— О, моля ви, не го правете! — извика стреснато Мери. — Само ще се вдигне ненужен шум и ще изплашите до смърт бедната ми леля. Не искам постоянно да ми напомнят за опасността, в която живеем. — Мери се овладя бързо, успя дори да се усмихне и погледна заинтересования полковник право в очите. — Наистина не мога да допусна това. Не мисля, че ни заплашва опасност. Като знам, че се намирате наблизо, ще съм още по-спокойна. Лорд Малтън вероятно е преувеличил малко в описанията си. Все пак, досега не са ни нападнали, нали? Това доказва, че можем да спим спокойно. Освен това не сме много богати.

Мери погледна отново настрана и безмълвно се помоли полковникът да не настоява повече. Ако разположеше войници около къщата, Сабрина щеше да падне право в ръцете им.

Без да издава мислите си, Терънс Флетчър отговори с усмивка:

— Разбира се, ще се съобразя с желанието ви. Знайте, че удвоих патрулите и съм уверен, че скоро ще заловя разбойника. Но ми позволете да се съмнявам, че сте в безопасност, а фактът, че още не сте били ограбени, не означава нищо. — Заслужаваше си да помисли по-сериозно над този факт. Защо ли семейство Верик още не беше станало жертва на този разбойник? Но пък младата дама твърдеше, че не са особено богати…

Той погледна домакинята си и с готовност прие поканата й за чай. Тази необикновена млада жена го омагьосваше, искаше му се да остане още малко в компанията й. В тази първа среща имаше нещо загадъчно. Повечето жени ценяха и търсеха компанията му, но той никога не си позволяваше по-продължителни връзки. За първи път виждаше млада жена да трепери от страх при влизането му като лейди Мери. И с каква неохота му бе протегнала ръка…

Той я изчака да налее чай от сребърната кана и разбра, че се е овладяла. Стройните й ръце бяха съвсем спокойни.

Червената коса грееше под дантеленото боне, лицето й беше прекрасно оформено, по нослето блещукаха златни лунички. Но онова, което го възхити, бяха очите: светлосиви и прозрачни като кристал.

Мери му подаде чашата и го погледна въпросително.

— Прощавайте, че ви разглеждах така — извини се полковникът, — но очите ви са наистина необикновени.

Мери се изчерви и отпи глътка чай. Гъстите мигли се спуснаха над очите и скриха мислите й.

— Неловко ли ви е? Не исках да стане така. Мислех, че ви правя комплимент — продължи полковникът и очите му блеснаха предизвикателно. Тази жена беше плаха като сърна и бягаше от него. Той се усмихна и се надигна.

— Трябва да се сбогувам, лейди Мери — рече тихо той и Мери го погледна смаяно. Беше я нарекъл на малко име. — За мен беше удоволствие да се запозная с вас. Съжалявам, че нямах възможност да видя и останалите членове на семейството ви.

Мери реагира бурно, очевидно облекчена:

— О, леля Маргарет почти не слиза долу, а брат ми Ричард има уроци. Сестра ми Сабрина… — Изведнъж Мери започна да заеква. — Тя… тя не се чувства добре. Настинала е.

— Съжалявам да чуя това. Надявам се, че скоро ще оздравее — отговори съчувствено полковник Флетчър. Погледна замислено Мери, усети тревогата й. — Ще ви държа в течение на усилията си, лейди Мери. Не искам да се тревожите без нужда. Желая ви приятен следобед.

Мери се отпусна изтощено на дивана. Нещо в този мъж я безпокоеше. Той изглеждаше смел и сигурно вървеше решително към веднъж набелязаната цел. Този полковник я плашеше. Само ако Сабрина беше тук — тя щеше да знае какво трябва да се направи и как да се отнасят към този опасен човек. Сабрина винаги знаеше как да се държи. Какво не бих дала Сабрина да е тук и да я слушам как се заяжда с него, каза си с неволна усмивка Мери.

Сабрина отвори очи и се прозя сънено. Понечи да се протегне, но рамото й беше стегнато в дебела превръзка. Тя смръщи чело и любопитно опипа превръзката. После се погледна. Носеше тънка бяла риза. Ръкавите бяха много дълга и трябваше да навие дантелените маншети. Тя се надигна и седна без усилие в голямото легло. Стаята беше осветена от буен огън. Навън плющеше дъжд. Сабрина се чувстваше слаба, но бодра, парещата горещина в тялото й беше изчезнала. Тя вдигна ръка към челото си и облекчено установи, че е хладно и сухо.

— Както виждам, възвръщаш се към живота — проговори дълбок глас от другия край на стаята. Сабрина вдигна изненадано глава и видя как една едра фигура се надига от креслото в сянката.

Пулсът й се ускори. Белязаният джентълмен пристъпи към леглото й и я огледа с пренебрежение. Тя се уви в ризата и вдигна одеялото до брадичката си.

Мъжът се ухили и проговори сухо:

— Тази внезапна свенливост идва ненавреме, скъпа, защото аз се грижех за теб, докато беше болна и… — Той разпери ръце и я остави сама да си направи заключенията.

Безпомощна, Сабрина го гледаше и не съзнаваше колко е красива в този вид, облечена в една от ризите му, с разпиляна по раменете черна коса и блестящи виолетови очи на зачервеното от срам лице.

Дукът придърпа един стол към леглото, възседна го наопаки и се загледа в белите ръце, които смутено подръпваха дантелените маншети.

— Така, мисля, че дойде времето да разменим няколко сериозни думи, но първо бих желал да се представя. Казвам се Люсиен Доминик, дук Кемъри. Вероятно си забравила името ми.

Сабрина го изгледа дръзко.

— Разбира се, че не, Ваша светлост — отвърна хладно тя. — Как бих могла да го забравя?

— Много добре. А ти как се казваш? О! — продължи той, преди Сабрина да е успяла да отговори. — Не искам да чуя професионалния ти псевдоним, нали знаеш? — Гласът му прозвуча предупредително. — Не мога да си представя, че почтените ти родители са те кръстили Бони Чарли.

Сабрина отмести поглед и упорито стисна устни. Когато една силна ръка улови брадичката й и я повдигна, тя се разтрепери като лист. Но отговори на погледа му, без да мигне.

— Защо си правите толкова труд, Ваша светлост? — попита хапливо тя. — И без това ще ме обесят, нали? Войниците сигурно вече са на път.

Дукът се усмихна заплашително.

— Какви войници?

Сабрина вдигна ръка, за да го блъсне, но той я стисна с другата си ръка и я задържа.

— Каква малка ръка, а как умее да удря — промърмори той, отметна глава назад и се изсмя. — Само като си представя, че си държала в страх цялата околност, ти, едно младо, нежно момиче. — Той продължи да се смее и цялото му тяло се разтресе.

Когато най-после престана, погледна изпитателно Сабрина и попита рязко:

— Коя си ти? Откъде идваш? — Огледа фините лиши на лицето й и продължи глухо: — Онзи великан съпруг ли ти е?

— Разбира се, че не — изтърси Сабрина, без да помисли.

Дукът се усмихна облекчено.

— Така си и мислех, но не бях сигурен. Не съм виждал много съпрузи, които с готовност се оставят да ги командват жените им, а е очевидно, че ти си водач на бандата скитници.

— Мъртъв ли е той? — попита задавено Сабрина.

— Какво? Разбира се, че не. Един или два дни го боля глава. Седи си на сигурно място в мазето.

Сабрина въздъхна облекчено. Ако с Уил се беше случило нещо…

— Още не си отговорила на въпроса ми — продължи грубо дукът. — Коя си ти?

— Само едно бедно селско момиче, което се опитва да оцелее, Ваша светлост — отговори скромно Сабрина.

— Едно забогатяло селско момиче, което дълго време водеше властите за носа — поправи я сърдито дукът. Отново си спомни как малката го беше направила на глупак и гневът му се усили. Да предизвика жена на дуел, това беше отвратително. Ами ако я беше убил? А тя си седеше самодоволно пред него и очевидно не изпитваше ни най-малко разкаяние за стореното. Той беше в притеснено положение и тя го съзнаваше. Тя не беше обикновен разбойник — и произхождаше от добър дом. Това доказваха черпете на лицето й — освен ако не беше незаконна дъщеря на някой провинциален благородник. Беше образована и умееше да се държи. Езикът й издаваше култура. Тази жена беше истинска загадка — и го възбуждаше. Беше толкова спокойна, толкова дръзка. Трябваше да й даде урок.

— Ти си крадец, лъжец и… — Той спря и я измери с презрителен поглед от глава до пети. — … и кой знае още какво.

Сабрина пламна от гняв.

— Не съм крадец! Или поне не обикновен — защити се ядно тя. — Не вземам повече от онова, което ми е необходимо, освен това половината от плячката отива за нуждаещите се. Вие ме обиждате с подобни твърдения — заключи високомерно тя.

Дукът се усмихна цинично.

— Ти си добра артистка, но разкаяните ти извинения няма да променят присъдата. Много скоро въжето на палача ще се затегне около стройната ти шийка. — Гласът му беше тих, топлата му ръка обхвана шията й, пръстите се заровиха в меките коси на тила. — Ще бъде жалко една толкова красива жена да се гърчи на бесилката. Ще се задушиш, очите ти ще изскочат от орбитите, кръвта ще забучи в главата ти, а малките ти крака ще се залюлеят във въздуха и бялата ти кожа ще стане цялата на виолетови петна. Гледката няма да е много красива. — Ръката му се стегна здраво около шията на Сабрина. Пулсът й биеше като луд под палеца му, а когато го притисна, кръвта наистина зашумя в главата й, тя сграбчи ръката му, обзета от паника, и се опита да се освободи.

После вдигна глава и се взря в потъмнелите му от гняв очи. Изведнъж Люсиен я пусна и й обърна гръб. Сабрина пое дълбоко въздух, щастлива, че отново може да диша свободно. Стаята скоро престана да се върти пред очите й.

Устата на дука се изкриви в жестока усмивка.

— Това беше грубичко, нали? Май се уплаши? — Смехът му беше безсърдечен. — Ти никога няма да признаеш, че те е било страх, нали, Бони Чарли? Непоколебима до края, нали? Ще видим — заключи тайнствено той.

Сабрина се опита да овладее треперенето си и изфуча:

— Никога няма да падна в краката ви и да моля за милост! Сигурно си въобразявате, че можете да ми заповядвате, но се лъжете! Вие сте един подъл Юда, Ваша светлост, но с мен няма да се справите!

Сабрина вирна решително брадичка и прекрасните виолетови очи засвяткаха злобно. Побесняла от гняв, тя забрави всяка предпазливост и продължи да го подиграва:

— Наистина ли искате приятелите ви да узнаят, че смелият дук Кемъри се е дуелирал с жена? Че едва не я е убил? Нима не разбирате как ще се засрамят, като узнаят, че кръвожадният Бони Чарли, който ги тероризира вече две години, е бил само една жена? Не, мисля, че никой няма да ви бъде благодарен, Ваша светлост. Напарфюмираните ви приятелчета никога вече няма да могат да се явят пред обществото с гордо вдигнати глави — заяви през смях Сабрина, която се смяташе господарка на положението. После гордо отговори на високомерния поглед на дука. — Вие сте притиснат до стената. Самоуважението ви е поставено на карта, а честта и името са всичко за един мъж, не е ли така? Не, не вярвам, че ще предадете Бони Чарли на властите.

Люсиен се ухили мрачно.

— Защитата ти е много убедителна. Но кой е казал, че възнамерявам да предам на властите някакъв си уличен разбойник? — Като видя стъписването на Сабрина, той се изсмя злобно. — Какво ми струва да им кажа, че някакво момиче е проникнало в къщата ми, за да краде? А с нея и един едър младеж. О, както виждам, ти забрави големия си приятел — продължи той. — Да, той без съмнение ще бъде обесен, а ако съдиите са милостиви, ще полежите малко в затвора, а после ще ви изпратят на заточение. Не е много приятно, мога да те уверя. Ти си тази, която е в трудно положение и трябва да се страхува, малката ми. Или те е страх, или си истинска глупачка, в което не съм склонен да повярвам.

При тези заплашителни думи лицето на Сабрина побледня, очите й потъмняха, устната й затрепери.

Дукът изглеждаше доволен от въздействието на думите си. Той й обърна гръб и докато вървеше към вратата, заключи пренебрежително:

— Помисли си добре и когато се вразумиш и пожелаеш да ми дадеш сведенията, от които се нуждая, ще поговорим пак.

Сабрина стисна юмруци в безсилен гняв. Замъгленото й съзнание трудно възприемаше думите му. Отпусна се в меките възглавници и издърпа завивката до брадичката си. Една гореща сълза бавно потече по бузата й.

Какво да прави сега? Откакто лежеше тук, не беше способна да разсъждава разумно. В миналото всичко вървеше според желанието и. Никога не беше срещала мъж като този. Безскрупулен, отмъстителен, подъл — и интелигентен. Как бе допуснала да падне в ръцете му?

Сабрина изхълца и като малко дете изтри сълзите си с опакото на ръката. Изведнъж се сети нещо и уплашено скочи.

Мери. Какво ли, за Бога, мислеше сега сестра й? Колко ли дни бе лежала в безсъзнание в тази проклета къща? Бедната Мери сигурно я мислеше за мъртва. Джон сигурно се беше втурнал да претърсва околността, но нямаше да открие нищо. Двамата с Уил се бяха отдалечили от обичайните места, в които правеха набезите си, и никой не знаеше къде са отишли. Джон нямаше да ги намери. А дори и да ги откриеше, не можеше да предприеме нищо, за да ги освободи. Само щеше да се изложи на опасност. Тази къща беше като крепост, а дукът не беше мъж, който лесно се оставя да го измамят. Тя, само тя трябваше да намери начин да избягат. Но как?

Сабрина потърка замислено тила си и това движение й напомни милувката на една друга ръка. Хитра усмивка огря лицето й. Споменът й вдъхна надежда.

Дукът я беше погледнат като жена — като много красива жена. Тя бе усетила това инстинктивно. Имаше нещо в начина, по който ръката му се уви около талията й, а когато я притисна до гърдите си и заплаши, че ще я удуши… Начинът, по който я докосваше, нямаше нищо общо с бруталните му думи. Опита се да я заплаши, но не успя да овладее несъзнателната нежност в ръката, която притискаше талията й.

Очите също го издаваха. Те бяха меки, от време на време в дълбините им проблясваше съчувствие, а това беше сигурно доказателство, че не е гневен. Сабрина беше виждала очите на много мъже, реакцията им, когато оглеждаха лицето и тялото й, но беше изпитвала само презрение. Никога не й беше хрумвало да вдъхне надежди на някой мъж, но сега? Сега можеше да си поиграе.

Решена на всичко, Сабрина се изправи в леглото. Трябваше да омагьоса похитителя си. Трябваше да го накара да падне на колене пред нея и когато стане мек като памук в ръцете й, когато главата му се замае от медените й слова, тя щеше да избяга. Щеше да освободи Уил и двамата заедно щяха да се измъкнат от този затвор, а болният от любов дук щеше да си остане с празни ръце.

Сабрина скочи от леглото и веднага й се зави свят. Макар че коленете й се огъваха, тя успя да се добере до порцелановия леген, оставен на нощната масичка. Нави ръкавите на ризата, наля студена вода от каната и изми лицето си. Подсуши се с голямата хавлия, среса грижливо косата си и я пусна на меки вълни покрай лицето. Огледа се в огледалото и недоволно смръщи чело. От обичайната й свежест и жизненост нямаше и следа. Треската я беше изтощила. Трябваше й баня. Щеше да измие косата си и да поиска чисто бельо. Опита се да раздвижи рамото си. То беше сковано и най-малкото напрежение предизвикваше силна болка, но тя не издаде нито звук. Е, поне се бяха погрижили добре за нея, докато беше болна. Този подлец едва дочака пленницата му да се оправи, за да свали копринените ръкавици.

Мисълта за онова, което й предстоеше, я плашеше. Тя погледна драскотината на дланта си и като си припомни как я е получила, потръпна от страх. Опасността беше реална и в този момент плановете и изглеждаха неосъществими. Тази драскотина беше незначителна раничка в сравнение с онова, което можеше да я сполети, ако решеше да осъществи рискования си план. Но какво друго можеше да направи? Трябваше да избяга, да спаси Уил. Трябваше да се махне оттук, преди дукът да е открил коя е тя всъщност. На всяка цена трябваше да запази тайната си. Освен това можеше да сложи край на играта, преди да е станало много късно. Трябваше да изиграе ролята на прелъстителката, да измами дука й да го нападне тогава, когато най-малко очакваше.

Дукът прокара върха на шпагата си по бузата на великана.

— Бъди добро момче и ми разкажи какво си вършил досега. Аз съм много по-кротък от слугите си. Знаеш, че някои от тях са още с подути бради и горят от желание да ти отмъстят, приятелю. — В гласа му звучеше искрена загриженост.

Уил отговори мрачно на погледа му. Едното му око беше насинено, устата подута. Но не каза нито дума.

Люсиен вдигна рамене.

— Е, надявам се, че скоро ще заговориш. Опитвам се само да облекча положението ти. — Той спря за миг и прибави заплашително: — На малката ти приятелка също няма да й бъде леко. Жалко е, нали, защото момичето е красиво.

Уил се замята като подивял под въжетата, които го привързваха към стола.

— Ако я докоснете, ще ви нарежа на хиляди парченца! — изфуча вбесено той.

— Я виж ти — подигра се дукът. — Този момък можел да говори. Май те улучих в чувствителното място. — Той направи няколко крачки към вратата, обърна се рязко и попита с остър глас: — Коя е тя?

Но великанът остана ням. В сините му очи пламтеше безсилна ярост.

— Все някога ще го открия и тогава… тогава ще бъде твърде късно да молите за милост.

— Нищо няма да откриете — промърмори Уил и спокойно посрещна изненадания поглед на дука. — Иначе щяхте отдавна да сте го направили. Войниците щяха да са тук, за да отведат и мен, и Чарли. Къде са червените сюртуци, милорд? Само блъфирате.

Дукът се усмихна разколебан.

— Лъжеш се, приятелю. Нямам причини да щадя нито теб, нито твърдоглавата ти приятелка — заяви хладно той. — Тя трябва да си плати дълговете, драги мой, и то с лихвите, и ако това означава, че смятам да се позабавлявам малко с вас, преди да ви убия, мисля, че имам право да го сторя. Кой ще ме обвини, че съм убил двама подли крадци, дръзнали да се промъкнат в къщата ми?

Лицето на Уил почервеня от гняв. Гърлото му се свиваше от страх за Сабрина.

— Какво направихте с Чарли? — попита задавено той и отново задърпа оковите си. — Ако сте й причинили зло…

— Тя е жива и здрава, поне за момента, но кой знае какво е приготвила съдбата на хора с толкова опасен занаят като вашия. Всичко може да й се случи. И ще бъде жалко, след като ти очевидно харесваш малката мръсница — засмя се надменно дукът. — Тя е истинска красавица, макар че е малко дива и необуздана. Сигурно храниш доста топли чувства към нея, а? Хм, може би ще бъде интересно да се сближа малко повече с нея — промърмори като на себе си той.

Уил побесня от гняв. Ала всичките му опити да разкъса здравите въжета бяха напразни.

— Тя не е такава! Тя е невинна и ако я докоснете с проклетите си ръце, аз ще ви изтръгна сърцето и ще го хвърля на гарваните! — изсъска предупредително великанът. Решителният му поглед подсказваше, че ще изпълни заканата си.

— Я виж ти — промърмори дукът и направи опит да се усмихне. Запъти се към тежката дървена врата, но се обърна още веднъж и заговори тихо и настойчиво: — Ще те оставя да поразмислиш малко над думите ми. Ако решиш да нарушиш мълчанието си, повикай някой от слугите. Пред вратата ти има постове. И не се бави много, приятелче. Аз не съм търпелив човек. — С тези думи Люсиен излезе и предостави великана на мрачните му мисли.

Щом се прибра в стаята си, дукът си наля чаша бренди и се загледа навън в мрачния следобед. Не беше имал намерение да остава толкова дълго тук. Но откъде можеше да знае, че ще се случат толкова невероятни неща?

Жена! Кой би помислил, че страшният разбойник в действителност е младо момиче? Невероятно. Като си помислеше как за малко не я уби, го обземаше луд гняв. Да убие жена — никога не бе помислял, че може да стигне дотам. Но защо се чувстваше виновен? Откъде можеше да знае, че под маската на Бони Чарли се крие жена? Тя нямаше право да се държи така. Люсиен поклати объркано глава. Точно там беше проблемът — тя не беше обикновена жена. Изглеждаше и говореше като дама от добро семейство. Но дори да беше обикновено момиче, нима можеше да я предаде на властите? Това означаваше да я изпрати на сигурна смърт! Нима трябваше да натовари съвестта си с тази вина? Не, разбира се. Но не можеше и да я остави да си отиде просто така. Какво обаче можеше да предприеме?

Единственото, което искаше, бе да узнае името й, за да събере сведения за нея и за великана в мазето, а после да я заплаши, че ще я изобличи, ако отново тръгне да граби почтените хора. Да, точно така трябваше да постъпи. Но как да изтръгне ценните сведения от тази твърдоглава хлапачка?

Да я заплаши пак? Все още усещаше меката й шия под ръцете си. Тя трепереше от страх, но мълчеше, а заплахите не можеха да траят вечно. Пък и не му беше по вкуса да шантажира жени. Предпочиташе по-изискани методи.

Пред очите му отново изникна малкото сърцевидно лице с прекрасни виолетови очи, млечнобяла кожа и чувствени устни. Трябваше да признае, че е попаднал на изключителна красавица.

Тук имаше нещо необикновено. Можеше да се закълне, че никога преди не я е виждал, но нещо в лицето й му беше близко познато. Сигурно я беше срещал някога, макар че не знаеше кога и къде. Можеше да заяви на всеки от двамата, че ще убие другия… Не, имаше и друг, доста по-приятен начин да стигне до целта. Люсиен се усмихна самоуверено. Жена, която води двойствен живот, не може да е толкова невинна и свенлива, колкото твърдеше онзи великан. Особено когато е замайващо красива. Мъжете сигурно я преследваха с ухажванията си. Жени като нея винаги знаят какво иска от тях един мъж и пленницата му сигурно щеше да приеме с готовност възможността да се откупи от трудното положение, в което беше изпаднала. Може би досега беше твърде гневна и уплашена, за да проумее това, но много скоро щеше да се опита да го прелъсти. Само че прелъстителят щеше да бъде той, не тя. Щеше да изтръгне истината от меката й уста, без тя да го забележи и преди да е успяла да се възпротиви. Той щеше да съумее да се справи с това малко дяволче и щеше да го подчини на волята си.

При спомена за меката й шийка, която тръпнеше под ръцете му, Люсиен се усмихна със злобно нетърпение. Имаше право да се поразсее малко, преди да потегли обратно за Лондон.

Сабрина седеше пред пращящия огън. Прясно измитата й коса съхнеше бързо и се будеше за нов живот под равномерните удари на четката. По черните вълни, които падаха до хълбоците, играеха тайнствени отблясъци. Сабрина се протегна сладостно и косите й се разпиляха по облегалката на стола.

Вратата се отвори. Подчинявайки се на инстинкта си, Сабрина щеше да се свие на кълбо, но си припомни отчаяния си план и се принуди да диша спокойно и равномерно и да продължи да четка косата си. Съзнаваше, че огънят в камината ясно очертава тялото й под тънката нощна риза.

Люсиен спря на прага, изненадан от сцената, но само след минута успя да се овладее. Погледът му поглъщаше красотата на жената пред камината, но лицето му не издаваше нищо. Само едно мускулче играеше под белега на бузата му. Тънката батистена риза разкриваше красиво заоблени бедра и дълга, стройни крака, високи гърди над тънката талия, която без затруднения можеше да обхване в ръцете си. Под ризата се подаваха съвършено оформени сгъната. Ако не бе видял усмивката и обещаващия поглед, можеше да се закълне, че тя изпитва страх.

Той остави таблата с чашите и бутилката на масата и се запъти към камината. Пламъчетата затанцуваха по лицето му. Протегна ръка, улови един кичур и пръстите му уж неволно докоснаха гърдите на Сабрина. Нави дългия кичур на пръста си и остана смаян от копринената му мекота. Тази коса сякаш беше жива под докосването му. Той сведе поглед към лицето й, впи очи в нейните и леко я издърпа за косата към себе си.

Очите на Сабрина се разшириха от страх. Нямаше как, трябваше да пристъпи към него. Малките й боси крака застанаха между големите му блестящи ботуши, той уви ръка около кръста й и я притегли към себе си, притисна я силно към гърдите и мускулестите си бедра. Ръката му се плъзна към лявата й гръд и сърцето й заби като лудо.

Люсиен сведе глава и потърси меките й устни. Свежият аромат на жасмин, който струеше от тялото и косата й, замая главата му. Не беше очаквал, че ще реагира така бурно на близостта й, на първата целувка. Ръцете му затрепериха.

Сабрина обви ръце около врата му и привлече главата му по-близо до устните си. Тялото й несъзнателно се устреми към неговото. Твърдата му уста запали пламък в гърдите й. Това беше първата й целувка. Никога дотогава не беше опитвала вкуса на мъжките устни.

Устата му милваше устните й, дразнеше ги, примамваше ги да се отворят. Дъхът му беше горещ, бузите му пламтяха. Леките целувки по очите и страните й, беглите милувки на езика му, нежните захапвания на зъбите я подлудяваха.

Търсещите му устни отново се върнаха към устата й и я завладяха цялата. Този път целувката беше дълга и страстна и Сабрина спря да диша. Мъжките ръце се плъзгаха по гърба й, притискаха задничето й към твърдите му бедра.

Сабрина не можеше да откъсне устните си от неговите. Люсиен я вдигна на ръце, отнесе я до голямото легло и внимателно я положи върху пухеника. И той бе разтърсен от страст след тази първа истинска целувка. Ръцете му разтвориха ризата и разкриха пред жадния му поглед меката закръгленост на гърдите й. Устните му се спуснаха към шията и раменете й, после нежно и внимателно се плъзнаха към потръпващото зърно на лявата гърда. Без да съзнава какво прави, Сабрина помилва с връхчетата на пръстите си гъстата му златна коса, после нежно притисна силния му тил.

Люсиен се надигна, открадна си една целувка от полуотворената й уста и потъмнелите му от страст очи отново се впиха в набъбналите й гърди. Сабрина се изчерви и побърза да се покрие. Очите й светеха и в този момент тя не знаеше кое я вълнува по-силно — страстта или страхът от непознатото.

Двамата се погледнаха в очите, после Люсиен се наведе и свали тежките си ботуши. Ризата, отворена от Сабрина, разкриваше овлажнените от пот златисти кичурчета на гърдите му. Сабрина протегна ръка и внимателно помилва назъбения белег на бузата му. Мъжът се отдръпна и я погледна смаяно.

— Как го получихте? — попита сподавено тя.

— Не успях да се отдръпна достатъчно бързо — отговори с усмивка дукът, но гласът му прозвуча мрачно. Той взе ръката й, целуна меката длан, после неочаквано заби зъбите си в показалеца й. Сабрина извика изненадано. — Веднъж ме заплаши, че ще обезобразиш и другата ми буза, ако добре си спомням.

Сабрина се усмихна дяволито, надигна се срещу него и потърка гърдите му със своите. После плъзна устни по белега, наслади се на твърдостта му. Люсиен обърна глава и когато устните им се срещнаха, езикът му се втурна в меката дълбина на устата й. Той я натисна във възглавницата, покри тялото й със своето. Имаше чувството, че ще я смачка, но когато Сабрина отново обви ръце около врата му, се успокои и отговори на целувките й като опитен любовник. Изпитваше невероятно удоволствие да я учи как да реагира и да задоволява страстта му.

Сабрина се чувстваше отлично под тежкото му тяло. Устните и ръцете му изпращаха сладостни тръпки по вените пия правеха слаба и покорна. Беше готова да се остави на тази мощна вълна. Когато ръцете му се сключиха около задничето й, хълбоците й се задвижиха инстинктивно, краката й се надигнаха и се увиха около неговите. Потта му навлажни тялото й. Пламнал от страст, мъжът над нея дишаше на пресекулки, тялото му пламтеше като огън.

Изведнъж Люсиен престана да бъде нежният любовник от преди секунда и Сабрина изтръпна от страх и отвращение. Тя откъсна устата си от неговата, отблъсна го, сви се на кълбо. Погледите им се срещнаха и тя видя как изненадата в тъмните очи се замени с гняв. Белегът му запулсира, ноздрите над изпотената горна устна затрепериха.

Сабрина опря ръце в гърдите му, за да го задържи далеч от себе си. Силите й бяха на изчерпване. Раненото рамо я болеше непоносимо. Беше победена.

— Оставете ме! Престанете, моля ви! Не мога! Не мога! — изплака объркано тя.

Люсиен присви очи, устата му се опъна в тънка линия. Той я пусна и седна на края на леглото. Сабрина се претърколи встрани и скри лице в ръцете си. Тялото й се разтърси от хълцания. Люсиен я гледаше гневен и смутен едновременно. Не можеше да види сълзите под буйната черна коса, но знаеше, че са истински.

След малко мъжът поклати глава и стана от леглото. Облече ризата, която бе захвърлил на пода, вдигна ботушите и панталона си. Хвърли още един поглед към крехката фигурка под завивката и с мрачно лице се запъти към вратата. За първи път в живота си изпитваше несигурност. Нищо не стана така, както беше планирал. Мислеше си, че ще омагьоса малката мръсница със сладки думи, а тя просто го чакаше с прелъстителната си усмивка, подканваща, с меки, жадни устни. Той забрави плана си да замае главата й и да изтръгне тайните й, потъна цял в тънките й ръце и твърдите малки гърди, притиснати до неговите. По дяволите, как можа да го допусне? Нали беше абсолютно сигурен, че е господар на положението. А сега се оказа, че не той е прелъстил нея, а точно обратното.

По едно време Сабрина се огледа предпазливо и видя, че стаята е празна. Люсиен беше излязъл. Тя изтри сълзите си с ръкава на нощницата. Страхът й постепенно отслабна и отстъпи място на някакво упоение. Пое дълбоко въздух и притисна с треперещи ръце слепоочията си.

Какво ставаше с нея? Как можа да забрави целия свят, когато Люсиен я притисна до себе си и започна да изследва тялото й с ръце и устни? Сабрина захапа с такава сила долната си устна, че я разкървави. Планът й беше отличен. Трябваше да прелъсти Люсиен и това беше толкова лесно, толкова естествено. Но бурната му реакция я завари неподготвена. Никога преди това не беше играла ролята на изкусителката, затова действаше слепешката. Но се оказа, че изобщо не е господарка на положението. Главата й беше абсолютно празна, някакъв вакуум, в който плуваше единствено образът му. Никога не беше помисляла, че между мъжа и жената могат да пламнат такива необуздани чувства.

Сабрина присви очи и здраво стисна с ръце главата си. Само да можеше да забрави случилото се! Сега всичко беше различно. В тялото й се бяха събудили нови чувства и тя не знаеше как да ги овладее.

Беше й студено и тя хвърли объркан поглед към догарящия огън. Бутилката с бренди беше останала на масата. Сабрина я грабна зарадвано, наля си половин чаша и я изпи на един дъх. Огнената течност предизвика сълзи в очите й, тя се закашля, но скоро по тялото й се разля приятна топлина. Зави се с одеялото и скоро заспа. Ала сънят й беше неспокоен, измъчваха я кошмари.

Лицето на дядо й беше студено и безжизнено под ръцете й, а след малко се превърна в каменна маска. Тъжните тонове на гайдата я викаха да се върне, но тя тичаше и тичаше, за да избяга от смъртта. Обкръжиха я войници. Накъдето и да се обърнеше, червените мундири бяха там и протягаха ръце към нея. Не можеше да диша. Краката й се залюляха във въздуха, тя усети как студена примка се стяга около гърлото й. Всички стояха и я гледаха — Мери, Ричард, леля Маргарет, която бродираше на гоблена си бесилка. Защо не й помагаха? Сабрина протегна ръце, но те се извърнаха.

— Не! Върнете се! Не съм мъртва, жива съм, не ме оставяйте тук! Моля ви, не си отивайте! — изплака тя.

Никой не чу виковете й. Близките й я оставиха сама с войниците и палача. Отидоха си, обърнаха й гръб. Сабрина изпищя и шумът отекна оглушително в студеното мълчание на спалнята.

Две ръце я сграбчиха и я разтърсиха, но тя се отбраняваше отчаяно. Не биваше да им позволи да се докоснат до врата й.

— Моля ви, не ме обесвайте! Не! Моля ви, умолявам ви!

— Да се обеси! Да се обеси! — крещеше възбудено множеството.

— Няма нищо, всичко е наред. Ти сънуваш, отвори очи, чуваш ли!

Сабрина се вслуша в нареждането. Очите й бяха пълни с ужас.

Мекият мъжки глас постепенно я върна в реалния свят.

Люсиен седеше на края на леглото, студеното му лице издаваше загриженост. Той стискаше здраво раменете й, забравил за раната, но Сабрина не усещаше болка, само утехата, която се излъчваше от силните му пръсти. Надменното мъжко лице изведнъж й се стори невероятно скъпо и близко. Тя вдигна ръце, сключи ги около врата му и се притисна до коравото му тяло.

Люсиен се втрещи от изненада.

— Моля ви, не ме напускайте — зашепна до бузата му Сабрина. — Не мога да остана сама. Знам, че те още ме чакат отвън. Ако ме заловят, ще ме обесят. — Тя вдигна обляното си в сълзи лице към неговото, после безсилно се отпусна в ръцете му.

Люсиен не знаеше какво да каже. Никой никога не го беше молил за помощ и утеха. Дори не беше сигурен, че е способен на това. Очите на Сабрина бяха впити в неговите, лицето й изразяваше невинното очакване на дете. Той я обгърна с ръце и я сложи в средата на леглото. Тя се вкопчи отчаяно във врата му, после с доволна въздишка се отпусна до него. Люсиен я зави грижливо, обгърна я с топлото си тяло. Осветена единствено от трепкащото пламъче на донесената от него свещ, стаята беше странно успокояваща.

Люсиен усети как вцепененото и тяло бавно се отпусна и как тя се сгуши още по-плътно в него. Разбра, че това крехко същество има отчаяна нужда от него и бе обзет от неизпитвана досега топлота. Зашепна утешителни думи в ухото й, приглади нежно разрешените къдрици, наслади се на копринената им мекота. Тялото на Сабрина се затопли и тя въздъхна доволно, но нито за миг не се откъсна от него, сякаш се страхуваше, че ако го освободи от прегръдката си, той може да изчезне.

Никога досега не се беше чувствала толкова сигурна. Изведнъж непробиваемата защитна стена, която бе издигнала около себе си, беше рухнала и тя се бе оказала сам-сама в света, изоставена и нещастна. Изведнъж разбра, че не иска да избяга от здравата прегръдка на мъжа до себе си. С него се чувстваше защитена от всички опасности. Докато Люсиен беше до нея, никой не можеше да й стори зло. Най-после проумя, че отдавна е копняла някой да я прегърне и утеши. Баща й не я обичаше, а дядо й никога не даваше израз на чувствата си. Сега обаче до нея беше човек, който я бранеше, който я утешаваше и закриляше. Вече й беше омръзнало сама да решава живота си, постоянно да поглежда страхливо през рамо. Само да можеше да забрави опасността, поне за малко…

Сабрина потрепери и се опита да прогони кошмарните образи от съня си. Люсиен я притисна по-здраво, привлече я към гърдите си и нежно целуна пулсиращото слепоочие. Усети меката й гръд до своята, студените й крака бяха обвити около неговите, хълбоците й се опираха в твърдия му корем.

Двамата лежаха тихо, без да говорят, наслаждаваха се на близостта си. Люсиен усети как ръката й се плъзга към тила му и се запита дали тя изобщо съзнава какво прави.

Той почака още малко, после позволи на устните си да се спуснат по меката гладка буза и да стигнат до устата й. Ръцете й спряха за миг, когато устните им се сляха, но когато усетиха колко мека е целувката му, смело се заровиха в гъстите руси къдрици.

Люсиен усети как възбудата пълзи по тялото му. Примами устните й със своите, докато те се отвориха жадно и позволиха на езика му да се плъзне навътре. Ръцете му милваха стройното тяло, опипваха изкусителните му очертания, за които беше копнял толкова силно.

Сабрина се притисна плътно в него, за да усети тялото му. Опита вкуса на устните му, но когато Люсиен се опита да я задържи под себе си, плахо се отдръпна назад. В същото време ръката й се плъзна по гърба му и смело напредна към хълбоците. Люсиен простена, улови брадичката й със силната си ръка и устните му завладяха нейните. Целувката беше толкова страстна, че и двамата останаха без дъх.

Устните му се отделиха и се спуснаха надолу към шията. Ръцете му обхванаха гърдите й. Бузата му докосна превръзката, той вдигна глава и промърмори:

— Само като си помисля, че шпагата ми нарани това съвършено малко тяло… — В очите му се изписа неверие. — Прости ми, че ти причиних болка.

Той вдигна към устата си одрасканата й ръка, опря я в белязаната си буза, сякаш искаше да създаде връзка между двамата чрез болката.

Устните им се сляха отново. Сабрина усещаше как сърцето й бие лудо под търсещите му ръце. Белегът правеше лицето му кораво и жестоко, но очите пламтяха от страст. Гласът му шепнеше задавено в ушенцето й:

— Ти си загадка за мен, мъничката ми. Притискам те до сърцето си, а не знам дори името ти. Кажи ми поне това. — Зъбите му се впиха в крайчето на ухото й. — Елизабет ли се казваш или Джейн? А какво ще кажеш за Ан или Катлийн? — продължи шеговито той. — О, май трябва да измисля нещо по-необикновено. Харесвали ти Ариадна или Кресида?

— Не, не! — засмя се весело тя. — Името ми е Сабрина.

— Сабрина — повтори с наслада мъжът. Прекрасно звучеше. — Трябваше да се сетя. Ти си нимфата на реката Северн и принцеса на стара Англия. Ти хареса един недостоен смъртен и ме избра за свои любим, така ли, Сабрина? Ще бъдеш ли добра с мен? Ще ме поведеш ли през горите и тресавищата, където ще бъда безпомощен и изцяло зависим от теб? — попита с мека ирония той, после я целуна страстно, сякаш искаше да я накаже.

— Никога не бих направила това, Ваша светлост — отговори тихо Сабрина и трепкащата светлина на свещта хвърли тайнствени сенки върху лицето й.

— О, да, ти си жестока към мен. Как се осмеляваш да ме наречеш „Ваша светлост“, сякаш съм ти чужд? Името ми е Люсиен, Сабрина — възрази той и устата му отново завладя нейната.

Той я притискаше силно до себе си и Сабрина усещаше промяната, настъпила в него. Опита се да се отдръпне, но той не й позволи.

— Не се отвръщай от мен, милата ми, не и когато ме държиш така здраво в малките си ръце. Луд съм по теб, Сабрина, и ще те взема още сега.

Сабрина извика тихо от изненада, когато Люсиен я обърна, притисна се предизвикателно до нея и я накара да усети възбудата му. Допирът до голата му кожа беше невероятно възбуждащ. Тя се надигна насреща му, задвижи прелъстително хълбоците си, постара се да се доближи още повече до него, докато ръцете и устните му умело усилваха възбудата й. Самозабравата бе заменена с рязка болка, когато Люсиен стана част от тялото й и двамата се задвижиха съединени. Овладяната му сила я уплаши и омагьоса, но скоро в слабините й запулсираха първите искри на страстта и тя започна да отговаря с наслада на всяко негово движение. Колко беше хубаво, че има до себе си такъв опитен любовник. След като всичко свърши, Люсиен се отдели от нея, прегърна я нежно и изпи с целувки сълзите от лицето й. После се наведе над нея и тихо попита:

— Защо, Сабрина? — В гласа му звучеше необичайна нежност. Това младо момиче, което лежеше в прегръдките му, му вдъхваше непознати досега чувства. — Защо ми позволи да те взема? Нито за миг не помислих, че си още девствена. — Той поклати невярващо глава, но гордостта на собственик беше по-силна от угризенията на съвестта. Толкова беше хубаво, че я бе любил пръв, че никой преди него не беше притежавал прекрасното й тяло.

— Все някога трябваше да се случи — отговори философски Сабрина и сви рамене. — Защо да не потърся удоволствието, преди въжето на палача да се увие около шията ми? — засмя се тя, но смехът й прозвуча глухо и безрадостно.

Люсиен я разтърси здраво, устата му се опъна от гняв.

— Никога вече няма да се маскираш! Ще се погрижа да те предпазя от всичко това. — Той улови грубо брадичката й и се загледа като хипнотизиран в страстно святкащите й очи. — Господи, не мога дори да те погледна, без да те пожелая. — Целуна жадно червените и устни, за да вкуси отново сладостта им. Сабрина го обгърна с две ръце и отговори на милувките му с новопридобита самоувереност.

— Бързо се учиш, малката — проговори с усмивка Люсиен и нежно помилва гладкия й корем.

— Имам добър учител — отвърна шеговито тя и на бузата й се появи очарователна трапчинка. — Представи си само какво ще стане след още няколко урока — прибави нахално тя.

— Докато аз съм мъжът, който ти дава уроци, няма нищо страшно — изрече с усмивка Люсиен, но очите му останаха студени. — Няма да те деля с никого.

— Ревнуваш ли, Люсиен? — Толкова беше прекрасно да произнесе името му. — Това подхожда на златните ти къдрици и наглия поглед.

— Аз ли съм нагъл? — попита сериозно Люсиен. — Не знаех що е наглост, преди да се запозная с теб. Кой се разхождаше гордо в панталон и високи ботуши и правеше за смях почтените местни благородници?

При мисълта за първата им среща и двамата избухнаха в смях. Колко мрачни бяха лицата около масата. Само ако знаеха! Тази мисъл го изпълни със злобна радост.

— Кое е толкова смешно, че ме изтръгваш от сладките сънища? — попита Сабрина, опря лакти на гърдите му и го погледна в очите.

Люсиен не можеше да спре.

— Ти, моя малка принцесо. А сега — продължи той с глас, свикнал да заповядва, — трябва да изясним някои подробности. Искам да науча всичко за теб. Защо една дама от добро семейство е станала уличен разбойник?

Сабрина се изтръгна от топлите му ръце и изведнъж се почувства самотна и изоставена. Обърна му гръб и се загледа в полутъмната стая. Свещта беше отдавна угаснала, огънят в камината догаряше.

— Защо искаш да знаеш? Защо трябва да се намесваш в нещо, което не те засяга? Нищо нямаше да се случи, ако не ме беше подмамил в този капан — изплака отчаяно тя. Споменът за споделената страст отстъпи място на старите й страхове. Тя все още беше негова пленница.

Люсиен я привлече отново към себе си, разгневен, че една жена бе посмяла да му обърне гръб и да покаже пренебрежение към него. Не беше свикнал да му оказват съпротива и това важеше не само за жените. Нямаше да й позволи да го води за носа.

— Разбира се, че ме засяга. Ти ме нападна няколко пъти с изваден пистолет, обра ме, предизвика ме на дуел. Нима това не ми дава право да узная истината? Кълна се в Бога, аз ще я изтръгна от теб, Сабрина. Няма да те пусна да станеш от леглото, докато не ми кажеш — заключи заплашително той. — Какво бих могъл да ти сторя? Ако обвиниш други хора, това не ми върши никаква работа. Не мога да ги издам, без да въвлека и теб, а аз ще предпочета да горя в ада, отколкото да те издам. За какъв ме смяташ изобщо? Нима мислиш, че днес ще те любя, а утре ще те предам на войниците? Освен това — прибави надменно той — никой не би се осмелил да заплашва нещо, което ми принадлежи — а ти си моя, Сабрина. Няма да се откажа от теб — закле се той и гласът му беше твърд, собственически.

Устните му намериха нейните и я зацелуваха жадно. Той я вдигна на гърдите си и започна да я милва.

— Какво искаш да кажеш, Люсиен? — попита несигурно Сабрина. Тонът му я уплаши.

Люсиен продължаваше да целува раменете и врата й и отговорът му прозвуча неясно.

— Ще станеш моя метреса. Искаш ли да ти купя къща в Лондон и имение в провинцията? Всъщност, аз наскоро си построих прекрасна малка къщичка край Бат, обзавеждането е току-що завършено. Ще прекарваме много време заедно, а когато идваш в Лондон, ще те посещавам в къщата, която ще купя за теб.

Ръцете му се плъзнаха по задничето й и нежно я притиснаха към пулсиращата му мъжественост. Той я претърколи под себе си и устремно я облада. Показа й как да му доставя удоволствие и даде воля на страстта си едва когато усети, че я е довел до екстаз.

Сабрина въздъхна дълбоко и се вслуша в дълбокото равномерно дишане на мъжа, който спеше до нея. Захапа долната си устна и се опита да удържи напиращите сълзи. Само тя беше виновна за всичко. Защо трябваше да й предлага повече? Нима можеше да му каже, че е дъщеря на маркиз, и дали щеше да й повярва? Какво бъдеще я очакваше? Може би той беше женен. Това беше твърде вероятно. Все пак беше дук, много богат и дори красив. Вероятно беше прехвърлил трийсетте и сигурно имаше деца на възрастта на Ричард. Не, тя не можеше да му стане метреса. Погледна го с насълзени очи. Спеше си тихо и мирно и изобщо не подозираше, че това ще бъде единствената им любовна нощ. Тя щеше да избяга от него и нямаше да го види никога повече. И тъй като не биваше да рискува повторна среща, щеше да захвърли маската на Бони Чарли. Играта свършваше. Страшният разбойник и грабител щеше да изчезне. Вече имаха достатъчно пари. Тя беше уморена, нервите й бяха опънати до скъсване от постоянните страхове и тревоги, а този последен неуспех срина самоувереността й. Знаеше, че е играла играта твърде дълго. Всяко следващо излизане вещаеше заплаха. Край на лекомислието! Проклетата й самоувереност я примами в капан, който едва не й струва главата.

Не, не биваше да рискува да срещне още веднъж Люсиен. Той щеше да побеснее от гняв, когато я загубеше. Сигурно щеше да я търси, а тя вече познаваш желязната му решителност. Трябваше да бъде предпазлива. Трябваше да се скрие за известно време и той скоро щеше да забрави тази чудна любовна нощ. Напразното търсене щеше да му омръзне и сигурно щеше да потърси другаде развлечение. Тя трябваше да преглътне този горчив хап, макар да й беше много мъчително да признае, че за него е била само временно развлечение. Той не я обичаше, искаше само да задоволи похотта си.

Сабрина гледаше спящия мъж и в погледа й светеше любов. Защо трябваше да бъде нещо повече за него? Колко ли любовници беше имал, откакто бе станал мъж? За нея обаче беше различно, нещо съвсем особено. Люсиен беше първата й любов. Идеалният мъж за една млада девойка, който събуди страстта й и я превърна от невинно момиче в жена. Люсиен щеше да остане завинаги в паметта й, не само защото беше първият й любовник, а и защото се беше влюбила в него.

Да, тя обичаше този белязан негодник. Не, никога повече не биваше да го нарича така. Протегна ръка да помилва спящото лице и виолетовите й очи отново се напълниха със сълзи. Погали с връхчето на пръста си назъбения белег, после чувствено извитата уста, изкривена в лека усмивка. Дългите гъсти мигли я възхитиха и тя не устоя да докосне и тях. Косо разположените му очи бяха като на сатир, а мисълта за страстната любовна игра стопляше тялото й.

Изведнъж я обзе отчаяние. Каква съдба си беше избрала! Тласкана от неудържима вълна, тя зарови пръсти в косата на Люсиен, приведе се и впи устни в неговите.

Мъжът отвори изненадано очи и лицето му засия. Тази малка вещица не преставаше да го изненадва. Той я притисна към себе си, отговори на целувката й и пое сладостта й, както пчелата поема нектара на цветето.

— О, малката ми, каква радост ми доставяш — промърмори до ухото й той, когато малките й ръце започнаха да го милват. Погледна изненадано в искрящите й очи и онова, което видя, го изпълни с ликуване. Тя взе инициативата в свои ръце и го поведе към върха с нарастваща възбуда. Огнената й реакция и необуздана страст запалиха пламък в тялото му и той я взе устремно и мощно, после отново и отново, докато двамата станаха едно цяло.

След много, много време Сабрина отново се бе подпряла на лакът и гледаше заспалия Люсиен. Трябваше да запомни чертите му, да ги запечата в паметта си до най-малките подробности. След малко се обърна бавно, плъзна се от леглото и на пръсти се промъкна към вратата. Отвори я безшумно и огледа пустия коридор. Излезе решително навън и затвори вратата зад гърба си, без да погледне повече към спящия мъж. Ослуша се, после забърза към една отворена врата и надникна в стаята. Измачканите чаршафи и разпръснатите лични вещи показваха, че Люсиен се е нанесъл тук, след като й бе отстъпил своята спалня. Сигурно дрехите и оръжията и също бяха тук. Сабрина отиде до раклата в края на леглото, вдигна капака и се усмихна облекчено. Панталонът и жакетът й бяха най-отгоре. Под тях бяха пистолетът, шпагата и камата. Ризата и жилетката вероятно бяха твърде мръсни и разкъсани и той ги беше изхвърлил. Тя се облече набързо, нахлузи големите ботуши и препаса оръжията си. Най-много се зарадва, когато откри в един ъгъл маската си. Сплете косата си, вдигна я високо и я скри с перуката и двувърхата шапка.

Провери зареден ли е пистолетът й и тихо се измъкна от стаята. Изтича надолу по стълбата, ослушвайки се нервно.

Къщата беше тиха. Нощта вече свършваше, но навън цареше пълен мрак. Сабрина намери вратата към кухнята, измина тичешком дългия коридор и слезе по стълбичката към избата. Люсиен бе споменал, че избата е достатъчно здрава, за да затворят в нея Уил. Пред една врата беше седнал човек и хъркаше доволно. Сабрина стисна здраво пистолета, обърна се в посока към шума и светкавично опря дулото в голия врат на спящия пазач. Гласът й прозвуча опасно тихо:

— Без излишни движения, приятелче, иначе ще ти направя хубава дупка в черепа.

Внезапно събуденият мъж се задави от изненада и едва не падна от стола. Опита се да извие глава, за да погледне нападателя си, и преглътна шумно, като откри черната маска и двете блестящи очи под нея.

— Отвори вратата, за да видим дали големият ни приятел не желае да се присъедини към нас — заповяда властно Сабрина.

Пазачът се изправи бавно и отключи тежката врата. Когато я отвори, Сабрина го удари по тила с пистолета и той се строполи на пода с глух вик.

— Кой е? — попита в мрака Уил.

— Кой друг, ако не Бони Чарли — отговори дръзко Сабрина и едва не се изсмя с глас, толкова силно беше облекчението й, когато чу дрезгавото му ръмжене.

— Чарли! — извика възбудено Уил. — Вие ли сте наистина?

— Да, Уил, аз съм човек от плът и кръв, не дух, който те преследва — отговори весело тя и измъкна камата си, за да пререже въжетата му.

Уил първо трябваше да се подсигури, че пазачът няма да им създава повече неприятности. После се протегна доволно и се обърна към спасителката си.

— Отдавна ми се искаше да смачкам малко идиотската физиономия на този подлец — призна ухилено той.

— Побързай, Уил, вече се зазорява. Трябва да се махнем оттук, преди слугите да са се събудили — предупреди го нервно Сабрина.

— Готово, вече сме на път — съгласи се весело Уил и увереният му глас беше балсам за опънатите нерви на Сабрина.

ГЛАВА ШЕСТА

— Господи, Сабрина, вече си мислех, че никога повече няма да те видя. Толкова ме беше страх — прошепна задавено Мери. Очите й бяха подути от плач.

Тя тъкмо подреждаше цветя в салона, когато Сабрина нахлу вътре като вихър, с бледо, хлътнало лице и треперещи ръце. Контрастът с черния жакет й придаваше вид на мъртвец. Краката едва я държаха. Мери побърза да я отведе горе, далеч от любопитните погледи на прислугата. Ужасът й нарасна, когато откри зарастващата рана на рамото на Сабрина и узна за дуела.

Нещо не беше наред. Погледът на сестра й беше пълен с болка, но това не беше страх от смъртта. Лицето й беше отслабнало, високите скули изпъкваха още повече. Отговорите й не бяха дръзки, както обикновено, походката й не беше горда и уверена както преди. Естествено тя беше изтощена от прекараната треска и преживените страдания — но имаше и друга промяна. Бедната малка Рина, какво ли беше станало с нея. Мери гледаше треперещите устни на сестра си и сърцето й преливаше от съжаление.

— Не прозря ли съдбата ми във виденията си, Мери? Предусети опасността, но каза, че всичко ще свърши добре, помниш ли? — попита тихо Сабрина. — Но се излъга… ужасно се излъга.

— Разбрах, че съм сбъркала, когато не се върна. Джон също нямаше представа накъде сте тръгнали. Уплашихме се, но какво можехме да направим? — Мери вдигна безпомощно ръце. — Само като си представя, че онзи зъл човек е можел да те убие… Господи, сигурно щях да умра! Защо, защо се съгласих да те пусна?

— Нямаше друг избор, Мери. Как би могла да ме спреш? И как щяхме да живеем, ако не бяха парите от обирите? Но не се тревожи повече. Бони Чарли е мъртъв. Никога вече няма да броди по пътищата нощем.

— Слава на Бога! Това ме успокоява. Мисля, че нямаше да понеса още едно излизане. Знаеш ли какво ми беше да те чакам нощ след нощ и да си блъскам главата дали не са те заловили!

Мери събра набързо мъжките дрехи, напъха ги в раклата и затръшна капака. После приседна на края на леглото и погледна към сестра си, която неохотно отпиваше от чая си и ровеше из закуската си.

— Не мога да рискувам да срещна още веднъж онзи човек — обясни Сабрина. — Той знае, че съм жена.

— Мога да си представя колко се е смаял, като е открил, че има насреща си младо момиче — отговори злобно Мери, надявайки се, че непознатият джентълмен се упреква горчиво, дето се е дуелирал с жена. — Но мисълта, че се е грижил за теб, докато си била болна, ме смущава, Рина. Той е чужд човек и… — Тя се изчерви от срам и замлъкна.

Сабрина се усмихна. Колкото по-малко знаеше Мери, толкова по-добре. Нима можеше да й обясни случилото се? Мери щеше да умре от срам. Тя самата не се разбираше и не можеше да си прости. Чувствата, които изпита, бяха толкова примитивни, че споменът за преживяното я караше да се изчервява. Не, нямаше от какво да се срамува. Споменът щеше да остане завинаги в сърцето й.

— Казах на леля Маргарет, че си отишла да помагаш на едно семейство, в което има болни. Бях много изненадана, че тя изобщо забеляза отсъствието ти. Има и още нещо, което ще ни създаде допълнителни затруднения.

Сабрина смръщи чело и погледна въпросително сестра си.

— Преди няколко дни пристигна полковник Терънс Флетчър, изпратен от Лондон специално за да залови разбойника Бони Чарли.

Сабрина отпи замислено глътка чай.

— Разбирам, но няма защо да се тревожим. Вече няма да се преобличам като разбойник и полковникът ще остане с пръст в устата. Напразно са го изпратили чак тук.

Мери поклати загрижено глава.

— Не знам, Рина. Този човек е много уверен в себе си. Не бива да го подценяваме. Като ме погледна с пронизващите си сиви очи, останах с чувството, че знае всичко. — Мери потрепери при спомена за първата им среща.

Сабрина се засмя и за миг отново заприлича на предишната весела девойка.

— Защото съвестта ти е нечиста, сестричке. Нима наистина си помислила, че полковникът може да ни заподозре като престъпници? Това е абсурдно, всеки ще му го каже. Не, мисля, че няма да имаме проблеми с него. Как му беше името всъщност?

— Полковник Терънс Флетчър — отговори Мери и се изчерви още повече.

— Не, наистина не си струва да се тревожим за него — повтори пренебрежително Сабрина, без да забелязва смущението на сестра си.

— Лорд и лейди Малтън дойдоха да ни посетят, придружени от лорд Нюли, който остана много разочарован, че не те намери вкъщи. Той те харесва, да знаеш.

— Той харесва всички жени, които се мернат пред очите му — отбеляза саркастично Сабрина.

Мери въздъхна и тъжно поклати глава.

— Тревожа се за Ричард. Откакто изчезна, тон просто не беше на себе си. Даже с мен се държеше нахално и дръзко.

Сабрина вдигна глава и за първи път в очите и проблесна истински интерес.

— Понякога изчезваше с часове, или се заключваше в стаята си. Не отговаряше, когато го виках, не слизаше да яде. Не мога да се справя с него. Той винаги е бил по-близък с тебе, Сабрина — продължи Мери и в гласа й нямаше и капка горчивина или ревност. — Поговори с него, моля те. Той сигурно ще дойде да те види веднага, щом разбере, че си се върнала. Днес излезе много рано. Разбери какво го потиска. Надявам се, че като те види, ще стане отново нормално момче. Имам чувството, че нещо не е наред, но като се опитам да го проумея, всичко се размазва пред очите ми.

— Не се безпокой, Мери, ще говоря с него — отговори уверено Сабрина.

Мери се приведе към нея и загрижено попита:

— Добре ли си, Сабрина? Всичко ли ми каза? Господи, само да можех да ти спестя този ужас! Не мога да понеса мисълта, че е трябвало да страдаш. Остарях с години, откакто те нямаше.

Сабрина улови ръцете на Мери и ги стисна сърдечно.

— Всички остаряхме, Мери. Време е да променим живота си. Досега имахме късмет. Знаех, че един ден щастието ще ни изостави, и мисля, че спряхме навреме — прибави тя. Не само Мери, и тя се измъчваше от съмнения за бъдещето. — Какво толкова може да ни се случи? Кой би помислил, че Бони Чарли е жена? Единственият, който знае истината, разбира се, с изключение на Тейлърови, няма да посмее да ме издаде. Знам, че няма да го направи. — Гласът й пресекна.

— Разбира се, че няма да го направи. Нали суетността и доброто му име ще пострадат — утеши я Мери и помилва ледените й ръце. — Не се безпокой, мила. Знаеш ли, изведнъж се почувствах много добре. Главата ми се проясни, грижите изчезнаха. Всичко е наред, вече никой не може да ни причини зло — заключи уверено тя, взе таблата със закуската и излезе от стаята, като си тананикаше.

Сабрина се отпусна в меките възглавници и се загледа през прозореца. Небето беше ясносиньо, само тук-там се виждаха леки перести облачета. Една червеношийка кацна на перваза и зачурулика весело. После отметна назад пухкавата си главичка и я изгледа важно. След малко размаха криле и изчезна между дърветата.

— Рина? — обади се от прага изтънял от вълнение глас.

Сабрина се обърна към вратата и разпери ръце. Ричард се хвърли към нея, зарови глава на гърдите й и се вкопчи отчаяно в нея. Хълцания разтърсиха гърдите му. Сабрина милваше гърба му и го люлееше като бебе.

— Мислех, че си мъртва. Мислех, че никога вече няма да те видя. О, Рина, не ме напускай, моля те! Никога! — Отчаяният му вик разкъса сърцето й.

— Няма, миличък, няма. Вече сложих край на глупостите. Имаме всичко, от което се нуждаем. Покрив над главата, плодородни ниви, храна на масата и огън в камината. Имаме всичко, Дики — заговори утешително тя. — Това е нашият дом и един ден ти ще бъдеш негов господар и ще се грижиш за мен. Как ти звучи това? — попита с усмивка тя.

Ричард преглътна сълзите си, подсмръкна, после вдигна глава. Вгледа се в дълбоките виолетови очи на Сабрина и сините му очи заблестяха.

— Значи ще останем завинаги заедно? Никога вече няма да си отидеш, нали, Рина? Аз ще се грижа за теб и за леля Маргарет. Аз съм силен, нали знаеш. Я пипни тук! — И той й протегна малката си ръка с опънат мускул.

Сабрина притисна ръката му и се засмя.

— Прав си, Дики. Вече си станал истински мъж.

— Така е. Скоро ще бъда по-висок от теб, Рина, макар че ти и без това си дребничка. Така че няма значение.

За първи път от много дни насам Сабрина се разсмя от цялото си сърце и притисна Ричард до гърдите си.

— Слушай, приятелче, все още мога да ти цапна едно шамарче!

Ричард се ухили. Изтегна се доволно до сестра си, опъна дългите си крака, обути в къси сини панталони и черни обувки, и заговори гордо:

— Докато те нямаше, прочетох шест дебели книги. Мистър Тисдейл казва, че съм много напред за възрастта си.

— И е прав. Ти знаеш много повече от мен, Дики.

— Точно така е — съгласи се високомерно Ричард.

Сабрина вдигна строго едната си вежда, но като видя дяволитите искри в очите му, отново избухна в смях.

— Магаре — укори го нежно тя и започна да го гъделичка.

Той се сгърчи и побърза да скочи от леглото. Трескавият поглед беше изчезнал, Ричард стана отново едно нормално дете.

Сабрина се сви на кълбо и скри лице в ръцете си. Затвори очи и се опита да прогони мислите, които я измъчваха. Трябваше да забрави случилото се и да се наспи хубаво. Когато се събудеше, всичко щеше да изглежда другояче.

Люсиен скочи от коня си и го поведе по тясната горска пътека. Лицето му беше мрачно, белегът на бузата му пулсираше. Злобни мисли не му даваха мира.

Той крачеше напред през гъстите треви и папрати, без да се тревожи къде стъпва. Видя малко букетче късно разцъфнали виолетки в сянката на един склон и ги откъсна брутално. Букетчето остана в ръката му заедно с меката, влажна глинеста почва. Мъжът погледна вбесено нежните виолетови цветчета и силните му ръце смачкаха меките им стъбълца. При спомена за искрящите виолетови очи, което го бяха гледали с толкова любов, погледът му потъмня от гняв. Той запрати букетчето на земята и го стъпка с тока на ботуша си.

После продължи пътя си, докато помътеният му от гняв мозък ковеше планове за отмъщение. Той щеше да я намери — рано или късно, но щеше да я намери! И тогава Господ да й е на помощ! Само като си помислеше как се събуди сутринта и се оказа сам в празното легло! Гневът го обзе с нова сила. Тя му избяга — и отведе със себе си и онзи великан! При мисълта какво щеше да й стори, когато я намереше, устата му се разкриви в грозна усмивка. Тази малка негодница трябваше да си плати за всичко, което му беше причинила. Да го прави на глупак — как смееше! А той се улови на въдицата й, остави се невинните й целувки да замаят главата му…

При мисълта за прелестното тяло и неочаквано бурната реакция на нежностите му, за жадните устни, които искаха все повече и повече, тялото му потръпна от възбуда. Дори сега искаше да я има в леглото си. Какъв глупак беше! Откога позволяваше на огъня в слабините да определя действията му? Трябваше да я набие и да изтръгне тайната й. Тази малка мръсница сигурно разбира само от бой.

Трябваше да признае, че суетността и мъжката му гордост бяха понесли тежко поражение. Тази жена го надви, като се престори на страстна любовница. Сигурно през цялото време, докато го е целувала с меките си устни, е обмисляла бягството си. Той се изсмя грубо, внезапният шум подплаши коня. Защо се държеше като болен от любов младеж, замаян от първата страст в живота си? Това май бяха първите признаци на старческо оглупяване. Как позволи на тази чернокоса уличница да го омае с евтините си милувки? Трябваше да я намери и да й даде добър урок, за да се научи да се държи както трябва.

Още същия ден беше разпратил слугите си по селата и фермите в околността да разпитат за двама огромни мъже и едно дребно чернокосо момиче. Много скоро щеше да има сведения за това негодническо трио — и тогава щеше да се наслади на отмъщението си. Беше заповядал на хората си да бъдат особено внимателни в кръчмите, където се разпространяваха местните клюки. Веднъж вече бе успял да примами Сабрина, като пусна слух в кръчмите, може би щеше да успее още веднъж.

Беше заповядал веднага да му съобщят в Лондон какво са научили. Още отсега се радваше на следващата им среща. Малката пак щеше да му поднесе някоя изненада. Той се метна на седлото, пришпори коня си и напусна гората в посока към пътя за Лондон. Колкото по-бързо препускаше конят, толкова по-леко му ставаше на душата.

— Ричард! Внимавай! — извика Сабрина, но вече беше късно. Ричард се препъна в дръжката на една коса, захвърлена небрежно от някого, и извитото острие за малко не се вряза в коляното му.

Побледняла от уплаха, Сабрина се втурна към брат си.

— Добре ли си? Не видя ли косата? Моля те, Ричард, внимавай къде стъпваш. Непрекъснато се спъваш — укори го сърдито тя. Как можа да я уплаши така!

Ричард се ухили смутено.

— Е, този път поне не разлях млякото — оправда се той и усмихнато посочи дървеното ведро. — Сара ми позволи да й помогна при доенето.

— Личи си — засмя се Сабрина. Устата му беше изцапана с мляко.

— Ето, опитай и ти.

Сабрина надигна ведрото и с наслада отпи от топлото, прясно издоено мляко. После подаде ведрото на Ричард, но той избухна в смях.

— Кое е толкова смешно?

— Ти, Рина. Сега и ти имаш бял мустак.

Сабрина се ухили и изтри устата си.

— Сега как изглеждам?

— Като котка с дървени обувки — отговори критично момчето.

— Я влез вътре и се измий, Дики, защото урокът ти с мистър Тисдейл започва след по-малко от час — посъветва го Сабрина. Панталонът му беше целият в сламки, лицето на петна. В далечината се появи ездач, който влезе в тясната входна алея. — Побързай — настоя строго Сабрина.

Ричард чу конския тропот, присви очи и се загледа към ездача.

— Кой идва?

Сабрина изгледа замислено напрегнатото лице на братчето си.

— Джон Тейлър. Не го ли позна?

Ричард се изчерви.

— Разбира се, че го познах. Само си помислих, че може да е Уил — обясни тихо той, после се обърна и забърза към къщата. Тесните му рамене висяха тъжно.

Сабрина се обърна към Джон, който вече беше влязъл в двора, и го поздрави със сърдечна усмивка.

— Здравей, Джон, какво те води при нас?

Джон скочи от коня, свали шапка и учтиво поздрави Сабрина.

— Добро утро, лейди Сабрина. Мама каза, че сигурно имате нужда от малко мехлем. — Той огледа загрижено двора и след като се убеди, че наблизо няма никой, който би могъл да подслушва, продължи доверително: — Няколко непознати разпитвали местните хора дали познават мен и Уил и едно младо чернокосо момиче на име Сабрина. И били много любопитни.

— Какво са научили? — попита с треперещ глас Сабрина.

Джон се ухили самодоволно.

— Не повече, отколкото са знаели при пристигането си. Нашите хора не обичат чужденците. Особено след като всички знаят колко сте добра и как се грижите за тях. Пък и тук живеят цял куп чернокоси жени. Чух, че една красавица имала къща съвсем близо до Тънбридж Уелс. Само половин ден езда в някой топъл ден. — И той се ухили с цялото си лице.

Сабрина се усмихна облекчено.

— Значи можем да смятаме, че не са узнали нищо?

— Точно така. Тук живеят десетки едри мъже. Само като се сетя за ковача Бен Сампсън или за Робърт, който вари бира. И още колко други. Жалко ще бъде, ако онези момци прекалят с въпросите си. Кой знае какво може да им се случи. — Той се полюляваше на краката си, доволно ухилен.

Сабрина усети голямо облекчение, но не толкова, колкото в миналото.

— Двамата с Уил купихме „Феър Мейдън“ — довери й гордо Джон. — Ще го обновим изцяло.

— Това е прекрасно, Джон. Макар че понякога се питам дали ни е съдено да водим нормален живот.

— Е, след като се отказахме от нощните разходки, а и имаме достатъчно пари, двамата решихме, че е най-добре да я купим, преди старият Джак да е размислил или да я е продал на някой външен човек.

— Много се радвам за теб и за Уил. Толкова много ми помогнахте, вечно ще ви бъда задължена — рече топло Сабрина и великанът се изчерви от смущение.

— Знаете ли, Чарли, ние ще продължим да се грижим за вас. Ако имате нужда от нещо, можете по всяко време да разчитате на нас — обеща той, после се покашля нервно и продължи: — Сигурна ли сте, че семейството ви има достатъчно пари, Чарли? Искам да кажа, че аз и Уил сме готови да ви услужим…

Сабрина беше трогната от предложението. Без да се съобразява с евентуалните любопитни погледи, тя се надигна на пръсти и целуна великана по бузата.

— Благодаря ти, Джон. Никога няма да забравя великодушното ти предложение. Не се безпокой, имаме достатъчно. Спестихме значителна сума и ще изкараме дълго, ако живеем скромно.

Лицето на Джон пламтеше от смущение. Той възседна коня си и препусна към дома. В края на алеята се обърна, махна й с ръка и изчезна зад живия плет.

Сабрина тръгна обратно към къщата и с решителна крачка се отправи към просторната кухня. Голямата маса беше отрупана с продукти. От гредите висяха сушени подправки и билки и ароматът им се смесваше с миризмите на прясно опечени сливови сладкиши и говеждото печено, което се приготвяше във фурната. Готвачката беше задрямала до печката, престилката й беше пълна с грах за белене.

Младата слугиня, която обръщаше печеното, побутна уплашено готвачката, когато видя Сабрина. После се изправи с плаха усмивка пред младата си господарка, която обожаваше. Готвачката изсумтя недоволно и замахна да удари момичето, но когато отвори очи и видя Сабрина, застина насред движението.

— Лейди Сабрина! — извика тя, поправи нервно бонето си и се надигна от стола, на който се беше разположила.

— Исках само да си открадна малко джинджифилов хляб. Две или три парченца и едно за Лоте — засмя се Сабрина. Очите на момичето светнаха жадно при вида на вкусния сладкиш.

Готвачката завърза краищата на престилката си, отряза няколко парчета от ухаещия сладкиш и поклати укорно глава.

— Лоте никога няма да се научи да се държи прилично, лейди Сабрина, ако продължавате да я глезите. Не бива да й позволявате това. Сигурно скоро ще поиска да носи кадифе и коприна.

Сабрина се усмихна на момичето.

— Едно парче сладкиш няма да й навреди, нали? — рече любезно тя. Знаеше как да ласкае старата готвачка.

Пълното лице на жената засия. Лейди Сабрина наистина беше неустоима с тези прелестни трапчинки. Въпреки това младата лейди Верик никога нямаше да стане истинска дама, за разлика от лейди Мери, която беше толкова тиха и спокойна.

Сабрина изтича горе при Ричард, сложила сладкиша на тънка порцеланова чиния. Намери го в класната стая, където седеше пред отворена книга и чакаше мистър Тисдейл.

— Изненада! — извика от вратата тя и пъхна чинията под носа му.

Ричард вдъхна дълбоко аромата на джинджифил и бързо протегна ръка. Сладкишът изчезна за рекордно кратко време. Сабрина събра трохичките. Ричард беше погълнал своята част и хвърляше жадни погледи към парченцето в ръката й. Тя се засмя и му отчупи още малко.

— Много ти благодаря, Рина — промърмори с пълна уста момчето.

Сабрина отиде до прозореца и погледна навън. Изведнъж извика възбудено:

— О, Ричард, ела да видиш! Каква красива малка червеношийка!

Точно пред прозореца, на един клон на големия бряст, беше кацнало сиво врабче. Ричард застана до Сабрина.

— Да, толкова е пъстра и мила.

Сабрина измери с поглед нежния му, крехък профил и с мъка потисна напора да го вземе в прегръдката си, за да го защити. Вместо това проговори спокойно:

— Това беше само едно сиво врабче, Ричард.

Момчето побледня и се обърна укорително към нея.

— Ти ме измами! — изкрещя то и по бузите му потекоха сълзи. — Мразя те! Това беше непочтено. — Тесните му рамене се разтърсиха от ридания, гласът му се задави от сълзи.

Сабрина го прегърна и се опита да го утеши. Лека-полека Ричард се успокои, хълцанията се разредиха.

— Защо не ни каза, Дики? — попита топло тя и приглади непокорните му червени къдрици. — Ама че глупачка съм била! Толкова ли бях заета, че да не разбера какво измъчва малкото ми братче? Откога имаш тези трудности?

Ричард подсмръкна и вдигна безпомощно рамене. Главата му оставаше притисната до гърдите на Сабрина.

— Не знам. Доста отдавна. Четенето е лесно. Само нещата, които са далече, са някак си замъглени — призна смутено той.

Сабрина затаи дъх. Беше се сетила за още нещо.

— Затова ли не обичаш да яздиш, Дики?

Тя вдигна обляното му в сълзи лице към своето и се вгледа в големите му сини очи. По устните й заигра усмивка.

— Трябваше да ми го кажеш веднага, момче, за да мога да ти помогна. Не искам да се тревожиш или да се срамуваш от себе си — укори го с обич тя.

— Исках да бъда с теб и да ти помагам, Рина, но толкова ме беше страх от язденето. Страшно е да не знаеш накъде препускаш. Всеки момент можеш да се удариш в някой клон или да паднеш в реката. А ако се опитам да стрелям, кой знае накъде ще се прицеля…

Сабрина остави Ричард да говори, за да се освободи от натрупалата се в гърдите му мъка.

— Какво ще кажеш да заминем за Лондон, Дики? — попита сериозно тя.

Ричард изтри сълзите си с дантеления маншет на ризата си и погледна изненадано сестра си.

— За Лондон? — промълви страхопочтително той. — Искаш да кажеш, че и аз ще дойда с вас?

— Ще заминем само заради теб. Мисля, че заслужаваш награда. Докато сме там, ще ти поръчаме очила. Е, какво ще кажеш?

Ричард сведе глава, но Сабрина беше видяла как възбудено святкат очите му.

— Нали не мислиш, че съм един… — Той затърси отчаяно думата — … един слабак, който не може без очила? — Гласът му звучеше умолително.

Сабрина изпухтя презрително.

— Разбира се, че не. Ще изглеждаш като интелектуалец, освен това очилата ще ти помагат да виждаш накъде вървиш. Най-важното е да не паднеш в канавката, особено ако се опитаме да привлечем вниманието на премиер-министъра.

Ричард избухна в смях и се втурна, подскачайки, към мистър Тисдейл, който току-що влизаше в стаята с укорно изражение на лицето.

— Заминавам за Лондон, мистър Тисдейл! — извика весело момчето. Високо вдигнатите вежди на учителя не бяха в състояние да го накарат да застане мирно.

— Наистина ли? — промърмори учтиво мистър Тисдейл, но по лицето под сивата перука не пролича какво мисли. Той поздрави Сабрина, подреди грижливо книгите си на масата и попита:

— Кога ще се състои пътуването до Лондон? Трябва да знам, за да преразпределя учебния план на младия лорд Ричард.

Сабрина потисна усмивката си и отговори сериозно:

— В началото на следващата седмица. Предстоят ни още известни приготовления. Ще останем около две седмици. Ричард ще получи очила.

Мистър Тисдейл я погледна изненадано, но веднага успа да се овладее.

— Много добре — промърмори само той. — Ще предвидя прекъсването, защото обучението не бива да страда.

Сабрина се сбогува и предостави Ричард на учителя му. Първият час беше по математика. Монотонният глас на мистър Тисдейл я последва по коридора.

Мери и леля Маргарет бяха в салона. Сестра й четеше книга, а лелята както обикновено шиеше. И двете вдигнаха глави при влизането на Сабрина и заслушаха изненадани онова, което тя имаше да им каже.

— Следващата седмица заминаваме за Лондон. — Мери затвори шумно книгата и изгледа любопитно Сабрина. Леля Маргарет се усмихна с отсъстващ вид и отново се приведе над шева си.

— Ричард има нужда от очила — обясни Сабрина и разказа на ужасената Мери за откритието си. — Само аз съм виновна за всичко. Трябваше много по-рано да открия проблема му. Очилата му трябват спешно. Бедното момче, толкова години е трябвало да живее в своя замъглен свят. Нищо чудно, че се заравяше в книгите. Но сега ще сложим край. Ще му набавим добри очила, за да може да язди и играе като всички момчета на неговата възраст.

Мери поклати глава и лицето й помръкна.

— Аз съм най-голямата, а се държах най-зле. Кога ще тръгнем?

— Най-добре в понеделник — отговори замислено Сабрина. — Ще се наложи да живеем в градската къща. Надявам се маркизът да не е уволнил прислугата и да намерим къщата в ред. Освен това няма да останем дълго. Лельо Маргарет, ти ще дойдеш ли с нас?

Лелята погледна замечтано племенницата си и кимна.

— Разбира се, мила, както кажеш.

— Ще отида да видя мисис Тейлър. Брат й живее в Лондон и прави очила. Казвала ми е, че работел много добре, макар че не бил богат и известен. — Сабрина скочи от стола си и се заразхожда нервно из стаята. — Мисля, че и за мен ще бъде добре да напусна тези места, попе за известно време.

От няколко дни насам Сабрина е неузнаваема, каза си тъжно Мери. Нервна и раздразнителна, понякога направо груба. Състоянието й я плашеше. Сега не е време да й разказвам, че пак съм имала видение, каза си унило Мери.

— Да, Сабрина, мисля, че си права. Едно посещение в Лондон ще ни се отрази много добре. Постарай се да се върнеш за чая, мила.

Сабрина вървеше бавно под старите дървета. Горичката беше усамотена и хладна, само прехвърчащите под клоните гълъби смущаваха мислите й. В средата на горичката се намираше езерце, скрито от гъсти храсталаци, дълбоко и студено. В спокойната му повърхност се отразяваха зелените корони на дърветата и небесният свод.

Тя свали бързо роклята и бельото си и се хвърли в хладната вода. Отпусна се по гръб и се загледа нагоре, към безкрайната синева на небето. Меката милувка на водата й напомняше ръцете на един опитен любовник…

Само да можеше да забрави — но не можеше. Тялото й беше постоянно напомняне за любовната нощ. Предателските мисли я връхлитаха всеки път, когато се усамотяваше дори за миг, макар че се втурваше да изпълнява и най-неприятната къщна работа, за да се умори да мисли и дори да сънува.

Сега обаче споменът я завладя и тя си пожела Люсиен да е до нея. Да можеше да погледне поне за малко в тъмните му очи, да слее устните си с неговите.

Сабрина се обърна по корем и заплува към брега, разруши спокойствието на езерцето. Покатери се на тревата и се разтрепери от студ. Протегна ръце към слънцето, сякаш за молитва, вдигна високо глава и пое в себе си силата и енергията на огненото кълбо.

Постоя малко така, прилична на вълшебно горско създание, с малки гърди и втвърдени от хладния вятър зърна. Водата се стичаше по стройните й крака, леко разкрачени и заровени в студената тиня като корени в земята. Дрезгавият вик на един гарван разруши магията и Сабрина побърза да се облече. Беше време да си тръгва. Запъти се обратно към пътеката, където я чакаше малката й карета. Пътят беше обграден с къпинови храсти и диви цветя. Беше взела от мисис Тейлър името и адреса на брат й, както и препоръчително писмо. Сега оставаше само да се приготвят и да заминат за Лондон.

Щом се прибра във Верик Хаус, Сабрина забърза към салона за следобедния чай и завари там Мери, която сервираше сладкиш на едър мъж в яркочервен мундир.

Сабрина спря като закована на прага, но бързо се овладя и влезе в стаята с ведро лице. Ала когато офицерът се надигна и се обърна към нея, за да я поздрави, усмивката замръзна на устните й.

Учтивото изражение на полковник Флетчър изчезна. Той познаваше добре момичето с гарвановочерни коси, сърцевидно лице и дълбоки виолетови очи. Нямаше съмнение коя е — а и беше очевидно, че тя също го е познала. Това пролича ясно по страха, проблеснал в очите й, по стъписването, с което огледа лицето му.

— Сабрина, това е полковник Терънс Флетчър. Сестра ми, лейди Сабрина Верик. — Нищо неподозиращата Мери ги представи един на друг, без да забелязва възникналото напрежение.

— За мен е удоволствие, лейди Сабрина — проговори спокойно полковникът. — Трябва да кажа, че тази среща ми е много по-приятна, отколкото онази преди пет години. Надявам се, ще признаете, че мирната обстановка на един салон е много по-подходяща за учтив разговор от бойното поле.

Сабрина се поколеба, опита се да събере мислете си, пое дълбоко въздух и отговори:

— Не ви разбрах, полковник. — Изгледа го въпросително и грациозно приседна до смутената Мери. Наля си чаша чай и отново погледна мъжа насреща си.

— Съмнявам се, че сме, имали удоволствието да се срещнем — особено при такива ужасни обстоятелства, които изтъкнахте. — Тя се засмя иронично. — Господи, какво бих правила аз на бойното поле?

Сабрина забеляза как чашата на Мери потраква и как сестра й побърза да я остави на масата. Полковникът също беше чул, защото седна на мястото си и попита с усмивка:

— Сестра ви не ви ли е разказала за срещата ни преди няколко години?

След като разгледа обстойно таблата със сладкиши, той избра едно парченце и се облегна назад в стола си. Ботушите му бяха излъскани до блясък.

— Тогава тя беше дете, единадесет или дванадесетгодишна, и въпреки това носеше зареден пистолет, с който се прицели в сърцето ми.

— Това е абсурдно! — отбеляза презрително Сабрина.

— Така ли? — поклати глава полковникът. — Трябва да призная, че не очаквах да ви срещна отново. Много пъти съм се питал дали сте още жива. Когато войниците ми стигнаха до замъка на дядо ви, той беше пуст и за голямо разочарование не се намери нищо по-ценно. — Той погледна любопитно от едната сестра към другата. — Интересувате ли се какво е станало със замъка и как бе погребан дядо ви?

Мери сведе глава и скри ръце под роклята си. Сабрина изгледа полковника с блеснали от гняв очи.

— След като вие очевидно сте забравили, лейди Сабрина, позволете ми да опресня малко паметта ви. Помня всяка подробност от онзи ден. Смъртта и разрушението на бойното поле. Окървавеният труп на дядо ви. Малката хижа, в която изпусна последния си дъх. Надявам се, разбирате, че невинаги е възможно да се погребват мъртвите, особено от страна на неприятеля. Тъжно е, но…

— Престанете! — извика вбесено Сабрина. — Трябваше да ви убия, когато се прицелих във вас, наистина трябваше! Кой би помислил, че точно вие ще се появете в салона на Верик Хаус?

Полковник Флетчър не изпита задоволство от признанието й, дори напротив, усети известно отвращение от самия себе си. Все пак му беше интересно да научи защо малката отричаше да е била в Шотландия.

— Защо не признахте веднага, че сме се срещали? Това не е престъпление.

Сабрина вдигна рамене.

— Защо да разравяме миналото? Ние сме англичани, но израснахме под грижете на дядо. Обичахме го толкова много и аз наистина искам да забравя онзи ден, полковник. След смъртта му дойдохме в Англия и започнахме нов живот във Верик Хаус. Решихме, че е по-сигурно да не споменаваме шотландската кръв, която тече във вените ни. По онова време местните хора бяха враждебно настроени към северните си съседи. Най-доброто за нас беше да забравим. Така и направихме, затова се надявам да ми простите, че не ви посрещнах с отворени обятия — обясни горчиво тя. После се изправи, погледна го право в очите и продължи: — Що се отнася до мен, вие и хората ви сте убийците на дядо ми. Не искам да чуя разказа ви за онзи ден, не искам да си спомням. Кръвта на дядо още лепне по ръцете ми, полковник. Наистина ли мислете, че мога да го забравя?

Сабрина погледна ръцете си и отново видя пред себе си безжизненото тяло на стария лерд. После вдигна глава към сивоокия мъж, който я наблюдаваше съчувствено.

— Поне погребаха ли го както подобава? — пошепна задавено тя.

— Да — отговори кратко полковник Флетчър. Изразът на лицето й го тревожеше.

— Разбирам, че вие сте отговорен за това, и ако бях цивилизован човек, щях да ви благодаря, но сърцето не ми позволява да го сторя. А сега ви моля да ме извините — заключи с пресекващ глас Сабрина и побърза да напусне салона, без да погледне към сестра си.

Мери седеше като вкаменена и се взираше в чашата с изстиващ чай.

— Трагично е, че белезите, което оставя войната, зарастват толкова трудно. Не знаем как да ги лекуваме, затова гноят и не зарастват с години — рече полковник Флетчър и погледна в затвореното лице на Мери. — Сестра ви беше само едно малко момиче, а преживя нещо, което съсипва нервите дори на закалени войници като мен. Заради болката, която е изпитала тогава, тя има предразсъдъци към всяка друга гледна точка, особено към тази на английския войник, с когото се срещна в гората.

Мери се изправи, вдигна гордо глава и проговори със съвършена учтивост:

— Моля да ме извините, полковник, но сега е време да се погрижа за семейството си. Мисля, че ще бъде най-добре да не посещавате повече Верик Хаус.

Лицето на полковника се опъна, но той само сведе глава в знак на съгласие.

— Както желаете, лейди Мери. Няма да се натрапвам, щом не съм желан. Желая ви приятен следобед.

Взе шапката и ръкавиците си, отдаде чест и бързо излезе от стаята.

Мери се отпусна на дивана, устните й затрепериха. Как можа да се случи това? Защо беше толкова наивна да повярва, че грижите й са свършили?

Тя положи отчаяни усилия да се овладее и се запъти да търси Сабрина. Намери я в спалнята да се разхожда нервно напред-назад и да хапе долната си устна. Когато Мери влезе, на лицето и се изписа очакване.

— Отиде ли си? — попита с надежда тя. — Господи, никога не бях помисляла, че ще го срещна отново.

— Никога не си ми разказвала, че си стреляла по английски офицер, Рина.

— А трябваше ли? Нищо не се случи, а и онзи ден много бързахме. После го забравих. Е, поне до преди няколко минути, когато споменът внезапно оживя. Странно как едно лице може да събуди толкова много отдавна погребани чувства.

Мери кимна и след малко попита учудено:

— Защо отначало не признаваше, че сме живели в Шотландия?

— Колкото по-малко знае полковникът, толкова по-добре. Нали е изпратен тук да залови Бони Чарли. Не мислиш ли, че ще се усъмни, като разбере, че едно шотландско семейство живее в същите тези места, където се подвизава един шотландски разбойник? Питам се колко време ще мине, докато тази случайност му се стори подозрителна…

— Господи, изобщо не помислих за това! — прошепна загрижено Мери.

Сабрина се усмихна замислено.

— Е, сега това няма да му помогне много. Бони Чарли изчезна и полковникът не разполага с никакви доказателства. Пък и кой ли би му повярвал?

Мери въздъхна облекчено.

— Ти винаги имаш готов отговор, Рина. Наистина не знам какво щяхме да правим без теб.

Сабрина избухна в смях.

— Ти щеше да водиш мирен живот, без грижите и тревогите, които непрекъснато ти създавам.

Мери поклати съжалително глава.

— Боя се, че след живота, който водихме през последните години, ще ми бъде малко скучно.

ГЛАВА СЕДМА

Една стара тромава карета, натоварена със семейство Верик, потегли към Лондон. Черните пътища, напечени от слънцето, бяха прашни, прастарите селца и живописните ферми покрай ленивите реки бяха потънали в сън. Само изкривени табели показваха пътя през тези безименни селища, в които от столетия живееше народ, непроменен ни най-малко от времето, когато се бе преклонил пред кралица Елизабет.

Ричард мърдаше нервно на мястото си, леля Маргарет шиеше, а Хобс дремеше в ъгъла. Мери беше тиха и замислена и е леко смръщено чело гледаше от прозореца.

— Тревожи ли те нещо, Мери? — попита Сабрина, като видя как сестра й трескаво кърши ръце.

Мери се стресна и направи безуспешен опит да се усмихне.

— Да ме тревожи? Разбира се, че не. Само съм малко нервна заради престоя в Лондон и особено заради очилата, които трябва да купим на Ричард — обясни неубедително тя. По настойчивия поглед на Сабрина пролича, че не й вярва, но Мери не пожела да каже нищо повече и отново се обърна към прозореца.

Сабрина погледа още малко сестра си, после и тя обърна поглед навън. Тъкмо минаваха през едно кръстовище и тъй като знаеше какво я очаква там, тя побърза да отвърне глава. Посред кръстовището се издигаше бесилка, на която често се люлееха нещастни разбойници — предупреждение към всички пътници да внимават.

Сабрина преглътна с мъка. Страхът от залавяне все още я преследваше. Бесилката беше толкова близо до каретата, че дори Ричард я видя. Той улови ръката на Сабрина и я стисна с всичка сила. Тя отговори на стискането с окуражителна усмивка и въздъхна облекчено, когато излязоха от долината и се заизкачваха по полегатия хълм.

Когато удари дванадесет, спряха в една гостилница, за да си починат и обядват. Каретата влезе в оживения двор на „Кингс Керидж Ин“ и ратаите се втурнаха да се погрижат за конете. Наеха отделна стая, за да се нахранят, защото кръчмата беше пълна с пътници и прекалено шумна. Тук спираха всички пощенски карети, които хвърчаха с голяма скорост по главните пътища и понякога изминаваха по шестдесет мили на ден.

Ядоха печена патица, калкан, пресни стриди и зеленчуци. За десерт им поднесоха ягодови тортички и сирене. Прислугата беше изключително любезна. Уморените пътници прекараха няколко часа в стаичката, за да се възстановят от уморителното пътуване. Изпиха чая си пред разпалената камина и много се смяха на гневните и объркани гласове на трупа пътуващи артисти, които репетираха за вечерното представление на „Както ви харесва“.

После продължиха пътя си и привечер влязоха в крайните квартали на Лондон. Падащият здрач се смесваше с пушеците, които се кълбяха над града. Минаха през обширни поля и множество селца, които обкръжаваха Лондон, видяха безброй кораби с чуждестранни флагове, хвърлили котва по кейовете на Темза, за да разтоварят стоки от далечни страни.

Лондон беше плетеница от павирани улици, повечето от които бяха твърде тесни за превозните средства. Елегантни карети с по шест коня, волски каруци, носилки, ездачи и пешеходци се блъскаха да преминат. Положението се успокои, когато каретата им се отдалечи от речния бряг и търговската част на града и влезе в една от широките улици, които водеха към центъра.

Малката градска къща на маркиз Рейнтън беше построена в стил „Кралица Ана“ и се намираше в едно спокойно кътче край Хайд Парк, където кралят все още ловуваше с благородниците си. Широката тухлена фасада на къщата с редица двойни прозорци и стръмен покрив беше подчертана от железен парапет по продължение на покрива и масивни комини.

— Пристигнахме, Ричард — извика Сабрина и смушка заспалото момче. Мери слезе първа, подкрепена от Хобс, след като грижливо бе събрала многобройните принадлежности за шев на леля Маргарет, разпръснати навсякъде по каретата. Един от слугите бе предупредил персонала за пристигането им и когато Сабрина изкачи парадното стълбище, бе посрещната от стар майордом в износена синя ливрея. Погледът му издаваше неодобрение.

— Аз съм лейди Сабрина Верик. Това са сестра ми, лейди Мери, леля ни Маргарет Верик и брат ми, лорд Ричард Фейвър, граф Фейвър. — Докато представяше близките си, Сабрина мина гордо покрай побледнелия майордом, който стоеше като вкопан пред внушителната входна врата от махагон и охраняваше облицования с дъб салон.

— Изтощена съм до смърт — простена леля Маргарет, която изкачваше стъпалата с помощта на винаги услужливата Хобс.

— Отведете лейди Маргарет в стаята й — заповяда Сабрина и спокойно влезе в салона, следвана по петите от майордома. — Поръчайте да й приготвят вана и топъл чай. Ние ще пием чая си долу. — Тя се обърна и дари безмълвния слуга, който все още не можеше да си поеме дъх от това нахлуване в дома на господаря му, с ослепителна усмивка, която веднага й осигури благоволението му.

— Веднага, милейди. Ще заповядам да приготвят стаи за вас и останалите членове на семейството. Ако се нуждаете от нещо, ние сме изцяло на вашите услуги.

— Много ви благодаря — отвърна със сияещо лице Сабрина. — Как е името ви?

— Купър, милейди.

— Много добре, Купър, ще се оттеглим, щом се поосвежим малко.

Купър се покашля колебливо.

— Ще има ли милейди нещо против да сподели една спалня с лейди Мери? — попита той — В момента сме малко притеснени, тъй като маркизът и маркизата също са отседнали тук.

Тези думи накараха Сабрина да се вкамени. Изведнъж лицето й побледня така, че майордомът загрижено пристъпи крачка към нея.

— Не ви ли е добре, лейди Сабрина? — попита уплашено той. — Да ви донеса ли амоняк?

— Не, не, нищо ми няма, само се изненадах от съобщението ви за маркиза — обясни тихо Сабрина.

Купър я погледна объркано.

— Ами… знаете ли, лейди Сабрина, и аз вече се питах… Лорд и лейди Рейнтън имаха намерение да посетят свои приятели в провинцията и да видят какво става с Верик Хаус. Маркизът имаше намерение да се види със семейството си. Очакваме ги в събота, а тогава вие все още ще бъдете тук и… — Той замлъкна смутено. Изразът на Сабрина не предвещаваше нищо добро.

— Наистина ли са отишли във Верик Хаус? — попита невярващо тя. — Господи!

— Ричард е уморен и няма да пие чай. Сложих го да спи в една от стаичките за преобличане — обяви Мери, която току-що бе влязла в салона. Забелязала неловкото мълчание, тя спря на прага и хвърли несигурен поглед към майордома. — Какво се е случило? — попита едва чуто тя.

— Маркизът е тук — уведоми я Сабрина. — И точно сега е на път към Верик Хаус, а може и вече да е пристигнал.

Мери се разтрепери и се отпусна на дивана. Сабрина изпрати майордома да донесе чай, застана пред сестра си и я изгледа съчувствено.

— Ти знаеше, нали?

— Да — пошепна задавено Мери и продължи с пресекващ глас: — Знаех, че предстои нещо неприятно, но когато ти изчезна, го свързах с тебе. Знаеш ли, Рина, видях лицето ти. Виолетовите очи, трапчинките, всичко ми беше толкова познато и същевременно чуждо. Нещо не беше наред. Като че ли беше ти и все пак не съвсем. Сега знам — бил е маркизът. Ти му приличаш, Сабрина, затова не можах да разбера какво точно виждам. Съжалявам. Само ако ти бях разказала…

— Да върви по дяволите! — изкрещя ядосано Сабрина. — Какво ще правим сега? Как смее да отива в дома ни след толкова години?

Сабрина направи опит да се овладее и зачака майордомът да сервира чая. Когато останаха сами, продължи по-спокойно:

— Не мога да си го представя как отсяда във Верик Хаус. Ние сме тези, което направиха къщата истински дом. Той няма право да влиза там.

Мери наля чая в тънките порцеланови чашки и подаде едната на сестра си. Сабрина я пое с благодарност и отпи голяма глътка.

— Няма смисъл да се ядосвам — проговори след малко тя. — Гневът няма да помогне. Първо трябва да се погрижим за очилата на Ричард, а след това ще напуснем дома на маркиза колкото се може по-скоро. Нямам намерение да бъда тук, когато се върне. Надявам се да се позабави повече. Може би е по-добре да си потърсим друго жилище, докато свършим всичко. Не бива да се връщаме във Верик Хаус, докато маркизът е там. Все пак смятам, че можем спокойно да останем тук до четвъртък или петък и тогава да си заминем. Знаеш ли колко време ще е нужно, за да направят очилата на Ричард? — попита колебливо тя.

Мери поклати глава.

— Боя се, че не, Рина.

— Тогава нека се опитаме да поспим, защото през следващите дни ни чака много работа. Надявам се Ричард да получи онова, което му е нужно. То означава много за него, както и за нас, впрочем.

В стаята вече ги чакаха камериерки, за да им помогнат при събличането. Огромното легло беше затоплено и готово за спане. Изтощена, Сабрина се изтегна до Мери и въздъхна доволно.

— Предпочитам дървата пред тези пушещи черни въглища — проговори намръщено тя и погледна тлеещите буци зад решетката.

Мери се усмихна в мрака.

— Ти си истинска селянка, Рина. Обичаш ухаещо ябълково дърво в камината, кучета, които спят пред огъня, и проста вечеря с гълъбов пастет и домашна медовина.

Сабрина изпухтя презрително.

— Гълъбов пастет, глупости! Тук ще ядем омари и бадемов сладкиш и всеки ден ще пием шампанско. Ще нося коприна и сатен, ще захвърля вълненото бельо, ще се парфюмирам от главата до петите и ще украся косата си с диаманти…

— И ще се разхождаш с позлатена карета по „Баркли Стрийт“ с напудрена перука и фуста от черно кадифе, а после ще те представят на краля — завърши през смях Мери.

Сабрина се присъедини към смеха й и усети как напрежението й лека-полека отслабва.

— Благодаря ти, Мери — пошепна с обич тя.

На следващата сутрин двамата с Ричард тръгнаха да търсят магазина на доктор Смитсън. Докато закусваха, Ричард не остана нито минута спокоен. Не изяде яйцето си и дори не опита шоколада.

Беше облякъл костюм от сив плат със златни копчета и жилетка от сребърен брокат, вратовръзката и чорапите бяха снежнобели. Изглеждаше като малък, добре облечен джентълмен, докато изтри в глезените си закръглените върхове на обувките си и остави по чорапите черни петна.

— Няма ли да тръгваме най-после, Рина? — питаше той час по час.

— Да, тръгваме — отговори тя, след като изяде закуската си.

Придружени от кочияша на маркиза, който познаваше добре града, двамата излязоха. Сабрина се уви в наметката си, защото утрото беше хладно, повяваше лек вятър. Скоро оставиха зад себе си широките централни улици и господарските къщи и каретата затрополи по тясна павирана улица с малки дюкянчета, обкичени с пъстри табели. Книжари, търговци на чай, златари и продавачи на коприна се конкурираха с търговци на парфюми, майстори на перуки, вехтошарски магазинчета и гробари.

В ранната сутрин улиците бяха препълнени със селяни, които караха добитък към пазара, бакали, поели към Ковънт Гардън да купят плодове и зеленчуци, улични търговци, които продаваха закуски. Имаше пастети и кифли с масло, стриди от колички. Рибарите и месарите хвалеха на висок глас стоката си.

Сабрина закри носа си с парфюмирана кърпичка, за да се предпази от натрапчивите миризми, които влизаха през прозорчетата на каретата. Вонята на откритата канализация, смесена с миризмата на гниеща риба и отпадъци, беше отвратителна.

Ричард смръщи отвратено чело.

— Пфу, как мирише!

— Ричард, моля те! — Сабрина се опита да се засмее. Закуската тежеше в стомаха й.

Каретата излезе от оживената търговска улица и спря пред малък подреден магазин, разположен на спокойно площадче. Прислужникът скочи и отвори вратичката, после протегна ръка да помогне на Сабрина. Ричард побърза да слезе след нея. Сабрина огледа заинтересовано фасадата на къщата. Небето почти не се виждаше от безбройните покриви и надвисналите водосточни тръби. Магазинчето, което беше целта на посещението им, беше притиснато между аптека и печатница.

Над вратата беше написано: „Смитсън. Майстор на оптични инструменти“. Сабрина улови ръката на Ричард и влезе вътре. Малка камбанка над вратата предизвести за влизането им. Магазинът беше хладен и чист. На една от стените висеше витринка с някакви странни предмети, по продължение на другата се простираше тезгях, отрупан с различни уреди. Имаше още малка камина с няколко стола пред нея, на пода беше постлан килим. Някъде навътре удари часовник и по стълбите слезе приведен мъж с черен копринен сюртук и опънати панталони и чорапи. Носеше дълга старомодна перука= Извади от джобчето си тежък златен часовник и провери колко е, часът.

— Желая ви добро утро, мис. Мога ли да ви помогна с нещо? — осведоми се той със старомодна учтивост.

Сабрина издърпа напред смутения Ричард.

— Добро утро. Аз съм лейди Сабрина Верик, а това е брат ми, лорд Ричард Фейвър. Вие ли сте мистър Смитсън?

Мъжът кимна и тя извади от джоба си писмото на мисис Тейлър и му го подаде. Мъжът го огледа любопитно, после извади от джоба си пенсне, сложи го на носа си и зачете писмото. Мека усмивка заигра по тънките му устни и изглади строгото лице. Накрая сгъна грижливо писмото и го прибра в джоба си.

Майсторът огледа внимателно ранните посетители, момчето с яркочервени коси, което плахо се гушеше в красивото момиче с гарвановочерни къдрици, украсени с малка небесносиня копринена шапка. Нежната шия беше украсена с панделка в същия цвят, роклята също беше от син сатен.

— Значи вие сте младата лейди, с която се е сприятелила сестра ми. За мен е удоволствие да се запозная с вас, милейди — проговори учтиво той, но в гласа му нямаше и следа от покорството, което изискваше различното им обществено положение. — А как са моите грамадни племенници?

Сабрина засия.

— Пораснали са още повече — отговори тя и му разказа как живеят Уил, Джон и добрата им майка. Отговори търпеливо на въпросите му, докато най-после стигнаха до целта на посещението им.

— Мисис Тейлър ви препоръча. Брат ми Ричард вижда трудно надалече и се надяваме да му помогнете.

Мистър Смитсън огледа с присвити очи бледото лице на момчето.

— Ей сега, млади господине, веднага ще видим какво можем да направим за вас. — Той помоли Сабрина да седне на един от столовете, докато той прегледа братчето й. Извади от едно чекмедже няколко лещи и помоли Ричард да погледне през тях към улицата. На няколко пъти си записа нещо, мърморейки под носа си, докато накрая с доволна въздишка остави инструментите в тапицираното с кадифе дървено чекмедже. Покани Ричард да седне на стола до Сабрина и дръпна шнура на звънеца.

— Надявам се да ми окажете честта да пиете чай с мен. Икономката ми ще го донесе веднага.

— Благодаря ви, с удоволствие — прие поканата Сабрина. — Вие живеете на втория етаж, така ли?

Мистър Смитсън кимна и разпери ръце.

— Това е домът, в който съм отраснал и където ще умра. В наши дни богатите търговци напускат магазините си и си строят вили в предградията. Вече не е прието да се живее над магазина. Но аз… — Той млъкна, защото влезе икономката с тежка табла с чай и сладкиши. — Ще бъдете ли така добра да налеете? — попита той, след като жената се оттегли. Сабрина кимна и той продължи замислено: — Аз съм си такъв — старомоден. Твърде отдавна водя това съществуване, за да го променям в последните дни от живота си. — Той благодари на Сабрина за чая и отпи глътка, потънал в мислите си.

— Много съм доволен от прегледа на младия лорд Ричард — продължи след известно време мистър Смитсън. — Ако дойдете след седмица, мога да ви обещая, че след известно упражнение брат ви ще може да улучва центъра на двушилингова монета като най-добрите стрелци — завърши той и се засмя при вида на възбуденото момче.

Ричард скочи и въодушевено затанцува из стаята, забравил чая си. Сабрина се приведе и стисна ръката на мистър Смитсън.

— Как да ви благодаря? И без това се чувствам виновна, че не забелязах по-рано какво го измъчва — призна разкаяно тя. — Разбрах го едва преди няколко дни. Той криеше от нас, а човек е толкова зает, че не забелязва какво става с най-близките му.

— Мило дете, не бъдете толкова строга към себе си. Младият господин ще може да вижда нормално, а ако се съди по разговора, който водихме, той е много по-напред от връстниците си. Годините на принудително бездействие и ученолюбието са го направили зрял мъж, обогатили са ума му. Можете да се гордеете с него. — Мистър Смитсън потупа успокоително ръката й.

Сабрина не можа да се удържи и устремно го целуна по бузата.

— Много ви благодаря — промълви задавено тя и от очите й потекоха сълзи.

Мистър Смитсън съвсем се обърка.

— Да вървим, Ричард! — извика бързо Сабрина, защото камбанката над вратата възвести влизането на нов клиент.

— В петък! — извика подпре им мистър Смитсън.

Двамата се обърнаха и му помахаха със сияещи лица.

Прибраха се вкъщи малко преди два часа на обед, натоварени с пакети. Лицата им пламтяха от вълнение. Ричард се втурна през смях в салона. В едната си ръка размахваше нов бастун с кехлибарена дръжка, в другата стискаше грижливо пакет нови книги. Устата му беше изцапана с шоколад. Просна се на килима и жадно запрелиства книгите си.

Сабрина се отпусна с уморена усмивка в най-близкия стол.

— Ричард ще получи новите си очила в петък и тогава ще може да вижда не по-зле от теб и мен — заразказва тя. Мери наблюдаваше с обич братчето си и чакаше нетърпеливо да чуе новините.

— Но това е прекрасно! Той се е променил още отсега, Рина — въздъхна облекчено тя и продължи засмяно: — Вероятно причината е единствено в новите книги.

Сабрина разрови доволно пакетите в скута си и раздаде на Мери, леля Маргарет и Хобс подаръците, които им беше купила.

Хобс се изчерви до корените на косите, когато отвори подаръка си. В пакетчето имаше няколко дантелени носни кърпички и бонета. Камериерката опипа с треперещи ръце красивите бонета и вдигна очи, в които блестяха сълзи.

— О, лейди Сабрина! — изрече развълнувано тя и тясното й лице засия. — Това са най-красивите бонета, които някога съм виждала. Наистина ли са за мен? — попита плахо тя и стисна пакетчето, сякаш някой се готвеше да й го отнеме.

— Разбира се, че са за теб. Ще ги слагаш в неделя за църква и винаги, когато ти се доще да изглеждаш красива — отговори Сабрина.

— О, много ви благодаря — прошепна Хобс и изгледа щастливо подаръка си.

— Лельо Маргарет, виж какво ти купих — обърна се Сабрина към леля си, която по изключение следеше с жив интерес онова, което ставаше около нея. Старата дама остави настрана гоблена си и разтвори големия пакет, който Сабрина сложи на скута й. Мери застана зад гърба й и зачака нетърпеливо. Като видя черната лакирана кутия, лелята нададе радостен вик. Отвори капака и възкликна от изненада. Кутията беше пълна с копринени конци: три различни зелени цвята, четири сини, пет лилави и безброй други.

— О, миличка, толкова съм ти благодарна! Наистина скъпоценен подарък — рече лелята и развълнувано помилва копринените конци. После се зае да разглежда всеки поотделно.

— А това е за теб, Мери — обърна се Сабрина към сестра си и й подаде малък пакет.

— Какво си ми донесла? — засмя се Мери и нетърпеливо разтвори подаръка си. Изпод хартията се появи богато украсена златна кутия, на капака бяха изрисувани красиви картини. Мери я отвори и ахна при вида на златния медальон с форма на сърце, който висеше на тънка златна верижка.

— Прекрасен е, Рина — пошепна Мери и нежно се усмихна на сестра си. — Нямам думи да ти благодаря, но ти знаеш какво означава това за мен. Мама имаше подобен. — Тя разпери ръце и прегърна сестра си. — А за себе си какво купи? Не вярвам да си останала с празни ръце.

— Разбира се, че не — засмя се Сабрина. — Не съм чак толкова безкористна.

Тя отвори един голям пакет и извади лавандуловосиня наметка, обточена с кожи. Сложи я на раменете си и потърка брадичка в меката кожа.

— Прекрасна е, Сабрина! — извика въодушевено Мери. — Обърни се да те видя отзад.

Сабрина се разходи наперено из стаята и се завъртя няколко пъти.

— Ще си поживеем, както се полага. Имаме само няколко дни на разположение и трябва да се забавляваме. Всичко върви добре — завърши самоуверено тя и се уви в новата си наметка.

Дните минаваха бързо. Разгледаха града, наблюдаваха големите кораби, които хвърляха котва в доковете на Темза, накупиха си много неща, разходиха се в парка, нахраниха патиците и погледаха лебедите, които се плъзгаха величествено по спокойната вода на езерото.

В края на седмицата леля Маргарет се беше запасила с чай, любимото си енфие и няколко шишенца парфюм. Сабрина и Мери бяха прекарали по няколко часа при шивачите, шапкарките и обущарите. Поръчките им щяха да бъдат изпратени във Верик Хаус. Освен това бяха попълнили гардеробите си с нови шапки и ръкавици.

В петък сутринта всичко беше опаковано и готово за път. Утрото беше мрачно, надигаше се буря, павираните улици бяха хлъзгави и опасни. Увита в новата си наметка, Сабрина повика Ричард и се отправи към магазина на мистър Смитсън. В камината пращеше буен огън. Майсторът ги посрещна с усмивка и настоя Ричард да изпробва веднага новите си очила.

Момчето беше необичайно мълчаливо. То сложи на носа си делените очила и хвърли предпазлив поглед през стъклата, но веднага ахна от необичайно ясната и отчетлива сцена, която се разкри пред него. Паветата на улицата, прозорците на отсрещната редица къщи — всичко се виждаше ясно. Сабрина наблюдаваше братчето си със затаен дъх. Ричард постоя малко, взрян през прозореца, после се обърна към сестра си и по бузите му потекоха сълзи.

— Виждам всичко, Рина! Виждам прекрасно. — Той прегърна сестра си, после подаде ръка на мистър Смитсън, който ги наблюдаваше с усмивка. — Много ви благодаря, сър. Вие ми дадохте нещо, за което не мога да ви се отплатя — заговори сериозно той и младото му лице изглеждаше много зряло под очилата в тънки златни рамки.

Мистър Смитсън пое ръката му и я разтърси сърдечно.

— За мен беше радост, лорд Ричард, истинска радост.

Сабрина плати сметката и двамата излязоха от магазина с поръката да отнесат сърдечни поздрави на мисис Тейлър и другите. Мистър Смитсън ги изпрати до вратата и им помаха за сбогом.

Ричард непрекъснато протягаше глава през прозорчето, сочеше сгради и паметници, подскачаше като малка маймунка на седалката.

— Прекрасно е, Рина! Виждам реката и корабите по кейовете, а я погледни там! — извика възбудено той, когато трябваше да завият заради една преобърната карета, която се беше сблъскала със селска каруца, пълна с птици. Навсякъде хвърчаха пера и се сипеха върху любопитната тълпа, събрала се да наблюдава сцената. Улицата беше блокирана.

— Дали има ранени? — попита Ричард и се изви назад, за да не пропусне нищо от гледката. — С нетърпение чакам да се върнем във Верик Хаус, за да се науча да яздя — довери се той на Сабрина и гласът му трепереше от възбуда.

Когато влязоха вкъщи, момчето улови ръката на сестра си и рече плахо:

— Ще ме научиш ли да яздя както трябва?

— Разбира се, и ще бъда много строг учител — отвърна шеговито Сабрина, зарадвана от сияещите сини очи зад дебелите стъкла на очилата. — Ако се научиш бързо, ще те отведа на едно много особено място и ще си направим пикник — обеща тя. Едва сега забеляза колко нервни са слугите в салона и с какво измъчено лице ги поздрави Купър. Държанието му беше сковано и церемониално.

Учудена, Сабрина влезе в салона. Ричард се втурна с подскоци след нея, без да забелязва царящото напрежение. Мери седеше неподвижно, бледото й лице беше сковано в хладна маска. Леля Маргарет се бе привела над бродерията си и бялото й боне се поклащаше в такт с бодовете.

— Мери? — попита Сабрина. — Какво, за Бога…

— Я виж ти, това била малката Сабрина — проговори ироничен глас от отсрещния ъгъл.

Сабрина се закова на мястото си и Ричард се блъсна в нея. Тя го подкрепи, без да съзнава какво прави, и бавно се обърна по посока на гласа. Ричард застана до нея и тя обгърна с ръка тесните му рамене, сякаш искаше да го предпази от нещо.

Среден на ръст мъж с розов копринен жакет и подходящи по цвят жилетка и панталони, бели копринени чорапи и елегантни обувки, с напудрена перука, вързана с черна кадифена панделка, и сребърна бенка на лявата буза се поклони подигравателно пред брата и сестрата, които не бяха в състояние да се помръднат.

Когато погледна в очите, които имаха същия виолетов цвят като нейните, Сабрина побледня като платно. И веждите имаха същата горда извивка като нейните. Но приликата свършваше дотук, защото лицето на мъжа беше уморено и цинично. Устата му се изкриви в жестока усмивка. Очевидно се наслаждаваше на уплахата й.

— Е, нима не мога да очаквам любезен поздрав от собствената си дъщеря? — попита развеселено маркизът, после се обърна към Ричард и го огледа с присвити очи. — Значи ти си синът ми? Май не си се метнал на баща си. Изглеждаш като истински малък шотландец с тези червени коси — промърмори презрително той и си взе щипка енфие.

— Вашето семе не успя да го бележи, милорд. Наследил е твърдия характер и интелигентността от шотландските си предци. Както се вижда, аз съм единствената, която прилича на семейство Верик — отговори саркастично Сабрина. — Освен всичко друго съм наследила злобния ви език и проклетата ви избухливост. Затова се пазете, милорд, ако сте решили да се позабавлявате за сметка на семейството ми.

Маркизът беше толкова изненадан, че не намери какво да отговори. Кихна силно няколко пъти и когато се овладя, по лицето му се разля колеблива усмивка, изпълнена с възхищение.

— Считам се предупреден, но приятелите ми твърдят, че съм в състояние да омагьосам и дявола с чара си. Питам се и това ли принадлежи към силните ти страни.

— Приятели? — отзова се пренебрежително Сабрина и учудено вдигна едната си вежда. — Не съм помисляла, че имате приятели, милорд.

Маркизът отново не намери отговор. После се изсмя развеселено и презрителното изражение изчезна от лицето му. Все още се усмихваше, когато вратата на салона се отвори и влезе контесата. Като видя усмихнатото лице на мъжа си, тя спря изненадано.

— Лучана, мила моя, дъщеря ми е истинска скъпоценност. Толкова е оригинална. За Бога, просто не мога да повярвам, че ме победиха със собствените ми оръжия. Само си представи, тя ми се надсмива! — Маркизът изтри насълзените си очи с дантелена кърпичка, която ухаеше на жасмин. — Каква щастлива случайност, че контесата и аз решихме да се върнем един ден по-рано, иначе щях да пропусна тази прекрасна размяна на удари със семейството си.

— Жалко е, че заминаваме още днес следобед, но нали знаете, препоръчително е лекарствата да се вземат в малки дози — отговори с медено гласче Сабрина. — А сега ви моля да ни извините, милорд, трябва да уредим някои неща преди тръгване.

— Не така, мила, къде останаха добрите ти маниери? Още не си се запознала със съпругата ми.

Контесата бе стояла мълчаливо до вратата, но сега зашумоля с голите си към съпруга си, обгърната от облак скъп парфюм. Ръцете й бяха отрупани с тежки пръстени.

— О, caro, малката е molto bella[1] — извика тя, улови брадичката на Сабрина и огледа лицето й с вид на познавач. — Невероятно е колко си приличате, caro. А този момък е направо сладък — добави тя и прегърна загубилия ума и дума Ричард. — Какви коси има само! — Тя се разсмя весело, после отново съсредоточи вниманието си върху Сабрина. Очите на девойката се разшириха от учудване. Беше си спомнила къде срещна контесата за първи път и едва не се изсмя с глас. Беше й взела перлените обици! Но не можа да скрие трапчинките си.

— О, caro, има дори твоите трапчинки! — извика контесата и поклати глава.

— Да, ние наистина си приличаме много, скъпа — призна гордо маркизът, поласкан, че жена му е открила в Сабрина толкова много от него.

Контесата се разположи удобно на дивана до Мери, взе една от ледените й ръце в своята и отбеляза замислено:

— Тази тук е като мадона, толкова тиха и мила, но тя вижда и знае всичко, нали, дете? — Мери я погледна смаяно. — Поръчах чай за семейството ти, скъпи, но ти знаеш, че смятам този обичай за отвратителен, затова на мен ще донесат едно малко шери — продължи тя и отново огледа изпитателно Мери и Сабрина. После каза на маркиза нещо на италиански. Думите й оказаха учудващо въздействие върху мъжа. Той присви замислено очи и на лицето му се изписа доволна усмивка.

— Винаги съм те смятал за много умна и интелигентна жена, Лучана, но този път съм наистина горд с тебе.

Изведнъж Сабрина се почувства зле. Не й хареса начинът, по който я оглеждаше контесата, не й харесаха думите, които двамата си бяха разменили. Ричард прегърна скритом сестра си през кръста и се притисна до нея, докато безмълвно наблюдаваше мъжа, който беше негов баща и когото днес виждаше за първи път. Леля Маргарет се беше затворила в своя свят и продължаваше неуморно да бродира. Само от време на време вдигаше глава, за да погледне брат си или контесата.

Сабрина взе решение.

— Да вървим, Мери, Ричард, лельо Маргарет. — Тя им направи знак да я последват. — Трябва да се сбогуваме с вас, милорд, и се надявам, че никога вече няма да се видим.

— Напротив, напротив — възрази усмихнато маркизът и наля чаша шери на жена си от гарафата, която слугата беше внесъл на табла заедно с кана чай и чиния сладкиши. — Реших, че е дошло времето да опозная отблизо скъпото си семейство. Много време мина, откакто бяхме заедно. Съжалявам, че не ви посетих по-рано във Верик Хаус. Къщата изглежда много добре, макар че е прекалено селска за вкуса ми. Да, мисля, че наистина трябва да ви опозная малко по-отблизо — заключи подигравателно той и проследи с хладен интерес как очите на Сабрина засвяткаха от гняв. Тя пристъпи към него. Красотата й беше наистина зашеметяваща. Маркизът се разположи удобно в креслото си, готов да продължи разговора.

— Семейство! — изсмя се безрадостно младата жена. — Откога вие, неустоимият маркиз Рейнтън, признавате, че имате семейство? Нали бяхте твърде зает да обикаляте големите европейски градове? Досега не намерихте време да се осведомите как живее семейството ви, щастливо ли е. О, не, бяхте твърде зает и не се появихте дори на погребението на съпругата си. Заминахте за Лондон още преди да е изстинала, макар че синът ви беше само на няколко дни и достопочтеният маркиз дори не си беше направил труда да го види. Кога видяхме за последен път бащиното ви лице? Колко години минаха оттогава? Мисля, че са десетина. Сигурен ли сте, че още помните имената ни? Знаете ли изобщо колко деца имате?

Сабрина стоеше гордо изправена пред баща си, чието лице се бе превърнало в бледа, студена маска. Пръстите му стискаха до божа кристалната чаша.

— Вие не сте ни баща. Единственият, когото имахме, беше дядо. Единственият човек, който ни обичаше, беше той.

Сабрина се обърна рязко и закрачи към вратата. Мери и Ричард я последваха безмълвно. Накрая нервно ситнеше леля Маргарет. Сабрина се обърна на прага и заключи:

— Ние нямаме нужда от вас и не ви искаме, милорд. — Гласът й беше студен и горчив.

Маркизът се надигна и лицето му се разкриви в жестока гримаса.

— Много добре знаеш, малката, че за любов и дума не може да става. Виж ти какво приятно семейство съм имал. Държите се един за друг, виждам, това е от шотландската ви кръв. Истински клан. Онзи старик ви е възпитал добре, трябва да му се признае. Бях глупак, че му позволих да ви отведе в онези диви планини. Даже собствената ми сестра, която няма и капка шотландска кръв във вените си, е против мен. — Той хвърли бърз поглед към контесата, която наблюдаваше с безмълвно неодобрение сцената, и се ухили. — Виждаш ли, Лучана, всички са против мен.

Той вдигна от пода бастуна си със златна дръжка и зачука нервно по паркета, обмисляйки следващите си думи. Накрая вдигна глава и заговори открито:

— Сега ще ви съобщя някои факти, които изглежда сте забравили. Аз все още съм ваш законен настойник. Имам пълната власт да правя с вас, каквото си искам. Ако пожелая, ще изхвърля Маргарет от дома си и ще я предоставя на съдбата й. А това не би ви харесало, нали?

Леля Маргарет изплака високо като ранено животинче и се отпусна в най-близкия стол. От очите й потекоха сълзи. Мери се втурна към нея, прегърна я и зашепна утешителни думички в ухото и. Слабичките й рамене трепереха от гняв.

— Е, все още не съм взел такова решение. Мога да измисля нещо и за другите. Така например, не е лошо да взема Ричард със себе си при следващото си пътуване в Европа, за да му дам подходящо образование.

— Caro! — прошепна умолително контесата. — Ще уплашиш бедното дете.

— Ще се отнасям към семейството си, както смятам за правилно — отговори с досада мъжът и си взе щипка емфие. — Разбираш ли, Сабрина, козовете все още са в моите ръце. Така е било и така ще бъде винаги. Ще останете в Лондон — или поне ти и Мери. Къщата е твърде малка за всички ни, освен това не мога да предложа кой знае какви забавления на едно малко момче, камо ли на леля Маргарет. Двамата ще заминат за Верик Хаус, както възнамерявахте. — Той срещна гневния поглед на Сабрина и сякаш я предизвика да му възрази, без да се трогва от нещастното лице и треперещите устои на Ричард. Сабрина го погледна с безпомощна ярост, после ядосано тропна с крак и избяга от стаята. Движението й сякаш изтръгна останалите от вцепенението. Те я последваха бързо и оставиха маркиза и контесата сами в салона.

Мери и Ричард намериха Сабрина свита в леглото, заровила лице във възглавницата, да хълца неудържимо. Когато седнаха до нея на леглото, тя се претърколи по гръб и невярващо поклати глава.

— Какво ще стане сега? Защо, Мери? Защо всичко се обърка? Нищо не е както преди — нищичко. Защо всичко се промени? Бяхме толкова щастливи във Верик Хаус. Защо дойдохме тук?

Ричард избухна в плач и Сабрина осъзна, че е сбъркала.

— О, миличък, толкова съжалявам. Знаеш, че бих направила всичко, за да се сдобиеш с очилата си. Знаеш го, нали? Не съжалявам за нищо. Направихме това, което трябваше. — И тя притисна до себе си треперещото му тяло.

— Така и така щеше да се случи. Той щеше да дойде във Верик Хаус ида ни вземе. Това беше неизбежно. Ние сме безпомощни срещу съдбата — опита се да ги утеши Мери.

— Проклет да е! — изкрещя гневно Сабрина. — Мисли си, че може просто да се появи и отново да влезе в ролята си на баща. За съжаление ни държи в ръцете си. — Тя въздъхна замислено. — Питам се какво ли замисля. Той не прави нищо без сметка.

— Не го харесвам. Мисля, че дори го мразя — проговори мрачно Ричард и подсмръкна. — Няма да тръгна с него.

— Той скоро ще си замине, сигурна съм. Скоро ще му омръзне да си играе с нас.

— Нали няма да му позволиш да ме вземе със себе си, Сабрина? — Ричард задърпа сестра си за ръкава и я изгледа умолително. Сабрина направи опит да се усмихне.

— Няма да те дам, Дики. Той няма право да ни раздели. — Гласът й зазвуча по-уверено. — Щом иска да се бие по други правила, ние също ще променим нашите.

Ричард въздъхна облекчено, но Сабрина и Мери си размениха загрижени погледи. Мери беше много разтревожена от решителността на сестра си.

Изведнъж Мери нададе вик и улови лицето на Ричард в двете си ръце.

— От толкова вълнения забравих очилата ти, Ричард — засмя се тя. Лицето на момчето се разведри и то погледна гордо през дебелите стъкла.

— Виждам чудесно, Мери. Ще се науча и да стрелям като всички останали.

Мери се усмихна щастливо.

— Това е чудесно. Единственото радостно нещо днес. Но е по-важно от всичко друго.

Сабрина погледна в щастливото лице на Ричард и разбра, че Мери казва истината — наистина си струваше. След като обядваха насаме, Сабрина и Мери се сбогуваха със сълзи с Ричард и леля Маргарет. Хобс мърмореше недоволно под носа си, докато сръчно събираше разпилените навсякъде конци на старата дама. Изпратиха ги до вратата и им махаха, докато каретата се скри от погледите им. После се върнаха вкъщи и страхливо зачакаха в салона каква ще бъде следващата стъпка на маркиза.

Той се появи за чая, тъкмо когато Мери наливаше димящата течност в тънки порцеланови чаши. Изглеждаше свеж и отпочинал след краткия следобеден сън.

— Точно от това имах нужда — отбеляза доволно той. — Налей чаша чай на баща си, Мери. — Погледът му следеше всяко движение на сръчните й ръце. — Знаете ли, аз наистина нямах представа, че имам толкова красиви дъщери. Сабрина е просто изключителна, но и ти, Мери, с тези сиви очи и червената коса и с този тих, ведър нрав си много впечатляваща. Да, наистина съм много доволен от вас. Контесата насочи вниманието ми към красотата ви. — Тонът му стана доверителен. — Трябва да знаете, че в момента имаме финансови затруднения. Затова и дойдох в Англия, отчасти за да избягам от кредиторите и отчасти за да видя дали мога да събера малко пари чрез продажба на земя. — Той хвърли зъл поглед към Сабрина и добави: — Ако се наложи, ще продам дори Верик Хаус.

— Знам, че ще го направите, макар че това е нашият дом, наследството на Ричард — отговори с болка тя.

— Е, може би няма да се наложи. Чаят е прекрасен, мила — обърна се маркизът към Мери и кимна доволно.

Сабрина отпи голяма глътка и изгледа недоверчиво баща си. Заплахата му да продаде Верик Хаус я бе уплашила до смърт. Какво ли беше намислил?

— Прегледах пощата и открих няколко чудесни покани за балове и празненства, които са много подходящи да представя двете си красавици в обществото — съобщи маркизът и впи поглед в лицето на Сабрина, за да оцени въздействието на думите си.

Сабрина и Мери седяха като вцепенени по местата си и не бяха в състояние да промълвят нито дума. Вече започваше да им просветва какво е замислил баща им. Лицата им се вкамениха.

— Мисля, че имаме добри шансове. Някои от богатите дукове все още са неомъжени. Но аз ще се задоволя най-малко с маркиз — продължи бащата и виолетовите му очи заблестяха пресметливо.

— Значи искате да ни продадете на онзи, който предложи най-много? — попита саркастично Сабрина. Гневът бе прогонил шока й. — Ще си потърсите богати зетьове, така ли? Ще останете разочарован, предупреждавам ви, защото аз нямам намерение да се съобразявам с плановете ви.

Маркизът изобщо не се трогна от думите й.

— Не ти вземаш решенията, мила. Би трябвало да се радваш, че ще ви намеря добри съпрузи. Какви шансове бихте имали в онова забутано село? — попита презрително той. — Някой селски земевладелец? Или някой барон, който отглежда свине? Ходи на лов, за риба, язди по цял ден, а накрая заспива пиян пред камината и проглушава ушите ви с хъркането си. — Той избухна в смях. — Виждам, че не се забавлявате. Затова оставете плановете за женитба на баща си и много скоро всички ще можем да се наслаждаваме на безгрижен живот. — Той се изправи и посегна към бастуна и ръкавиците си. — Проверих гардеробите ви. Имате достатъчно дрехи, но нито една бална рокля или костюм за бал с маски. Уредих час при шивачката, за вас и за контесата. Трябва да ви снабдим с всичко необходимо. Утре вечер ще има бал с маски, следователно трябва да побързаме, за да се представите добре. О, и не ми създавайте трудности, милички, защото мразя да играя ролята на тиранин — но ще го направя, можете да бъдете сигурни в това.

Той напусна салона с весело лице, тананикайки нещо под носа си. Мери въздъхна и си наля още една чаша чай.

— Искаш ли и ти? — попита тихо тя.

Сабрина поклати глава.

— Предпочитам глътка бренди, много добре ще ми се отрази — отговори грубо тя. — Ама че бъркотия!

— Какво ще правим, Сабрина?

Младата жена разтърси черните си къдрици.

— Още не знам. Остава ни само едно — да играем играта му. В момента не виждам друга възможност, но мога да ти обещая, че скъпият ни баща няма да наложи волята си — заяви твърдо тя. — Да се надяваме, че няма да се случи нещо, което още повече да усложни живота ни.

[1] много красива (ит.) — Б.р. ↑

ГЛАВА ОСМА

Когато вратите на салона се отвориха и се появи годеницата му, лейди Бланш Деланд, придружена от две сърдито джафкащи кученца, дук Кемъри се обърна бавно. Погледна я безстрастно, отбеляза зачервените бузи и разрошените кестеняви къдрици, отделили се от сложната фризура, и яркосините очи, които блестяха под периферията на шапката.

— О, Люсиен! — извика задъхано Бланш, когато мъжът се надигна бавно от пейката до прозореца. — Нямах представа, че си ти.

— Защо се изненадваш? Един мъж трябва да посещава годеницата си, поне от време на време — отговори с досада Люсиен. — Известно време не бях в града и исках да проверя с какво си се занимавала по време на отсъствието ми.

— С какво съм се занимавала? — Лейди Бланш се изсмя нервно. — Какви ги говориш, за Бога? — Тя захвърли на стола шала, ръкавиците и чантичката си, свали шапката и трескаво заоправя прическата си.

Люсиен я изгледа любопитно. Бланш беше винаги нервна, вълнуваше се за всяка дреболия и много му приличаше на двете къдрави кученца, които постоянно се въртяха около нея и се мотаеха в краката на гостите. Само след няколкоминутен разговор с нея му идеше да заспи от скука. Единствените теми за разговор, които понасяше годеницата му, бяха новите моди и скандалните истории във висшето общество. Тя беше една малка глупачка, но безобидна и макар че не изпитваше привързаност към нея, Люсиен не можеше и да я намрази.

— Какво ново си купи? — подразни я той.

Бланш го изгледа смаяно.

— Да съм си купила?

— Ами да. Приемам, че се връщаш от покупки, както обикновено.

— О, да, разбира се — отговори бързо тя и се изчерви. — Само няколко рокли.

— Надявам се, че междувременен си попълнила чеиза си? Сватбата е следващата седмица.

Бланш приседна на крайчеца на пейката, взе в скута си едното кученце и зарови пръсти в гъстата му козина.

— Разбира се, всичко е готово. Повярвах на думите ти и казах да изпратят всички сметки на теб.

Тя затрепка с мигли и го изгледа предизвикателно.

— Позволих си някои екстравагантности, Люсиен.

Мъжът вдигна рамене и я погледна равнодушно.

— Щом ще ставаш дукеса, трябва да се обличаш подходящо.

— Какво означава това? Аз съм твърдо решена да стана твоя жена, Люсиен.

— Не се съмнявам в теб, Бланш. Просто начинът ми на изразяване е такъв. Но като те гледа, човек може да си помисли, че съвестта ти не е чиста.

Бланш избухна в креслив смях и нервите на мъжа се опънаха още повече.

— Аз? Не ставай глупав, Люсиен. Знам, че сме сгодени, но това не означава, че съм готова да се откажа от забавленията си. Освен това нямам никакво намерение веднага след сватбата да се оттегля на село — отговори сърдито тя и добави със самодоволна усмивка: — Слава богу, една омъжена жена се ползва с много повече свободи от едно младо момиче.

Люсиен я погледна и се ухили.

— И ти смяташ да им се насладиш докрай, ако съм те разбрал правилно?

— Точно така — отговори Бланш. — Но това важи и за теб.

— Е, поне в това отношения няма да възникнат недоразумения, нито досадни драми на ревност и наранена гордост.

Бланш беше напълно доволна от отговора му.

— Кога ще получа фамилните скъпоценности?

— Когато му дойде времето. Дукесата-вдовица ги съхранява грижливо. Отдавна ми е заявила, че ще ги даде на съпругата ми. Вероятно ще ти ги връчи в деня на сватбата.

— О! — промърмори разочаровано Бланш. — Толкова ми се щеше да ги сложа утре вечер с новия си тоалет. Даже казах на Лети… О, Люсиен, убеди я да ми ги даде! — Тя изкриви умолително уста и погледна с очакване годеника си.

— Знаеш, че отношенията ми със старата дама не са най-добрите, Бланш — гласеше съкрушаващият отговор. — Е, ако ми дадеш няколко целувчици, ще склоня да й кажа няколко думи — добави саркастично той и не се изненада от отвращението в големите сини очи, устремени към белега му.

Бланш потрепери леко и изведнъж Люсиен си спомни две красиви виолетови очи, които го гледаха без следа от отвращение. А устните и пръстчетата милваха белега му…

— Какво ще направиш, когато сме женени и аз поискам да осъществя съпружеските си права, Бланш? — попита с презрителна усмивка той.

Младата жена обърна към него нежния си профил и отговори спокойно:

— Ще се подчиня, разбира се.

— Разбира се — повтори Люсиен и се изсмя грубо.

— Какво всъщност искаш, Люсиен? — попита учудено тя. — Ти не ме обичаш, знам. Жениш се за мен само за да получиш наследството си. А аз искам да стана дукеса. Всичко е много просто, нали?

Люсиен я изгледа разочаровано.

— Наистина ли е просто? — попита замислено той.

Бланш отвърна поглед от белязаната му буза. Пронизващите тъмни очи я нервираха. Чу трополенето на минаващите карета и очите й засвяткаха от възбуда. Колко страстни бяха устните, които я бяха целували. А перспективата беше още по-приятна…

Люсиен се облегна на седалката в каретата си и се зазяпа през прозорчето. Сбогуването с Бланш беше кратко и представляваше облекчение и за двамата. Той погледна нетърпеливо часовника си и тъкмо когато щеше да го пъхне обратно в джоба на жилетката, кочияшът му подаде глава през прозорчето. Стана му ясно, че ще закъснее за срещата с дукесата-вдовица.

— Има задръстване, Ваша светлост. Някакъв проклет глупак е преобърнал колата си. Тази паплач явно не знае как да държи юздите — съобщи презрително мъжът.

— Е, добре, но се постарай да побързаш, иначе ще се наложи да се обръсна още веднъж — отвърна сухо Люсиен.

— Тъй вярно, Ваша светлост — отговори ухилено кочияшът и започна да ругае с цветисти думи коларя, който беше заприщил улицата. Точно пред тях превозното средство беше загубило едното си колело, в същия този момент каретата, която се движеше зад тях, беше тръгнала да ги изпревари и сега бяха безнадеждно притиснати. Отдясно започваше тясна уличка и по нея фучеше загубила управление селска каручка. Само след миг щеше да се удари право в ярко изрисувания герб на вратичката на черната карета.

Люсиен чу предупредителните викове, придружени от оглушително трополене, вдигна любопитно глава и видя през прозорчето на каретата как безстопанствената, тежко натоварена каручка се носи с бясна скорост по тясната улица — право към него.

Дукът успя да запази самообладание и реагира светкавично. Хвърли се през прозореца, падна тежко на паважа и се претърколи няколко пъти, за да избегне колелата на каручката. Покрай него фучаха лица и човешки крайници. След секунди се чу оглушителен шум от сблъскалите се превозни средства, следван от трясък на цепещо се дърво. Конете изцвилиха уплашено и цвиленето им отекна във възцарилото се мълчание в секундата, преди тълпата да избухне в диви викове.

Люсиен усети как две груби ръце му помогнаха да се изправи. Надигна се и простена от болка. Жакетът и панталонът му бяха разкъсани при падането и целите в кал, перуката и шапката бяха паднали някъде под краката на множеството. Паважът беше хлъзгав от лекия дъжд, но въпреки това от всички страни се стичаха хора, за да видят разбитата карета и да проверят отървал ли се е собственикът.

— Скокът ви беше страхотен, господине — обади се страхопочтителен глас. — Никога не съм виждал такъв елегантен полет. Ама че гледка! Обувките и перуката в една посока, остатъкът — в другата — продължи през смях мъжът.

Люсиен погледна човека, който му беше помогнал да се изправи. Ръкавите на грубата риза бяха навити до лактите и разкриваха две грамадни, космати ръце. Над дебелия корем беше препасана кожена престилка. Дукът усети едва сега, че краката му са мокри, и разбра какво е имал предвид месарят.

— Ама че представление изнесохте! По-добро от боевете между петли. А бях готов да се обзаложа, че сте пльоснали като парче месо на паважа. Помислих, че няма да се надигнете.

— Ваша светлост! — извика облекчено дотичалият кочияш, забелязал господаря си сред зяпащата тълпа. — Добре ли сте? Господи, какво преживяхме! Помислих си, че сте загинали, Ваша светлост.

Люсиен направи гримаса.

— И аз помислих същото.

Той последва кочияша към остатъците от каретата. Конете бяха разпрегната и лакеите се опитваха да ги успокоят. Селската каруца се беше ударила челно с каретата и беше ужасно смачкана. Докато стояха и гледаха, един от кафезите с изплашени крякащи пилета, който висеше опасно в единия ъгъл, се преобърна и навсякъде се посипаха пера. Люсиен погледна изкаляния си кадифен жакет, по който се полепиха бели пера, после се обърна към кочияша си, който тъкмо избърсваше лицето си, и неволно се ухили. Двамата представляваха жалка гледка.

— Чия е колата? — попита той и усмивката изчезна от лицето му. Едва сега бе осъзнал, че е бил на сантиметри от смъртта. Сега можеше да лежи размазан под тези колела.

— Странно, но никой не желае да признае, че е негова — отговори кочияшът. — Сигурно ги е страх да се обадят, защото са изгубили управлението и едва не са убили един дук.

Кочияшът огледа тъжно жалките останки от каретата, после хвърли загрижен поглед към дука, който стоеше гордо изправен въпреки изпокъсаното си и мръсно облекло:

— Не разбирам защо каруцата се движеше с такава скорост. Улицата не е чак толкова стръмна. Цялата тази история ми се струва странна, Ваша светлост.

— По всичко личи, че някой е положил големи усилия да ме прати на оня свят — отвърна рязко Люсиен и погледна многозначително кочияша си. Мъжът се изплю и от устата му изригна поток ругатни.

— Трябва веднага да намериш друга кола — нареди Люсиен и огледа каретите, които бавно се движеха покрай мястото на катастрофата. — Чувствам се малко неудобно само с една обувка.

Когато най-после почука на махагоновата врата на представителния дом, в който живееше дукесата-вдовица, Люсиен бе закъснял с два часа. Майордомът не можа да го познае веднага, после обаче се поклони дълбоко и го поведе през входното антре, в което стояха цяла редица лакеи в ливреи, към салона, където го помоли да почака.

Люсиен погледна часовника и се ухили. Беше му ясно, че като наказание за закъснението ще го накарат да почака. Познаваше начина на действие на баба си и винаги можеше да предвиди следващия й ход. Въпреки това не преставаше да се забавлява и да се изненадва от постъпките й. Знаеше, че тя обича да държи хората около себе си в постоянно напрежение. Този път обаче козовете бяха у него.

Люсиен се разположи удобно на един диван и извади колодата карти, които винаги носеше у себе си. Размеси ги и започна да нарежда пасианс на красивото столче, което беше придърпал до дивана. Половин час по-късно, когато пасиансите вече бяха започнали да му омръзват, влезе майордомът и съобщи, че дукесата ще го приеме.

Люсиен вдигна глава и проговори с досада, докато продължаваше да размества картите:

— Щом свърша. Можете да уведомите Нейна светлост, че след малко ще се явя при нея. — Той се ухили и проследи как майордомът, чието лице изразяваше обидено достойнство, кимна сковано и дискретно се оттегли. Люсиен се изсмя зад гърба му.

След петнадесет минути дукът застана пред вратата на малкия салон, почука и влезе. Запъти се право към високото кресло, поставено като трон пред прозореца и то така, че светлината да пада върху посетителя, който обикновено сядаше на ниско столче отсреща.

— Bonjour, grand mere[1] — поздрави с усмивка той и целуна ръката, която му бе протегната благосклонно.

Дукесата изпухтя презрително.

— Хубаво утро, наистина! Да ме оставиш да чакам повече от два часа! Но ти винаги си бил безсрамен.

— За последните тридесет минути сте отговорна само вие, доколкото си спомням — отговори нахално Люсиен.

Против волята си дукесата се засмя.

— Ти май се опитваш да ме биеш с моите собствени карти?

Люсиен седна на стола и тихо се изсмя в отговор.

— Досега никой не е успял да го стори, grand mere.

Дукесата се усмихна, опря се на бастуна си и се приведе напред. Ръката, с която почука по мръсните ботуши на Люсиен, леко трепереше.

— Обиждаш ме, като се явяваш пред мен като оборски ратай. Днешните млади аристократи май изобщо не се интересуват как изглеждат. Нищо чудно, че Бланш се страхува от теб. Понякога имам чувството, че направих грешка, като я избрах за твоя годеница.

Люсиен срещна спокойно погледа на тъмните й очи с цвят на старо шери, толкова прилични на неговите.

— Сигурно е заради белега, бабо. Бланш се бои, че аз не само изглеждам като пират — отбеляза саркастично той.

Дукесата изпухтя презрително.

— По мое време… Е, това е минало, но красавците, което виждам, днес, нямат кураж за две пари. Състоят се само от купчини дантели и дрънкулки — оплака се тя. Видя усмивката на Люсиен и се ядоса: — Какво толкова смешно има?

— Знаеш ли, много бих искал да се запознаеш с една личност…

— Жена ли е? — попита любопитно дукесата.

— О, да, и то каква! Виждал съм я да размахва шпага, да язди като мъж и да всява страх в сърцата на дванадесет мъже. Направо се усъмних в пола им.

Дукесата се изсмя злобно.

— Тази дама май е достойна за уважение. Но може би е по-добре да не се запознавам с нея? — Любопитството я мъчеше все по-силно.

Люсиен се усмихна мрачно.

— Наистина няма да я видите, а ако все пак се срещнете с нея, съмнявам се това да стане при обстоятелства, което биха ви харесали — отбеляза тайнствено той.

Дукесата удари с бастуна си по пода.

— Престани да ме измъчваш! Разкажи ми повече за нея, веднага! — Тя вдигна вежди. — О, разбирам. Щом има такъв силен дух, сигурна е някоя от твоите оперни певици или танцьорки, нали? Мисля, че сега единствената ти грижа трябва да е отвеждането на Бланш пред олтара. По-късно ще имаш време за приятелките си.

Усмивката на мъжа угасна.

— Вие ми напомняте много за тази жена. И двете сте силни, твърдоглави и постоянно забивате тръни в сърцето ми. Вие и вашата орда адвокати сигурно не сте мигнали цяла нощ, за да изработете проклетите условия към завещанието.

— Огорчен ли си, Люсиен? — подразни го дукесата.

— Мразя някой да се намесва в живота ми. Не понасям, когато ми поставят ултиматум — отговори равно той.

— Открай време си труден и упорит, още от бебе. Постоянно създаваше ядове, непрекъснато ми възразяваше. Отвратително хлапе, ето какво беше, но трябва да призная, че предпочитах дързостите ти пред добродетелната усмивка на Пърси.

— Защо тогава давате шанс на милия Пърси да се докопа до наследството ми? — попита рязко Люсиен.

Дукесата се изсмя дяволито.

— Защото то е единственото, с което мога да те умиря. Отначало смятах, че ако ти давам малко пари, ще станеш по-послушен, но ти спечели на карти цяло състояние и даже си създаде име в тези кръгове — обясни хладно тя. — Все още не съм сигурна дали да ти простя, че цели две години не ми обръщаше внимание. Нито веднъж не ме посети, Люсиен — укори го горчиво тя.

Болката в гласа й обаче не го трогна.

— Очевидно не сте била много засегната, иначе сега нямаше да ме заплашвате. Искахте да бъда зависим от вас, това беше всичко. А аз ви доказах, че мога да се изхранвам сам. Успях да се сдобия със състояние, три пъти по-голямо от онова, което трябва да наследя, но вие пак се опитахте да управлявате живота ми. Този път успяхте. Свободата или наследството? Въпросът е интересен, но аз отдавна вече не съм лудият младеж, който избяга от вас и се отказа от наследството. Установих, че мога да обуздая гордостта си. Кемъри означава за мен повече от всичките ви интриги. То е мое и ще си го получа.

— Значи си научил урока си — усмихна се доволно дукесата. — Изненадана съм, че трябваше да мине толкова много време, преди да разбереш, че накрая ще стане, както искам аз. Не ти харесва, че братовчедите ти живеят в дома ми и харчат парите ти, нали? Само като си представя, че Пърси би могъл да стане господар на Кемъри, а Кейт — господарка, защото тя непременно ще отиде да живее при него. Жената на Пърси няма думата, когато Кейт е там — а тя е почти винаги с братчето си. Кейт красавицата, безсърдечната, честолюбивата. Тя изгаря от ревност, Люсиен. Нали тя те беляза за цял живот, и то само заради някаква си играчка? Много е зла, когато нещо не става според волята й. Питам се какво ли си е помислила жената на Пърси, когато Кейт се настани при тях веднага след овдовяването си. Бедната малка мишка. Кейт просто ще я стъпче.

— Наистина ли щяхте да дадете Кемъри на Кейт и Пърси, grand mere? — попита ледено Люсиен.

Дукесата го погледна с тъга, поизправи се в стола си и отговори с чувство за вина:

— Ти още ми се сърдиш. Боя се, че загубих любовта ти, момчето ми, но съм решена да направя необходимото, за да могат бъдещите дукове Кемъри да наследят всичко онова, което са построили предците ти. Няма да допусна родът ни да загине. Не искам един Ратбърн да се разхожда из залите и градините на Кемъри, но Пърси поне има деца и нашата кръв ще продължи да живее в тях — обясни горчиво тя, после устреми поглед към внука си и в очите й блесна обич. — Предпочитам децата да са твои, Люсиен. Ако зависеше от теб, сигурно никога нямаше да се ожениш. По едно време бях сигурна, че ще бъдеш убит на дуел, преди да съм се погрижила за продължаването на името ни.

— Най-голямото ви желание ще се изпълни, бабо — отговори спокойно Люсиен. — Аз ще стана господар на Кемъри, но не искайте от мен да ви простя.

Устата на старата дама потрепери, гласът й прозвуча съвсем тихо:

— Не съм очаквала да постигна пълна победа, Люсиен. Знаех, че ще претърпя известни загуби.

Люсиен се обърна настрана. Лицето на баба му беше толкова уморено и набръчкано, но все още жизнено и трепереше от мъка. Почувства се виновен, но побърза да прогони угризенията, защото предполагаше, че това е поредният й номер, целящ да го направи по-податлив на интригите й. Познаваше я много добре и нямаше да се хване на въдицата. Нейното сърце не можеше да бъде разбито. Обърна се и улови дукесата да го наблюдава скритом и по устните й да играе дяволита усмивка. Все пак тя се овладя бързо и лицето й доби равнодушно изражение.

— Мисля, че междувременно се познаваме достатъчно добре, grand mere. Все пак аз съм ваш внук, нали?

На вратата се почука и майордомът съобщи за посетители. Дукесата се усмихна злобно.

— Въведете ги.

Дукът отиде до камината и се загледа в голямото огледало, което висеше над нея.

— Ако бях някое младо девойче, белегът ти щеше направо да ме омагьоса, Люсиен — отбеляза радушно старата дама, като го видя да поглажда с пръсти белязаната си буза.

Люсиен й се усмихна в огледалото.

— О, мадам, вие сте жена с бодър дух, жадна за приключения, а както казахте, днес не са останали много от този сорт.

Дукесата избухна в смях. В този момент майордомът въведе в салона лорд Пърси Ратбърн и сестра му, лейди Катрин Андърс. Когато забелязаха високата фигура до камината, облечена в изпокъсан и изцапан жакет, близнаците трепнаха изненадани. Братовчед им се държеше, сякаш беше у дома си…

— Люсиен — поздрави Пърси с кисело лице, после се принуди да се усмихне, обърна се към дукесата и заговори със сладък глас: — Скъпа бабо, днес отново изглеждате великолепно.

— Ласкател! Аз съм стара и сбръчкана, но още не съм оглупяла. Затова си спести усилията да ми се умилкваш.

Пърси се изчерви и се обърна учудено към Люсиен.

— Изненадан съм да те видя тук. Смятах, че не си говорите с дукесата.

— О, от време на време сключваме примирие. Ти май си разочарован, а, Пърси? — попита с лека ирония дукът.

— Какво ни е грижа? — намеси се Кейт и седна на дивана, като обърна съвършения си профил така, че Люсиен да може да го оцени по достойнство.

— Както винаги, изглеждаш възхитително, Кейт — поздрави я братовчед й и тя кимна доволно. — Жалко, че е само външно — прибави той и усмивката й замръзна.

Люсиен видя как бледосините й очи заискриха от гняв. Лицето й беше наистина съвършено, като на ангел. Сребърнорусата коса и прозрачната кожа й придаваха нещо въздушно, но диамантената твърдост на очите веднага я изобличаваше. Пърси застана зад нея. Лицето му беше съвсем същото, само сребърнорусата коса беше скрита под напудрена перука. Единствената разлика беше в очите — тези на Пърси бяха с цвят на шери. Открай време Люсиен възприемаше двамата близнаци като едно същество. Още когато бяха деца, Кейт и Пърси винаги бяха съюзници против него. Имаше късмет, че е по-голям от тях и умееше да се отбранява. Само веднъж успяха да го надвият и точно тогава Кейт обезобрази бузата му и го беляза за цял живот. Още помнеше триумфалната й усмивка при вида на кръвта, която заливаше лицето му.

— Точно ти би трябвало да знаеш, че външността лъже — парира умело Кейт, хвърли злобен поглед към бузата му и доволно помилва своята, гладка като коприна.

— Странно е, нали — не се отказа от битката Люсиен, — че тъкмо ябълките, които изглеждат най-зле, често са най-сладки. А колко често откриваме, че една червена, блестяща ябълка вътре е гнила?

Пърси побледня и стисна ръце в юмруци. Кейт нададе тих вик на ярост.

— С удоволствие бих те разрязал, за да проверя колко си изгнил, Люсиен — произнесе заплашително Пърси.

Дукесата ударите бастуна си по пода.

— Достатъчно! Държите се като улични побойници! Докато сте под моя покрив, изисквам от вас прилично поведение.

— Извинявам се, че ви обидих, grand mere — отговори хладно Люсиен. — Сега обаче трябва да ви кажа сбогом. Имам важна уговорка. — Поклонът му беше толкова кратък, че се възприе почти като обида.

— Люсиен! — извика с треперещ глас дукесата, но той вече беше изчезнал.

След като се прибра у дома си, дукът не беше в настроение за още битки и нетърпеливо и гневно се зае с оставената на писалището му кореспонденция. Нищо. Нито една думичка, нищо, което да го насочи по следите на Бони Чарли и двамата му съучастници. Писмото от слугите беше безполезно. Нима Сабрина просто се беше разтворила във въздуха? Не, изруга гневно той, тя не беше магия. Причината беше само в това, че хората му не знаеха къде да търсят и кого да питат. Селяните не обичаха да разговарят с чужди хора, още по-малко да дават сведения за местните. Вероятно бяха излъгали слугите му, бяха ги пратили по лъжлива следа, а после се бяха присмивали зад гърба им.

Той трябваше да намери тази малка мръсница, трябваше! Вместо това седеше, тук и вехнеше от любов като двадесетгодишен младеж. Дали не беше омаян от любовно биле като Шекспировия герой Лизандър, влюбен безумно в Елена? Не, неговият живот не беше Шекспирова комедия с дяволити елфи, които създаваха неразбории.

Достатъчно, реши отвратено той. Ще се хвърля в светските удоволствия и ще се забавлявам. Има премного балове и соарета, на които мога да придружа Бланш. Освен това ще освежа малко някои занемарени познанства…

Люсиен си наля чаша бренди от гарафата на масичката, вдигна чашата и проговори съвсем тихо:

— Проклета да е тази малка мръсница с черни коси и виолетови очи!

— Помислих, че виждам призрак, когато влязох в салона и зърнах проклетото му белязано лице — изруга Пърси, хвърли бастуна и ръкавиците си на един стол и се заразхожда нервно из стаята.

Кейт свали червената си наметка, запрати я към леглото и изсъска със зачервено от гняв лице:

— Нали трябваше да умре още сутринта? — Смехът й беше истеричен. — Още един неуспешен опит. Не знам как повярвах, че този път ще се справим. Колко покушения вече пропаднаха! Нима повярва, че онзи недодялан Йенсен ще убие Люсиен на дуел? Не те разбирам, братко. Вече започвам да подозирам, че братовчед ни Люсиен има специален ангел-хранител. Колко опита за убийство организирахме и той оцеля? Три ли бяха или четири?

— Ако добре си спомням, първите два бяха твоя работа. Нека да помисля. Първо наехме трима-четирима главорези от пристанището, които трябваше да го нападнат през нощта, на излизане от Воксхол Гардънс. Нещастна жертва на разбойническо нападение, само един от многото случаи по Лондонските улици. И какво стана? Люсиен прониза единия с шпагата си и заби куршум в рамото на втория.

— Идиоти — установи хладнокръвно Кейт.

— Идиоти? — Пърси се изсмя нервно. — Май идиотите сме ние, щом вярваме, че можем да се отървем от Люсиен. Какво стана със следващия ни, също така умен план? Платихме цяло състояние на онази прелестна малка артистка от Дръри Лейн, за да го прелъсти и да забие нож в гърдите му, когато заспи. — Той хвърли многозначителен поглед към сестра си. — Доколкото си спомням, тя трябваше да напусне града със счупена китка и няма скоро да се върне в Лондон. Страхотни бяхме, не мислиш ли?

— О, я си дръж езика зад зъбите, Пърси, че ме заболя главата — отговори хапливо Кейт и замислено подраска с нокти по тоалетната си масичка. — Казвам ти, започвам да се изнервям. Нищо не помага. Опитвам се да организирам едно просто убийство, но хората, които наемам, се оказват абсолютно негодни. Свършиха ли се истинските разбойници или що?

— Все се намесва по някоя случайност, но какво бихме могли да направим, Кейт? — попита отчаяно Пърси.

Кейт се заигра замислено със златния кръст на гърдите си и се загледа в огледалото.

— Ако нашето семейство не беше католическо и ако не се беше забъркало в онзи проклет заговор срещу короната, сега нямаше да сме в това отвратително положение — продължи горчиво Пърси.

— Ако парите не изтичаха като река през пръстите ни, също нямаше да бъдем в това неприятно положение, скъпи — поправи го хапливо Кейт. — Жестоката истина е, че харчим не според възможностите си.

— По дяволите парите, Кейт! — извика Пърси. — За какво са те, ако не за харчене и забавления?

— Да, позорно е, че именно ние сме лекомислената част от семейството, а не милият ни братовчед.

— Проклет скъперник! Отнася се с нас като с просяци, кара ни да пълзим пред него, преди да ни отпусне някоя мизерна сумичка — отбеляза Пърси и в погледа му светна дива омраза.

Кейт стана и се огледа ядосано.

— Сметки, сметки, сметки. Господи, как ми омръзна да се крия от кредиторите! Искам поне веднъж да отворя спокойно вратата, без да се страхувам, че ще се появи някой надут глупак, дошъл да иска парите си. На всяка цена трябва да попречим на Люсиен да влезе във владение на наследството си. След като не е склонен да умре, трябва да прибегнем към други средства — продължи решително тя и по устните й заигра жестока усмивка. — Мисля, че това ще ти достави удоволствие.

Пърси се ухили дръзко.

— Проявих изключителна дискретност, мила, и малката гълъбица е изцяло в ръцете ми. — Той стисна ръката си в юмрук и пръстите му се извиха като нокти на лешояд.

— Колко жалко ще бъде, когато бедният Люсиен застане пред олтара, а булката я няма — промърмори замечтано Кейт.

Пърси избухна в смях.

— Ти жадуваш да го видиш унизен, нали? Често ми е минавало през ум, че страдаш от несподелена любов към милия ни, арогантен братовчед. Но той нито за миг не е поглеждал към теб, нали? Нищо чудно, като се има предвид какво стори с лицето му.

— Внимавай с приказките, братко, иначе ще ми поднесат сърцето ти на вечеря — предупреди го ядно Кейт.

— Моля за милост — отговори през смях Пърси и разпери ръце. — Ние с теб сме чудесен отбор, но сме непобедими само когато сме заедно. Един ден ще осъществим най-великите си желания, ще видиш. Люсиен ще падне на колене и ще моли за пощада.

— Кога смяташ да отвлечеш годеницата му? — попита делово Кейт. — Времето напредва, трябва да действаме.

— О, мисля да го направя утре вечер на бала, който дават лорд и лейди Хариер — отговори самоуверено Пърси.

Кейт се ухили злобно.

— Вечерта обещава да бъде интересна.

— Поеми дъх — заповяда Мери, стегна корсета на Сабрина и здраво завърза връзките на гърба. Деколтето беше дълбоко изрязано, с черни шнурове от горе до долу и едва покриваше гърдите на Сабрина.

Младата жена приседна на един стол и с дълбока въздишка вдигна над коленете си черните копринени чорапи. Закрепи ги с красиви ластици, избродирани със сребърни конци.

Мери я изгледа притеснено.

— Много ли е тесен корсажът ти? Иска ми се контесата да побърза с тоалета си, за да могат камериерките да помогнат и на нас. Боя се, че не умея да го правя като тях — извини се тя.

— Справяш се чудесно, Мери. Хайде, помогни ми с кринолина. — Мери разтвори кринолина и Сабрина скочи вътре. Последва черна фуста от тънка коприна, обточена със сребърни конци. След нея дойде бяла сатенена рокля с черна и сребърна бродерия, черни дантелени рюшове на лактите, отворена отпред, за да се вижда фустата.

— Прекрасна е, Сабрина — проговори замечтано Мери, докато сестра й слагаше белите, избродирани със сребро копринени обувки с високи тънки токове.

— Много бие на очи — отговори развеселено Сабрина, — но маркизът точно това иска. — Тя закрепи на ушите си диамантени клипсове и си сложи огърлица с голям диамант.

— Първо ти — обърна се тя към Мери и посочи кадифените бенки в кутийката на масичката. Мери залепи на бузата си малка черна точица и провери ефекта в огледалото.

— Струва ми се, че това не съм аз — промърмори тя, засмя се и захвърли бенката. Бузите й бяха красиви и така, гладки и розови. Роклята от бяла дамаска беше избродирана цялата с цветя и птици и шумолеше при всяка стъпка.

Сабрина взе от кутийката една бенка с форма на сърце и внимателно я залепи до ъгълчето на устата си. После топна пръста си в руж и намаза устните си. От огледалото я гледаше съвсем чужда жена. Черната коса беше изчезнала под дебелия слой бяла пудра, сложната прическа беше украсена с клонче от искрящи диаманти.

— Изглеждаш възхитително, Рина — прошепна Мери. Тя също беше напудрила обилно червената си коса и я беше закрепила на тила със златни игли. Носеше малък златен медальон и подходящи обици, талията й беше стегната с колан, закрепен със златна тока, украсена с перли. — Много мило от страна на контесата, че ти зае някои от диамантите си — продължи тя.

— Мило ли? — отговори със съмнение Сабрина, после се изправи и нахлузи ухаещите на мускус дълги ръкавици, взе ветрилото и чантичката си и се обърна към Мери: — Тръгваме ли?

Маркизът и контесата ги очакваха в салона. Маркизът носеше кремав копринен костюм, богато избродиран с копринени конци в цвят бордо, а контесата блестеше в бургундскочервена Дамаска. На шията й искряха кървавочервени рубини.

— Bene — прошепна възхитено контесата, завладяна от красотата на двете сестри. Очите й заблестяха от радост. Все пак това беше и нейно дело.

— Господи, нямах представа, че контрастът между двете ми дъщери е толкова забележителен — рече маркизът и въодушевено плесна с ръце. Красивата гледка го накара да забрави нетърпението си. — Прекрасни сте, наистина прекрасни. Много съм доволен, но сега ще сложите тези маски, за да стане още по-интересно — добави той и им подаде две черни домина. — Така ще бъдете съвсем по модата.

Сабрина завърза маската си, погледна се в огледалото и се разсмя. После се обърна към Мери, която отначало се уплаши, но после също избухна в смях.

Маркизът смръщи чело.

— Кое е толкова смешно? — попита нервно той.

— Винаги съм се питала как ли се чувства човек под маска, Рина — промълви Мери и отново се засмя.

— Каква ирония на съдбата, да отида на първия си бал с маска — въздъхна Сабрина и намести доминото на носа си.

— Проклет да бъда, ако разбирам какво говорите — ядоса се не на шега маркизът.

Контесата мълчеше, взряна замислено в маскираното лице на Сабрина.

— Виждала съм някъде това лице… — прошепна тя и изведнъж трепна уплашено.

— Да тръгваме — прекъсна я рязко маркизът. — Ето, това току-що дойде от шивачката. — Той им подаде шалове да закрият раменете си. Този на Мери беше от бяло копринено кадифе, а на Сабрина от съвсем тънък газ и загръщаше раменете й като сребърен облак.

Пътуването по прашните Лондонски улици премина в мълчание. Тишината се нарушаваше само от тракането на колелата по паважа. Когато наближиха Баркли Скуеър, шумът се усили. Виковете на кочияшите, които си подхвърляха неприлични забележки, ги стреснаха.

— Господи, какво задръстване! — изруга маркизът, като видя дългата опашка карети, чакащи да свалят гостите на бала.

Опашката напредваше съвсем бавно и мина доста време, преди да могат да слязат пред ярко осветения вход на голямата къща. Слуги в парадни ливреи ги поведоха по червения килим.

Мери улови ръката на Сабрина и двете тръгнаха след маркиза и контесата към препълненото входно антре, осветено от безброй свещи в кристални полилеи. Маркизът непрестанно поздравяваше познати. Като забеляза многото любопитни погледи, които ги сподириха, той се усмихна доволно. Трите му красиви придружителки правеха силно впечатление.

— О, Джеймс, скъпи! — извика отрупана с бисери жена. — Толкова се надявах да се завърнеш навреме за бала ми. — Любопитният й поглед се втренчи в двете маскирани млади дами, които стояха мълчаливо до маркиза. — Вече познавам съпругата ти — продължи възбудено тя и й кимна кратко, — но какво чуха ушите ми? Наистина ли си довел дъщерите си? Нямах представа, че имаш семейство — добави с добре изиграна изненада тя, хвърли бърз поглед към контесата и заключи хапливо: — Или са дъщери на съпругата ти? Мисля, че сте достатъчно възрастна да им бъдете майка, контесо.

Лучана се усмихна непринудено.

— Не. Момичетата са от първата съпруга на Джеймс, но много скоро и аз ще го даря с дете — отговори гордо тя. После присви кокетно уста и продължи съжалително: — Жалко е, когато една жена остарее и не може да даде живот на дете, нали? — И тя погледна по-възрастната от нея жена с лицемерно разбиране.

Лейди Хариер пое дълбоко въздух и стисна устни.

— Защо досега не съм имала възможност да се запозная с дъщерите ти, Джеймс? Къде ги беше скрил?

Маркизът се усмихна невинно.

— Как можете да си помислите, че съм ги крил, лейди Джейн? Просто чаках удобен случай да ги въведа в доброто общество. — Той се обърна към двете момичета и засия от бащинска гордост. — Позволете ми да ви представя голямата си дъщеря Мери и по-малката, която се казва Сабрина и се е метнала изцяло на баща си.

Лейди Хариер се усмихна замислено.

— Да, както виждам, тази вечер ще бъде наистина необикновена. Вие сте голям дявол, Джеймс. Всички гости, особено онези, които носят панталони, ще искат да узнаят какво се крие под тези загадъчни маски.

— Така ли мислите? — попита с добре изиграно простодушие маркизът.

Лейди Хариер избухна в смях.

— Дявол да ви вземе, Джеймс, хайде, вървете и потърсете добри кандидати за дъщерите си.

Четиримата продължиха пътя си. Маркизът оглеждаше внимателно тълпата и представяше Сабрина и Мери само на избрани лица. Онези, които според него бяха под достойнството им, просто отминаваше. Без да го иска, Сабрина се зарази от всеобщото вълнение. Музикантите настроиха инструментите си и малкото й краче затропа в такт с музиката. Маркизът спря пред един възпълен млад мъж в син брокат и махна на дъщерите си да се приближат.

— Ваша светлост — заговори смело той, — още не сте се запознали с моите красиви дъщери, които за първи път се явяват пред лондонското общество. Мери, Сабрина, това е дук Гранстън. Дъщерите ми, Ваша светлост.

Двете момичета направиха реверанс, дукът целуна ръцете им и бледите му очи засвяткаха заинтересовано.

— За мен е удоволствие, дами — проговори задавено той. Очевидно беше пил. — Желаете ли да танцуваме? — Улови ръката на Мери, без да чака отговор, и я повлече към танцуващото множество.

— Дяволски е богат — прошепна маркизът на контесата и се усмихна доволно. — Виждаш ли колко е лесно, Лучана? Ще станем достатъчно богати, за да купим половин Венеция, ако е нужно.

Контесата се изсмя подигравателно.

— Не очаквай твърде много, caro, или поне не веднага — предупреди го тя.

— Точно така, милорд — намеси се дръзко Сабрина. — Нужни са ви покорна невеста и, разбира се, жених. Смятате ли, че ще намерите и двамата?

Маркизът изгледа ядосано дъщеря си.

— Още от първия миг разбрах, че ще ми създаваш ядове — отговори презрително той, — но не забравяй какво ти казах, чу ли? — После се обърна към контесата: — Ей сега ще се върна, мила. Виждам един човек, с когото трябва да обсъдя нещо.

Сабрина го проследи с поглед, докато изчезна в гъстата тълпа. Беше толкова вдълбочена в мислите си, че се стресна до смърт, когато една хладна ръка помилва рамото й.

— Няма смисъл да се бориш, дете — прошепна съчувствено контесата. — Той ще наложи волята си и ти няма да имаш сили да се отбраняваш.

— Толкова ли сте сигурна? — попита горчиво Сабрина.

Контесата вдигна рамене и отговори:

— Знам, че не обичаш Джеймс, и трябва да призная, че не е бил добър баща, но сега е мой съпруг. Познавам недостатъците му, но когато погледна във виолетовите му очи, толкова прилични на твоите, забравям всичко и му прощавам. Един ден, малката ми, някои мъж ще погледне в очите ти и ще прости всичките ти грехове. О, да, ти имаш същите недостатъци като баща си. Не вярваш ли? Ти си дебелоглава, капризна, прекалено темпераментна и много красива. Свикнала си да налагаш волята си, а сега се появи баща ти и преобърна плановете ти с главата надолу. Съжалявам, но аз мисля и за себе си. Имаме нужда от пари и ако ти се омъжиш за богаташ… — Тя се усмихна извинително. — … това би било много приятно за всички ни. Разчитаме на зестра, нали разбираш?

— С други думи, очаквате добро заплащане — констатира ядно Сабрина. — Трябва да ме купи най-богатият клиент.

— Не се изразяваш много изискано, но това е истината. Така е било винаги. Един мъж се жени или за красавица или за пари. За нещастие двете заедно се срещат много рядко. В твоя случай ще вземе красавицата. Но трябва да е много богат, за да те получи, Сабрина.

Младата жена се обърна настрана. Пъстрата тълпа наоколо изведнъж й се стори мръсна и отвратителна.

— Доста си цинична за толкова младо момиче — отбеляза контесата и погледна доведената си дъщеря право в очите. — Разбирам, че не ти е било лесно. Трябвало е да храниш семейството си и аз не мога да скрия учудването си. Как сте оцелели? Джеймс не ви е изпращал пари.

Сабрина вдигна рамене.

— Справихме се някак си. Имотът носи известен доход, а и наследихме малко пари от дядо ни — отговори хладно тя.

— Права си, Сабрина, вече няма да се меся в неща, които не ме засягат — засмя се контесата, без да се засяга от студеното й държание. — Ти си много горда, виждам. Баща ти ще има много ядове с теб.

Сабрина се усмихна и очите под маската заблестяха.

— Много повече, отколкото можете да си представите. А сега ме извинете, контесо — помоли тя и се отдалечи с нетърпеливия си партньор.

Контесата я сподири с поглед и изведнъж извика сподавено. Беше си спомнила едно друго маскирано лице, което беше говорило със същия предрезгавял глас. И то на италиански! Божичко, каза си тя, това не може да бъде вярно! Но нещо в държанието на онзи дребен разбойник я смути още тогава — а нещо подобно я смущаваше и у Сабрина. Тогава сметна, че подозренията й са смешни, но днес не беше толкова сигурна. Имаше нещо, което можеше да усети само една жена, някаква свързаност, въпреки маската.

— За какво си се замислила толкова дълбоко? — попита маркизът и сложи ръка на кръста й.

Контесата се обърна изненадано, но успя да му се усмихне.

— Нищо, caro, или поне нищо, което да те засяга. Мислех как ще изхарчим парите от зестрата — излъга тя. Откритието трябваше да си остане нейна тайна. Щеше да се възползва от него, ако малката решеше да им създава трудности.

— Колкото и да се старая да остана скромен, Лучана, ще ти призная, че дъщерите ми са истинска сензация — похвали се доволно маркизът. Мери и Сабрина тъкмо минаваха покрай тях под ръка с двама от най-търсените лондонски ергени. — Със сигурност ще им намерим женихи, каквито заслужават. Не виждам никакви трудности.

Главата на Сабрина бучеше от многото имена и лица на богати кандидати за женитба, които й представяше маркизът. Краката й се умориха, слепоочията й пулсираха. Само да можеше да поседне за малко!

— Кълна се, не мога да се придвижа дори на сантиметър — обърна се тя към младия мъж, с когото танцуваше. Усмихна му се, за да покаже трапчинките си, вдигна глава и виолетовите очи заблестяха под маската.

— Разбира се, скъпа лейди Сабрина — извини се бързо младият джентълмен и скри разочарованието си от загубата на тази омагьосваща танцьорка. Изведе я от танцовата площадка и когато видя минаващия прислужник с табла, пълна с чаши шампанско, предложи плахо:

— Ако желаете да подишате малко чист въздух, разрешете ми да ви придружа в градината и да ви донеса чаша шампанско.

Сабрина се усмихна с благодарност, очите й сияеха.

— Би бито чудесно. Много сте любезен.

Младият господин се усмихна широко и потъна във виолетовите дълбини на очите й. Лицето му пламтеше от вълнение. След малко изчезна в тълпата, а Сабрина приседна на една каменна пейка под балюстрадата на един балкон. Само след минута я стреснаха непознати гласове, които идваха някъде съвсем отблизо. Огледа се, но не видя никого и се подсмихна, когато разбра, че гласовете идват отгоре. Очевидно някаква двойка се бе възползвала от усамотения балкон за кратка среща.

— Закъсня!

— Съжалявам, Пърси, но нямаше как да се отделя от него — оплака се обидено Бланш. — А и ти изобщо не поглеждаше към мен. През цялото време зяпаше онази с маската.

— О, я стига, Бланш, знаеш, че обичам само теб — успокои я Пърси. — Бях само любопитен, нищо повече.

Последва мълчание и Сабрина чу сподавено кискане.

— Това доказва ли ти, че те обичам? — попита Пърси.

— О, Пърси, иска ми се да остана завинаги с теб! — изхленчи Бланш.

— Честно казано, Бланш, смятах, че тази вечер ще намериш време за това — предложи младият мъж.

— Тази вечер? Как ще се измъкна, за Бога? — попита възбудено Бланш.

— Само трябва да кажеш на милия ми братовчед, че имаш мигрена, а после ще напуснеш бала и аз ще те последвам — обясни уверено Пърси.

— О, не знам… — промърмори Бланш, измъчвана от съмнения.

— Ако се тревожиш заради братовчед ми, грешиш. Изобщо няма да му липсваш. Той през цялото време зяпаше онова възхитително същество в черно и сребърно.

Сабрина се усмихна горчиво и се запита дали е танцувала с бедния годеник, когото братовчедът и годеницата смятаха да измамят.

— Добре — съгласи се решително Бланш. — Къде ще се срещнем?

— Трябва да бъдем предпазливи, за да не заподозрат нещо. Ако кажеш на братовчеда, че ти е зле, той ще настоява да вземеш неговата карета. Затова е по-добре да му изпратиш бележка, че си отиваш, да излезеш и да си наемеш карета, която да те откара вкъщи. Ще спреш на следващия ъгъл и аз ще мина да те взема.

Сабрина изчака двамата да се отдалечат и се ухили цинично при мисълта за предстоящата измама. След малко въздъхна нетърпеливо. Къде остана младежът, който й обеща чаша шампанско? Чу шум от приближаващи стъпки, усмихна се и нетърпеливо вдигна глава.

— Помислих, че сте ме забравили — проговори тихо тя.

— Да те забравя? Никога, Сабрина — отговори подигравателен глас. Сабрина извика ужасено, познала високата, облечена в коприна фигура на дук Кемъри.

— Люсиен — прошепна невярващо тя.

— Прощавайте, вие наистина ли сте лейди Сабрина Верик? — осведоми се саркастично мъжът и се изсмя презрително. — Видях как се отдалечихте с обожателя си и с риск да го разочаровам реших да заема мястото му. — Той протегна ръце и грубо я сграбчи за рамото. — Отговори ми, по дяволите!

— Да — потвърди тихо Сабрина и се разтрепери от страх, когато мъжът пусна рамото й и издърпа маската от лицето й. Все пак тя не се помръдна от мястото си, само впи очи в неговите. Люсиен я дръпна да стане.

— Значи историята се повтаря. Очевидно съм осъден да свалям маските ти и всеки път се изненадвам от разкритието си. — Той впи очи в бледото й лице, осветено само от лампата на балкона. Изкриви горчиво уста и гневно я обвини: — Сигурно през цялото време си се надсмивала над мен и си ме наричала жалък глупак! — Смехът му беше заплашителен. — Не повярвах на очите си, когато те видях да танцуваш на бала. Помислих, че виждам призрак.

— Наистина ли ме позна? — попита невярващо Сабрина.

— Днес си с рокля, но маската е същата. Ирония на съдбата, нали? Заслужаваш поздравления за дързостта. Или толкова си свикнала с маската, че се чувстваш гола без нея? Тъжно е, че тази вечер трябваше да бъда тук и да разваля малката ти игра. Наистина ли повярва, че можеш да ме заблудиш? Дръзкото поведение те издаде.

Сабрина не посмя да го погледне в очите. Познаваше добре необуздания му гняв.

— Не съм очаквала да те видя тук — отговори тихо тя.

Люсиен я разтърси здраво.

— По дяволите, Сабрина, каква игра играеш? Защо дъщерята на един маркиз се е преобличала като разбойник? И той ли е в играта? — изкрещя ядно дукът. После му хрумна нещо друго, втренчи очи в лицето й и попита по-тихо: — Той не знае, нали? Отговори ми! Знае ли баща ти? — Хватката му беше много болезнена и Сабрина изпищя.

— Пусни ме! Причиняваш ми болка, Люсиен!

— Кажи ми, каквото искам да узная, и ще те пусна — настоя той.

— Не, не знае — призна унило Сабрина.

Люсиен разхлаби хватката си, но не пусна ръката й.

— Така си и мислех. Онази нощ представлението беше съвсем реалистично. Освен това двамата с контесата току-що се бяха върнали в Англия след дълъг престой в чужбина. Логично е да не знае нищо за похожденията ти. Да, ако добре си спомням, ми каза, че не е виждал семейството си от години. — Изведнъж лицето му се разведри и той избухна в смях. — Това е страхотно! Нападна собствения си баща! Знаеше ли с кого си имаш работа?

Сабрина вирна брадичка. Първоначалният й страх отстъпи място на луд гняв.

— Не, не знаех, че е той. Едва когато поговорих с контесата, разбрах какво съм направила. Както ти е казал маркизът, семейните ни отношения не са особено сърдечни.

— Искам да чуя отговора ти, Сабрина — проговори тихо Люсиен. — И този път няма да ми избягаш — предупреди я той и очите му засвяткаха злобно.

— За какъв се смяташ, по дяволите? Нямаш право да се месиш в живота ми!

— Разбира се, че имам право — възрази хладно дукът и отново стисна ръката й. — Дължиш ми няколко обяснения, Сабрина.

— Нищо не ти дължа! Как смяташ да се разправиш с мен? Мислиш ли, че просто можеш да излезеш пред хората и да им кажеш истината? Няма ли да ти бъде малко неловко? Освен това аз престанах да играя ролята на разбойник. Това би трябвало да те задоволи.

— Ще се задоволя едва когато знам всичко за теб, Сабрина — отговори тихо мъжът. — Ти си загадка за мен и не преставаш да ме предизвикваш. Не мога да ти устоя. Само като си помисля как ме измами… Никога не бях срещал такава дръзка жена — изруга сподавено той.

— Никой не те е молил да идваш. Не разбираш ли, че между нас не може да има нищо, освен вражда? Затова ще ти бъда много благодарна, не, аз настоявам да не се месиш повече в живота ми — отговори упорито Сабрина.

Люсиен я стисна в железните си ръце и грубо я привлече към себе си. Лицето му изразяваше мрачна решителност.

— Заклех се да те намеря и да те накажа за това, че ме разигра като последен глупак. И ще го направя, кълна се! Все едно дали си дъщеря на прислужник или на маркиз, ти ще си платиш за всичко, Сабрина, бъди уверена в това! — обеща ядно той, приведе се и жадно впи устни в нейните. Съпротивата й се удави в страстната му целувка. Сабрина заблъска с юмруци по гърдите му, защото се боеше, че устните ще издадат истинските й чувства, но мъжът не я пусна, докато не усети отговора й.

— Сабрина! — извика един глас от алеята.

Люсиен вдиша неохотно глава и се вслуша. Гласът повика отново. Сабрина се освободи от ръцете му и задиша тежко. Ръката й все още беше в неговата.

Двамата застанаха на известно разстояние един от друг и зачакаха появата на маркиза. Очите на Джеймс Верик святкаха от гняв. Той не позна херцога и се обърна сърдито към дъщеря си:

— Къде беше, по дяволите? Сър, изисквам да… — Маркизът погледна мъжа насреща си и замръзна на мястото си. Най-после го беше познал. — О, Ваша светлост, нямах представа, че… — Той хвърли изпитателен поглед към Сабрина, която беше отвърнала пламтящото си лице, и продължи нервно: — Моля да ме извините, Ваша светлост, но бих желал да представя дъщеря си на някои добри приятели. Това е първото й явяване в обществото и тя не знае, че може да й излезе лошо име, ако се разхожда в градината сама с някой джентълмен. Да вървим, Сабрина — продължи настойчиво той и я дръпна за ръката. — Може би ще се видим по-късно, Ваша светлост?

Усмивката на Люсиен беше ледена.

— Прощавайте, че задържах дъщеря ви — проговори небрежно той и си тръгна.

— Какво правиш, по дяволите? — изсъска гневно маркизът, щом дукът се отдалечи. — Този мъж ще разруши доброто ти име и никой няма да те иска за жена.

— Не успях да му попреча — отговори кратко Сабрина. Нервите й бяха опънати до скъсване. — Как да отблъсна един дук?

Маркизът въздъхна примирено.

— Права си, моето момиче, но няма да имаме никаква полза от този човек. Той е сгоден и следващата седмица ще се венчае — осведоми я той. Слава Богу, че не забеляза болката в очите й. — Жалко, защото е дяволски богат.

Остатъкът от вечерта премина в мъгла от чужди лица и гласове. Всеки път, когато вдигаше глава, Сабрина виждаше, че дукът е наблизо. Тъмните му очи я следваха неотстъпно, на лицето му беше изписано цинично презрение, докато следеше усилията на маркиза да въведе дъщеря си във висшите кръгове и да я представи на всички заслужаващи внимание ергени. С особена благосклонност се ползваше дук Гранстън.

Сабрина беше бледа и напрегната. Най-после маркизът реши да си вървят и триумфалната му усмивка направо преобърна стомаха й. Баща й беше повече от доволен от вечерта. Контесата я безпокоеше не по-малко. Знаещата й усмивка и погледът, с който следеше всяко нейно движение, намекваха за някаква споделена тайна. Какво ли беше открила? Сабрина трепереше от нерви и през цялото време имаше усещането, че примката на палача отново се затяга около шията й. Тя изгледа любопитно мълчаливата Мери, която през цялото време търкаше слепоочията си. Трябваше да я попита какво е усетила.

Не се наложи да го прави, тъй като по-късно, когато се приготвяха залягане, Мери се обърна загрижено към нея.

— Положението не ми харесва — започна тя, докато сплиташе косата си. — Имам чувството, че нещо ще се случи и няма да можем да го спрем.

— Какво да спрем? — попита Сабрина.

— Мисля, че е по-добре да кажеш „кого“ — поправи я Мери. — Говоря ти за дука. Видях го тази вечер. Преди го виждах в сънищата си, но тази вечер го видях от плът и кръв. Страхувам се от него, Сабрина. Изглежда толкова жесток — прошепна тя и потрепери. — И през цялото време не откъсваше очи от теб. Познал те е, нали?

Сабрина кимна загрижено.

— Да, и вече знае коя съм, но ми се струва, че нищо не може да ми направи. Никой няма да му повярва, ако разкаже историята ми, но ще избухне ужасен скандал, а аз мисля, че той иска да го избегне. — Виолетовите очи гледаха Мери въпросително и загрижено. — Не мога да му вярвам, Мери. Той иска да си отмъсти, защото смята, че съм го изиграла, и се боя, че няма да се успокои, преди да го направи. А това означава, че ще иска да ме унижи по някакъв начин. Не знам какво да правя — въздъхна уморено тя.

— Искам да се върна във Верик Хаус, Рина — проговори решително Мери. — Усещам, че в Лондон става опасно.

Сабрина свали ръцете от лицето й.

— Опасно ли? — попита смаяно тя. — Да не мислиш, че Люсиен ще прибегне до физическо насилие?

— Не, от негова страна не те заплашва физическа разправа, макар че той има твърдото намерение да ти причини болка — обясни Мери. — Има нещо друго, което ме безпокои. Тази вечер усетих полъха на злото. Стана ми толкова студено, изведнъж се възцари смъртна тишина. Някой е умрял от насилствена смърт, Рина, и по някакъв начин ние сме виновни за участта му. — Мери сграбчи ръцете на сестра си и пръстите й бяха толкова ледени, че Сабрина се уплаши.

— Разбери ме, Рина, трябва да се махнем оттук и то по-скоро! — прошепна умолително Мери.

Сабрина прехапа така силно долната си устна, че едва не извика от божа.

— Как бихме могли? Знаеш, че маркизът заплаши да изхвърли леля Маргарет и да ни отнеме Ричард. И ще го направи, ако не му се подчиняваме. — Сабрина се бореше със сълзите си. — Не знам какво бихме могли да направим. Трябва да измисля нещо, за да осуетя плановете на маркиза, и то по-бързо. Смятам, че дукът няма да предприеме нищо против мен. Освен това — продължи с пресекващ глас тя — няма нужда да се тревожим заради него, защото той се жени следващата седмица и се съмнявам, че след сватбата ще му остане време да мисли за мен. Няма да се занимавам с него, имам нужда от цялата си енергия, за да се боря с маркиза.

Мери кимна и се пъхна в леглото. Все още й беше студено. Опита се да заспи, но в мислите си все още виждаше далечния път и каретата, чуваше страхлив вик, а после идваше тишината — тишина, която излизаше от разтворен гроб. Опитвайки се да разбере какво общо има това с нея и с близките й, тя потъна в неспокоен сън.

Пърси Ратбърн гледаше безучастно сгърчената фигурка на лейди Бланш Деланд. След малко изтри окървавените си ръце в панталоните, без да се тревожи, че ще останат петна. Искаше по-бързо да почисти ръцете си от кръвта. Погледът му беше устремен към безжизненото тяло. Бланш беше мъртва. Той я бе пронизал с камата си. Изненада се колко лесно му беше, но тя беше толкова доверчива и усети острието на камата чак когато студеният метал се опря до кожата й. Тогава изпищя като обезумяла. Пърси поклати глава. Викът й все още оглушаваше ушите му.

Без да съзнава какво прави, той продължаваше да трие ръцете си в панталоните, докато трескаво размисляше какво още трябва да направи. Бе отвел Бланш навътре в гората, макар че тя го следваше неохотно в мрака. Можеше да я остави да си лежи тук и да се върне при каретата, където го чакаше кочияшът. Слугата му нямаше да види дали придружителката му се качва в каретата с него. Щеше да го накара да спре някъде в града и да се престори, че изпраща любовницата си до къщата й. Правилно. Кочияшът нямаше да узнае дали дамата се е качила отново в каретата или не.

Пърси се ухили доволно и погледна още веднъж трупа без следа от разкаяние.

— Нима си повярвала, че ще допусна Кейт и аз да загубим наследството си заради теб, Бланш? — попита тихо той. — Ти си една малка глупава гъска. Наистина ли мислеше, че ще станеш господарка на Кемъри? Бедната глупава Бланш — заключи подигравателно той и отново изтри ръце в панталоните си. — Свършено е с Люсиен. Докато открие, че си изчезнала, ще бъде късно да си намери нова годеница, която да отговаря на изискванията на дукесата. Кемъри ще бъде мой.

Той се обърна и се отдалечи от полянката, на която беше убил Бланш Деланд, без да удостои мъртвото тяло с последен прощален поглед. Тръгна с усмивка към каретата, която го чакаше на пустия път. Кейт щеше да се гордее с него. Най-после двамата бяха постигнали победа. С нетърпение чакаше да види лицето на Люсиен, когато откриеше, че годеницата и Кемъри са се изплъзнали от ръцете му. Бедният Люсиен, каза си през смях Пърси и се облегна удобно на седалката. Предстоеше му дълъг път до Лондон.

[1] Добър ден, бабо, (фр.) — Б.р. ↑

ГЛАВА ДЕВЕТА

Сабрина тъкмо закрепваше на ухото си една перлена обица, когато Мери влезе в стаята й, шумолейки приятно с копринените си поли.

— Знаеш ли, Мери — заговори Сабрина и се погледна в огледалото, — може би решението на проблема ни е тук, под този покрив.

— Какво искаш да кажеш? — попита загрижено Мери. Маркизът беше приел поканата на дук Гранстън да прекарат края на седмицата в извънградската му вила.

Сабрина се обърна към сестра си и вирна упорито брадичка.

— Защо да не се омъжа за дука? Това ще реши всичките ни проблеми. Ще бъдем свободни от дългове и грижи. Маркизът ще получи богато обезщетение. Дукът се интересува от мен, това е очевидно. Нали видя как ме поглъща с поглед.

— Не бива да правиш това, Рина! — извика Мери. — Дукът е направо ужасен. Непрекъснато се налива. О, Рина, моля те, дори не си помисляй такива неща — прошепна умолително тя.

Сабрина присви уста.

— Мисля, че просто нямаме избор. Опитах се да намеря друга възможност да задоволя алчността на маркиза, но разбрах, че е безнадеждно. Хубаво би било отново да стана разбойник, но това е много рисковано, защото ще се наложи да излизам всяка нощ, за да събера необходимите пари. Това не е много приятно без Уил и Джон, но аз не искам да ги намесвам в проблемите си. Да, това е най-простото решение. Нима мога да мисля за себе си, когато става въпрос за оцеляването на семейството ми? Щом трябва, ще се пожертвам.

Мери знаеше, че няма смисъл да противоречи на сестра си, когато е в това настроение, затова й разказа какво е научила току-що.

— Преди малко е пристигнал дук Кемъри, Рина.

— Какво? — прошепна невярващо Сабрина.

Мери кимна угрижено.

— Боя се, че е точно така.

Сабрина усети как се изчервява. Проклетият Люсиен! Трябваше да знае, че няма да я остави на мира! Какво ли възнамеряваше? Нарочно беше дошъл, за да й създава ядове. Първоначално сърцето й направи огромен радостен скок, но инстинктът й подсказа, че дукът ще се опита да й навреди. Беше дошъл тук да я унижи, да я скандализира, като постоянно напомняне за тайната й. Искаше да си отмъсти за измамата. Гордостта му беше наранена, а това не се прощаваше лесно.

— Питам се какво ли е намислил… — промърмори Сабрина.

— Не го харесвам — отвърна нещастно Мери.

Да го харесва? Наистина не е просто да харесаш човек като него, каза си Сабрина. Но тя не можеше да устои на привлекателната му сила. Презираше се за тази слабост, но не можеше да го забрави. Трябваше да бъде много предпазлива, за да не позволи на Люсиен да забележи, че има власт над мислите й. Трябваше да му покаже, че не означава нищо за нея. В края на това гостуване Гранстън трябваше да стане неин верен роб. Люсиен се женеше след седмица, но това не я засягаше. Само беше любопитна каква е бъдещата му съпруга. Сигурно я обичаше, щом щеше да я отведе пред олтара. Може би и тя беше дошла с него. Сабрина прогони дивата ревност, която внезапно се надигна в гърдите и към една съвсем непозната жена. Но тази жена притежаваше любовта на Люсиен… Тя дръпна с всичка сила един кичур от косата си и едва не извика от болка. Не, тя не обичаше Люсиен. Той също не я обичаше. Това беше просто първото увлечение на едно младо момиче и скоро щеше да премине.

Вечерта, докато седеше редом с дука начело на празничната трапеза, Сабрина премина към изпълнение на плана си. Не погледна нито веднъж мрачното лице на Люсиен, който седеше насреща й, а съсредоточи цялото си внимание върху съседа си.

— Толкова сте умен, Ваша светлост — поласка го тя. — Моля, разкажете тази история още веднъж. — Тя се приведе към него и дълбокото деколте на розовата й рокля му позволи да види изкусително закръглените й гърди, покрити само с тънка дантела. Тя се усмихна на Гранстън и трапчинката й отклони помътения му поглед към меката й уста.

Той взе малката й ръка в своята и помилва с палец китката.

— Как е посмял Рейнтън да ви държи през всичките тези години на село! — пошепна дрезгаво той в малкото й ухо и целуна една къдрица.

Сабрина се отдръпна и едва успя да прикрие отвращението си с ослепителна усмивка.

— Папа казва, че плодовете са най-сладки, когато са опитали милувката на лятното слънце.

Дукът изрева от смях и Сабрина устреми поглед право към отровно святкащите очи на Люсиен. След миг жестоката му уста се разкриви в усмивка, от която по гърба й пробягаха студени тръпки.

— Все пак смятам, че плодовете не бива да се оставят твърде дълго на дървото — отбеляза сухо Люсиен. — Иначе някой ще се изкуши да си открадне или поне да си отхапе.

Дук Гранстън се изсмя одобрително.

— Ти винаги намираш точните думи, Люсиен. Бих желал по-често да си мой гост.

Сабрина сведе очи към чинията си. Тя единствена бе разбрала заплахата, скрита зад тази небрежна забележка. Хвърли бърз поглед към маркиза и контесата, които си кимаха доволно. Явно се радваха на очебийните й усилия да се хареса на домакина. Вече броят парите, каза си отвратено тя. Опита се да улови погледа на Мери, но сестра й се взираше като омагьосана в Люсиен.

Както беше обичаят, дамите оставиха господата да изпият по чаша портвайн и се оттеглиха да поклюкарстват в салона.

— Радвам се, че започваш да ставаш разумна, Сабрина — отбеляза контесата. — Дукът е влюбен в теб, това се вижда. — Тя помисли малко и добави: — Но онзи с белега ме тревожи повече. Изглежда заинтересован от теб, възхищава ти се, но е гневен и те гледа с омраза в очите. Каква ли е причината?

Лицето на Сабрина побледня.

— Та аз едва познавам джентълмена. Нямам представа защо не ме харесва.

— Не съм казала, че не те харесва. Казах, че те мрази, а омразата е много по-силно чувство, защото идва от сърцето. Казват, че човек трябва да умее да мрази, за да изпитва силна любов.

— Но това е смешно — възрази уморено Сабрина. — Не знаете ли, че дукът ще се жени следващата седмица? Сигурно обича бъдещата си жена.

Усмивката на контесата беше цинична.

— Съмнявам се. Трябва да знаеш, че той се жени за нея само защото е избрана от баба му, дукесата-вдовица. Това е условието да наследи имението Кемъри. Говори се, че бабата и внукът са скарани от години и че той се е съгласил едва сега.

Сабрина погледна контесата, без да разбира.

— Значи той не обича тази жена и всъщност го принуждават да се ожени? — Тя не можа да удържи злобната си усмивка. Радваше се, че не е сама в мъката си, че не е единствената, която трябва да извърши нещо против волята си.

По-късно тази вечер, когато Сабрина се приготвяше за сън, Мери влезе в стаята й. Застана зад сестра си, взе четката от ръката й и започна да разресва разкошната черна коса.

— Мисля, че ще си докараш нещастие, Рина — заговори тихо тя. Видя как гърбът на Сабрина се скова, но продължи спокойно: — Няма да те разубеждавам, мила, знам, че го правиш от обич към нас, но не вярвам, че ще се получи нещо добро. Не искам да се разочароваш, или… — Тя спря за миг, после продължи глухо: — … или да се свържеш с човек, когото презираш. Знам, че ти е непоносимо дукът да те докосва. Той е наш домакин, но го намирам отвратителен.

Сабрина скочи от столчето. Изглеждаше затрогващо млада с бялата нощница и разпуснатите черни коси, които стигаха чак до хълбоците.

— Забелязах, че цяла вечер наблюдаваш Люсиен, и се питам дали пак си имала видение, Мери. Моля те, кажи ми — пошепна отчаяно тя. — Имам голяма нужда от помощ, за да доведа докрай плана си. Трябва да знам дали той ще се намеси.

— Знаеш ли какво видях? Видяхте заедно с Люсиен под едно голямо дърво. Смеехте се и… — Мери се засмя смутено. — … и се целувахте. Как е възможно това, Сабрина?

— Разбира се, че е невъзможно! — извика гневно Сабрина и лицето й пламна. — Този път се лъжеш, Мери. Мисля, че дарбата ти те е напуснала и сега само сънуваш.

Мери сведе глава. Резките думи на Сабрина я нараниха. Сабрина веднага съжали за избухването си, обърна се към нея и протегна умолително ръце.

— Много съжалявам, Мери, прости ми. Както винаги, говоря, без да мисля, но ти знаеш, че за нищо на света не бих искала да те нараня. Прощаваш ми, нали?

Мери се опита да се усмихне.

— Прощавам ти, но искам да си ида вкъщи, Рина. Не желая повече да ме показват като състезателен кон. Толкова копнея за Верик Хаус и разсеяните коментари на леля Маргарет. А и се тревожа за Ричард. Той е съвсем сам, а сигурно е жаден за действия с новите си очила.

— Знам, Мери. Аз също копнея за дома. Скоро всичко ще бъде наред, само почакай още малко — обеща Сабрина с увереност, каквато не изпитваше.

Мери й пожела лека нощ и се прибра в стаята си. Сабрина приседна на края на леглото и се загледа в свещта, която гореше на тоалетната масичка. Мислите й блуждаеха. Изведнъж чу шум, вдигна глава и видя застаналия на прага Люсиен.

— С магии ли се занимаваш? — попита той и тръгна към нея, забравяйки да затвори зад себе си вратата.

Сабрина скочи.

— Не съм те канила — процеди през зъби тя и сърцето й заби като лудо.

— Така ли? — попита със съмнение в гласа мъжът. — А на мен ми се струва, че тази вечер поведението ти беше покана към всички присъстващи мъже. Знаеш ли с какви жадни очи наблюдаваха кокетството ти… — Той разпери ръце и очите на Сабрина се устремиха към тъмночервения му халат. — Реших да приема поканата, за да не останеш разочарована.

Сабрина преглътна с мъка.

— Веднага напусни стаята ми! — заповяда с треперещ глас тя.

— Не — отговори кратко Люсиен, направи няколко крачки и спря пред нея.

— Люсиен, моля те — прошепна Сабрина. — Не прави това!

Мъжът се ухили, без да се трогва от молбата й.

— Защо, може би очакваш друг нощен посетител? Вероятно домакина? — попита подигравателно той, после улови един от дългите й кичури и го уви около пръстите си. Привлече в обятията си безчувственото й тяло и силно я притисна към гърдите си. Сведе глава и устните му докоснаха нейните, меко, примамливо. Ръцете му се плъзнаха по тялото й.

Сабрина вдъхна дълбоко аромата на мъжкото тяло, улови се за врата му и се надигна към него. Всичките й добри намерения отидоха по дяволите. Нищо друго нямаше значение, щом той беше тук, до сърцето й. Щом ме целува, значи вече не се гневи, каза си тя и се отдаде на сладостта от целувката му. Знам, че не съм му безразлична. Ей сега ще му кажа, че го обичам. Освободи се нежно от прегръдката му, отдръпна се назад, за да погледне лицето му, и виолетовите очи засияха от любов. Устата й се отвори, за да произнесе признанието.

— Люсиен — промълви нежно тя и в този миг забеляза някакво движение край вратата. Обърна глава и с безкрайно учудване установи, че в стаята й е влязъл дук Гранстън и наблюдава с тъжно лице сцената.

— Простете — проговори задавено новодошлият. — Не знаех, че в момента дамата е заета с друг.

По всичко личеше, че Люсиен не се изненада. Очевидно беше очаквал появата на дук Гранстън. Пусна Сабрина, без да я удостои дори с поглед, и се обърна към домакина.

— Ако имате по-стари права върху благосклонността на дамата, аз ви разбирам напълно и съм готов да се оттегля — предложи великодушно той и се направи, че не чува ужасения вик на Сабрина.

— О, не, в никакъв случай. Който дойде пръв, пръв смила житото си — засмя се дук Гранстън. — Съжалявам, че ви попречих — продължи той и направи жалка гримаса. — Може би някой друг път, лейди Сабрина? — попита с усмивка той и излезе от стаята, като грижливо затвори вратата.

Сабрина откъсна с мъка поглед от затворената врата и се обърна към Люсиен, който я гледаше с доволна усмивка. Преглътна смело сълзите си и прочете истината в погледа му.

— Това беше номер, нали? — прошепна тя. Лицето й беше бяла замръзнала маска. — Ти си знаел, че дукът има намерение да дойде.

Усмивката на Люсиен разкъса сърцето й.

— Той намекна достатъчно ясно, че има намерение да посети прекрасната лейди Сабрина, която цяла вечер е флиртувала така дръзко с него.

Сабрина кимна като упоена.

— Разбирам. Ти си решил да изиграеш ролята на таен любовник и да позволиш на дука да те залови. Защо го направи? — попита кратко тя и го погледна право в очите. В първия миг дукът се смути, но бързо се овладя и вдигна рамене.

— Казах ти, че трябва да си платиш за онова, което ми причини — напомни й хладно той. — Ти си мислеше, че ще уловиш бедния Гранстън на въдицата си, но аз много се съмнявам, че след тази случка все още е склонен да помоли за ръката ти. Дори той има нещо като гордост и представата, че съм имал годеницата му в собствения му дом, плаши дори нищожество като него. Дори да склони да те отведе пред олтара, мила моя, няма да ти позволи да се докопаш до парите му.

Сабрина пое дълбоко въздух, изправи се гордо и изгледа презрително Люсиен.

— Наистина ли си повярвал, че искам да се омъжа за този пиян глупак? Мислиш ли, че отивам към този брак доброволно, както ти към твоя? — попита тя с целия сарказъм, на който беше способна, и виолетовите очи запламтяха от омраза. — Сигурно си доволен от отмъщението си, защото успехът ти надмина и най-страшните ми очаквания. Не само ме унижи и разруши доброто ми име, но унищожи и семейството ми — обясни с треперещ глас тя. — Мислите ли, че маркизът ще се зарадва, Ваша светлост? Той искаше да ме омъжи за дук Гранстън, аз нямах нищо общо. Знаете ли как ме убеди да се подчиня на плановете му? Попитайте ме, Ваша светлост, защото искам да узнаете как заплаши да прогони бедната ми леля от Верик Хаус и да ми отнеме братчето. Позволете ми да ви запозная със семейството си, Ваша светлост, защото искам то да познава човека, който го разруши.

Люсиен огледа с присвити очи измъченото й лице. По нищо не личеше какво става в сърцето му. Той протегна ръка, сложи я успокояващо на рамото й и се стресна, когато Сабрина го отблъсна с неподозирана сила.

— Махни се оттук! — изсъска гневно тя. — Надявам се никога вече да не видя проклетото ти белязано лице. Желязото е белязало и душата ти. Дано се пържиш в ада. — Тя се обърна рязко, изскочи от стаята и се втурна като вихър при уплашената Мери. Прегърна я и избухна в плач.

Плака, докато не й останаха повече сълзи и утихна като дете в меките ръце на сестра си. Само Мери беше в състояние да я утеши. След известно време задиша равномерно и се унесе в сън. Цяла нощ я мъчиха кошмари и Мери трябваше няколко пъти да я събужда, за да й обясни, че всичко е било само сън. Сабрина не беше казала нищо на сестра си, но Мери подозираше, че по някакъв начин е замесен дук Кемъри. Той имаше власт над сестра й и тя не беше в състояние да му се противопостави. Мери беше видяла с какво възхищение се взираше Сабрина в белязаното му лице. В погледа й имаше любов, покорност, нещо напълно непознато у нея. Когато споменеше името му пред нея, очите й започваха да искрят от омраза. Раната в рамото, която й беше нанесъл, сякаш бе оставила травми в душата й. По-добре да беше пронизал сърцето й, защото тази нощ бе убил нещо в нея.

На следващата сутрин Сабрина бе успяла да се овладее и се представи пред гостите в нормалния си вид, макар че от време на време по лицето й пробягваше тъмна сянка. Люсиен беше заминал рано сутринта и след като Сабрина и Мери бяха необичайно тихи и сдържани, а дук Гранстън си намираше занимания далеч от тях, маркиз Рейнтън скоро заподозря нещо и се ядоса не на шега. Миналата вечер всичко изглеждаше толкова обещаващо, но сега му се струваше, че дукът вече съжалява за поканата си. Съботата се проточи безкрайно, а в неделя сутринта потеглиха за Лондон. Сабрина се беше свила в един ъгъл на каретата и се взираше мълчаливо през прозореца, без да обръща внимание на гневните погледи на маркиза. Мери седеше до нея външно спокойна, само нервното стискане на ръцете й издаваше, че е напрегната до крайност. Тя се подготвяше вътрешно за момента, когато маркизът щеше да обвини Сабрина за пропадналото гостуване. Ала маркизът мълча през цялото време, зает с някакви свои мисли. Само понякога отправяше две-три италиански думи към контесата, която наблюдаваше загрижено пътуващите в каретата.

След като пристигнаха в Лондон, Мери и Сабрина напуснаха каретата почти бежешком и се опитаха да се скрият в спатията си. Ала маркизът имаше други планове и забърза след тях.

— Трябва да говоря с теб, Сабрина. — Той влезе в спалнята и очите му заблестяха гневно. Стисна ръце в юмруци и погледна упоритото малко лице, толкова прилично на неговото.

— Вече знам защо дукът изведнъж охладня. Как можа да бъдеш толкова глупава и да се оставиш да те залови с Кемъри? Ти разруши всичко, пропиля и последния си шанс да се омъжиш за богат съпруг. Контесата е чула клюката от дамите — изсъска вбесено той. — Сега навсякъде ще се разпространи, че си метреса на Кемъри. Не ти ли казах да си го избиеш от главата! Проклето същество си ти! Поне струваше ли си да прекараш нощта с него? Можеше да станеш дукеса, но не, ти не устоя на белязаното му лице и го пусна в леглото си! Това е всичко, което можеш да получиш от него, не разбираш ли?

Мери не можа да повярва на ушите си. Как смееше маркизът да обвинява така сестра й! Тя се обърна към Сабрина и сърцето й се сви от болка, като видя измъченото й лице.

Маркизът дишаше тежко, лицето му пламтеше от гняв.

— Е, ще отречеш ли? Ще твърдиш ли, че си невинна? По дяволите, ще ти дам такъв урок, че да ме запомниш за цял живот! — изрева той. На една масичка беше оставил камшик за езда. Той го сграбчи, размаха го над главата си и го стовари върху голото рамо на Сабрина.

Люсиен гледаше неразбиращо изнервената жена насреща си. Тя много приличаше на дъщеря си.

— Какво се опитвате да ми кажете, лейди Деланд? — попита отново той и се постара да овладее напиращия гняв. — Наистина ли Бланш е изчезнала?

Лейди Деланд навлажни нервно устните си и се опита да намери подходящите думи, за да обясни на дука, че не знае къде е дъщеря й.

— Тя не се върна от бала на семейство Хариер, Ваша светлост. Люсиен смръщи чело.

— Но оттогава минаха поне четири дни. Защо, за Бога, не дойдохте по-рано при мен? — попита нетърпеливо той.

Лейди Деланд въртеше кърпичката между пръстите си. Люсиен с удоволствие би я изтръгнал от ръцете й. Най-после тя вдигна глава и отговори срамежливо:

— Мислех, че е при вас.

Люсиен поклати глава.

— Онази вечер получих бележка, че дъщеря ви има мигрена и желае да си отиде по-рано. Когато ми предадоха бележката, тя вече беше наела карета и си беше заминала. Ако ми беше казала навреме, щях лично да я отведа до дома й — обясни той и измери с присвити очи отчаяната жена. — Значи казвате, че оттогава не се е прибирала?

Лейди Деланд задърпа връзките на шапката си, сякаш я душеха.

— Защо не се свързахте по-рано с мен? — попита строго Люсиен.

Лейди Деланд се покашля и тревожният й поглед обходи салона. Столовете и пейките бяха тапицирани в син и златен сатен, малката масичка беше от махагон, едната стена беше заета от огромна библиотека. Тя погледна лицето си в голямото огледало с богато резбована рамка и се уплаши.

— Защо? — повтори Люсиен.

— Когато ми стана ясно, че не е с вас, защото ви срещнах на следващия ден в парка, както може би си спомняте, и вие се осведомихте как е годеницата ви, разбрах, че съм се излъгала и че тя не е при вас — призна тихо лейди Деланд. После го погледна смело в очите и добави: — Следователно е била при някой друг.

Люсиен се намръщи още повече.

— Много бързо стигнахте до това заключение. Имате ли основания да смятате, че дъщеря ви се среща с друг мъж?

Лейди Деланд въздъхна изтощено.

— Да, Ваша светлост, тя се среща с друг. А след бала узнах, че този друг е… — Тя се поколеба и съвсем тихо добави: — … Пърси Ратбърн, вашият братовчед.

— Пърси? — изненада се Люсиен. — Значи мислите, че Бланш е напуснала бала с братовчед ми?

Лейди Деланд кимна колебливо. Гневът в очите на дука беше опасен.

— Страхувам се, Ваша светлост. Бланш трябваше отдавна да си бъде вкъщи, освен ако…

— Освен ако какво? Мислех, че възможността да стане дукеса е по-важна за нея от флирта с един женен мъж — рече подигравателно Люсиен.

— Разберете ме, всички вещи са в стаята й. Парфюми, накити и преди всичко шишенцето с лауданум. Тя не може да спи без него — обясни загрижено лейди Деланд.

Люсиен потърка замислено брадичката си. Люшкаше се между съжалението към лейди Деланд и гнева към Бланш и Пърси.

— Ще видя какво мога да направя, лейди Деланд, но трябва да разберете, че се намирам в трудно положение. Ще проверя как стоят нещата, успокойте се — обеща той и прокара пръсти по белега си.

След час Люсиен се яви в дома на Пърси Ратбърн и бе посрещнат със страх от лейди Ратбърн. Усмивката й идваше и си отиваше като слънчев лъч в дъждовен ден. Тя се суетеше около госта и се опитваше да го забавлява, докато Пърси се върне вкъщи. Люсиен изпита съжаление към нея — тясното, уморено лице под неподредените руси къдрици и жълтата рокля, която подчертаваше бледата й кожа, я правеха почти смешна.

— Да донеса ли чаша чай на Ваша светлост? — попита задъхано тя.

— Не, благодаря, лейди Ратбърн, нямам много време — отговори кратко той.

— О, разбира се, че нямаш много време, нали, Пърси? — отбеляза саркастично Кейт, която тъкмо влизаше в стаята. Беше облечена в отлично ушит костюм за езда от най-фино платно, мъжката кройка подчертаваше фигурата й. Пърси носеше костюм от същия плат. С перуките и еднаквите тривърхи шапки двамата си приличаха като две капки вода. Единствената разлика беше, че Кейт носеше дълга пола.

— Нямаме много време, защото смятаме да излезем на езда — съобщи равнодушно Кейт, отиде до огледалото над камината и се огледа доволно. Тя се гордееше много с гладката си кожа и съвършения профил.

— Наистина би трябвало да се опиташ да направиш нещо повече от себе си — обърна се критично тя към лейди Ратбърн. — Само защото си омъжена и си народила цял куп хлапета, не е нужно да се изоставяш. — Тя помълча и прибави със злобна усмивка: — Хората ще помислят, че Пърси те е взел само заради парите ти, което, разбира се, не е вярно — или?

При тази груба атака устата на Ан Ратбърн затрепери, а когато Пърси се ухили одобрително, очите й се напълниха със сълзи.

— Мисля, че е по-добре да поговорим на четири очи, Пърси — предложи хладно Люсиен.

Пърси го погледна изненадано, после хвърли страхлив поглед към сестра си. Кейт само вдигна рамене и се разположи удобно на една пейка.

— Върви си, Ан, сигурна съм, че ще намериш с какво да се занимаваш. — Тя прогони лейди Ратбърн от собствения й салон като досаден комар.

Домакинята се сбогува с мъченическо лице и излезе, сподирена от презрителния поглед на Кейт.

— Ние с Пърси нямаме тайни един от друг, скъпи братовчеде, затова мисля, че не е нужно и аз да напускам салона. Или ти предпочиташ да изляза? — попита подигравателно тя и се ухили самодоволно.

— Не. Приемам, че никой от двама ви няма тайни от другия — отговори кратко Люсиен. — Но и никой от двамата не е истински жизнеспособен без другия, не е ли така?

Пърси захапа нервно долната си устна. Той познаваше Люсиен и знаеше, че когато братовчед му е в това спокойно, саркастично настроение, то не обещава нищо добро за човека, дръзнал да го ядоса.

— Как успя да завъртиш главата на годеницата ми? — попита внезапно Люсиен и хвърли остър поглед към Кейт. — Вероятно милата ти сестра ти е оказала решаваща подкрепа?

Пърси спря да диша, после хрипкаво се изсмя.

— Аз да съм се занимавал с годеницата ти? Наистина, Люсиен, отиваш твърде далече.

— Не, Пърси, ти отиде твърде далече. Искам да чуя истината, още сега — настоя Люсиен и гласът му беше леденостуден. — Къде е Бланш?

— Да не искаш да кажеш, скъпи Люсиен, че си изгубил годеницата си? — попита Кейт с добре изиграна изненада.

Люсиен я погледна отвратено.

— Добре се справяш, Кейт, но все още не си овладяла докрай изкуството да контролираш израза на очите си. Лукавството и алчността постоянно избиват на повърхността. Още малко упражнения, и може би ще се научиш.

Очите на Кейт пронизваха като ками.

— Сега вече няма защо да крия омразата си, нали? — изсъска тя.

— Би било невъзможно, особено за жена с твоите таланти.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш, Люсиен? — намеси се предизвикателно Пърси. Той беше в собствения си дом и се чувстваше сигурен.

— Искам да кажа, че през последните няколко месеца ми се случиха някои не твърде приятни неща — осведоми го равнодушно Люсиен. — Цяла серия трудно обясними злополуки и събития, които стигнаха връхната си точка с изчезването на годеницата ми. Тъй като имам достатъчно врагове, отначало ги приписвах на отмъстителността на някого от тях. Но след като те започнаха да се повтарят с досадна редовност, близко до ума беше да предположа, че зад тях се крие добре обмислен, хладнокръвен план да бъда убит. Не мина много време и разбрах кой би имал най-голяма печалба от смъртта ми. Прав ли съм, Пърси? — попита студено Люсиен и тъмните му очи засвяткаха с мрачна решителност.

Пърси преглътна и замърда нервно на стола си, после погледна умолително към Кейт.

— И как ще докажеш предположенията си, Люсиен? — попита спокойно жената. Даже не си направи труда да отрече обвиненията. — Някой видял ли е Пърси да те заплашва дори с вдигнат пръст? Просто си претърпял няколко злополуки повече от другите хора, но това още не е причина да подозираш милите си братовчеди в опит за убийство. Това е смешно, Люсиен, и трябва да знаеш, че никой няма да ти повярва — продължи подигравателно тя. — Хората ще съжаляват бедния дук, загубил не само годеницата, но и наследството си. Очевидно Бланш е предпочела да замине с любовника си, вместо да се омъжи за теб — заяви твърдо тя и изгледа изпитателно Люсиен. — Възможно ли е гълъбчето да се е уплашило от грозния ти белег?

Смехът на Люсиен беше изпълнен с презрение.

— Хвърка ли още гълъбицата, Пърси? Или някой скрит ловец я е прострелял с пушката си?

Пърси се изчерви като рак, по челото му потече пот и той потърка ръце в жакета си, сякаш бяха мръсни.

— Не знам за какво намекваш, Люсиен, но протестирам най-енергично. Никой не може да свърже името ми с изчезналата ти годеница. Двамата с Кейт бяхме през цялото време заедно на бала у семейство Харпер и си тръгнахме късно — защити се не особено убедително Пърси.

Люсиен направи крачка към него. Лицето му беше само каменна маска.

— Не съм ти казал кога е изчезнала Бланш. Странно откъде знаеш, че си е тръгнала по-рано от бала и не се е върнала вкъщи. Лесно ли я уби, Пърси? — попита той опасно тихо, сграбчи братовчеда си за врата и го стисна с железните си пръсти. Очите на Пърси изскочиха от орбитите. Кейт се втурна с див вик към Люсиен и се опита да изтръгне брат си от смъртоносната му хватка.

Макар и неохотно, Люсиен пусна врага си и презрително проследи как Пърси се свлече на колене и се улови за врата.

— Копеле такова! Трябваше да ти одера кожата, а теб, Кейт, да обеся за бялата шийка. Още не сте спечелили играта, скъпи братовчеди. Кракът ви никога няма да стъпи в Кемъри. Кълна се във всичко свято, че ще платите за греховете си. Един ден ще бъдете наказани, както заслужавате.

Кейт погледна гневно пулсиращия белег и уплашено отскочи назад. Братовчед й беше дявол в човешко лице! Той им обърна отвратено гръб и тръгна към вратата.

— Няма да спечелиш, Люсиен! — извика след него тя. — Нямаш достатъчно време да си намериш друга годеница, преди да е изтекъл срокът, поставен от дукесата. А и можеш ли да си представиш, че ще се намери жена, която да те вземе? — Гласът й пресекваше от злоба.

Люсиен се обърна бавно.

— Да, скъпи братовчеде — продължаваше да крещи Кейт, — никой не би се усъмнил, ако се пусне слух, че си убил годеницата си в пристъп на ревност. Всеки знае колко си избухлив. Бланш е решила да не се омъжва за теб и е напуснала бала с любовника си, ти си ги заловил и си извършил убийство. Знаеш ли какви неща могат да се чуят за изчезналата ти годеница? А ако посмееш да разкажеш на дукесата за подозренията си, това ще я убие. Тя е стара и болна и дяволски горда. Разкажи й всичко, Люсиен, и ще подпишеш смъртната й присъда.

Люсиен се обърна отново към изхода. Не можеше да понася повече братовчедите си. Чувстваше се омърсен, опръскан с кал. Тялото му тежеше като камък. Седна в каретата си и даде заповед на кочияша да кара към дома на дукесата. Какво, за Бога, трябваше да предприеме сега? Не можеше да изгуби Кемъри, при никакви обстоятелства — по-скоро щеше да убие Пърси и Кейт, отколкото да ги пусне в имението си. Но Кейт имаше право — ако разкажеше на дукесата за пъклените планове на близнаците, това щеше да я убие. Тя беше горда стара дама и семейното име беше всичко за нея. Да знае, че внуците й са убийци, че са направили няколко опита да премахнат братовчеда си — това означаваше сигурна смърт. Не, той не можеше и не искаше да й го каже. Кейт изигра добър коз, трябваше да й го признае. Но той нямаше да се предаде — никога!

Когато се яви в дома на дукесата и помоли да го приемат, баба му почиваше. Люсиен не позволи на майордома да го отпрати, изтича нагоре по стълбата и успя да си пробие път до спалнята. Влезе вътре и спря, за да могат очите му да привикнат с полумрака.

— Кой е? — попита треперещ глас иззад огромния балдахин.

Люсиен се отправи по посока на гласа и застана пред леглото.

— Аз съм, grand mere, Люсиен — заговори овладяно той.

— Люсиен? — попита смаяно дукесата и се подпря на високите възглавници. — Как се осмеляваш да нахлуваш в спалнята ми, когато не желая да ме смущават? — попита тя. Вече беше напълно будна и гласът й укрепна.

— Моля за прошка, но трябва да ви съобщя нещо извънредно важно, бабо — обясни той и се опита да различи лицето й в сянката на леглото.

Дукесата изпухтя презрително.

— Нищо не може да бъде толкова важно, но след като вече ме събуди, ще ти позволя да останеш — проговори милостиво тя. — Запали една свещ, за да мога да те виждам — заповяда тя.

Светлината огря леглото и лицето на Люсиен излезе от сянката.

— Загрижен си — въздъхна дукесата. — Никога не съм те виждала толкова отчаян. Какво се е случило? — Тя се изправи. Величествената й стойка изглеждаше малко смешна на фона на дантеленото боне и бялата вълнена нощница.

— Боя се, че белязаното ми лице е подтикнало годеницата ми към отчаяна стъпка. Тя изчезна, бабо, и на сватбата няма да има булка.

Дукесата беше слисана.

— Не вярвам! Откъде знаеш?

— Изчезнала е в началото на тази седмица. Тази сутрин лейди Деланд дойде при мен и ми разказа всичко. Не искала да ми каже по-рано, защото мислела, че Бланш ще се върне.

— Не вярвам, че онази малка глупачка е избягала от теб само защото не е харесвала лицето ти. Любовник ли е имала?

— Така се говори — отвърна спокойно Люсиен.

— Ако беше проявил малко повече внимание към бедното момиче, то нямаше да си потърси развлечения другаде — укори го остро дукесата.

— Ще позволите ли да ви напомня, че не аз си я избрах? Но сега това няма значение. Много е вероятно да й се е случило нещо лошо.

— Какво те кара да мислиш така? — попита любопитно дукесата.

— Лейди Деланд ми каза, че всички вещи на дъщеря й са останали в стаята й — нищо не липсва. Съмнявам се, че би избягала, без да си вземе поне една рокля за преобличане. Тя е напуснала бала рано, оплакала се е се от мигрена и е наела карета, за да се върне вкъщи. Много е вероятно да й се е случило нещо, но надали ще го узнаем. Затова дойдох при вас. Ще настоите ли на условието, което поставихте, за да вляза във владение на наследството си? Не ми е възможно да се справя в рамките на първоначалния срок.

Дукесата помълча малко, после заговори бавно:

— Сам си си виновен, Люсиен. Не биваше да чакаш толкова дълго. Прояви инат и сега трябва да си понесеш последствията. Продължавам да твърдя, че трябва да се ожениш, за да наследиш Кемъри — заключи непоколебимо тя. — Готова съм да ти дам още две седмици, за да си потърсиш друга невеста. Ако и този път се провалиш, ще загубиш Кемъри завинаги, момчето ми.

Люсиен пристъпи по-близо до леглото и се поклони учтиво.

— Благодаря ви, grand mere, и още веднъж моля за извинение, че смутих почивката ви — промълви той, благодарен и ядосан едновременно.

— Не ме разочаровай, Люсиен — проговори тихо старата жена, когато внукът й стигна до вратата.

— Няма, бабо — обеща Люсиен и излезе.

След като напусна дома на дукесата, Люсиен заповяда на кочияша да кара в посока Хайд Парк. Целта му беше една малка къща на площадчето в близост до парка. Той се облегна на седалката и в главата му започна да се оформя план. Споменът за нощта в дома на дук Гранстън беше жив в съзнанието му. Тогава искаше само да си отмъсти, но сега отмъщението беше станало част от по-голям план. Онова, което беше започнал в стаята на Сабрина, щеше да му донесе голяма печалба. При мисълта как ще реагира Сабрина на лицето му грейна усмивка.

Под жестоките удари на камшика Сабрина се свлече на пода. Гърбът й пареше като огън. Чу писъците на Мери още при първото изплющяване на камшика, но не видя как сестра й се втурна към маркиза и се опита да поеме ударите на своя гръб. Той я блъсна грубо настрана и Мери удари главата си в една от колоните. Тя се пребори бързо с лекото замайване и се изправи на крака. Трябваше да повика помощ. Сабрина лежеше свита на пода, скрила лице в ръцете си, опитвайки се да се запази от жестоките удари.

Всеки път, когато камшикът се стоварваше върху гърба й, тя простенваше задавено. Скоро тънкият корсаж се разкъса и по нежната розова кожа останаха дълбоки кървави следи.

Мери мина покрай маркиза, който удряше и удряше, заслепен от ярост, погълнат от желанието да сломи упоритостта и дързостта на дъщеря си. Червената коса на Мери падаше в безредие по гърба й, когато тя избяга от стаята и хукна като подгонена по коридора. На челото й имаше подутина, очите й бяха разширени от страх. Тя се препъна надолу по стълбата точно в мига, когато майордомът отвори вратата и покани някакъв гост. От гърлото й се изтръгна вик на облекчение, като видя, че влезлият е дук Кемъри.

— Слава Богу, че дойдохте! — извика тя и Люсиен я погледна неразбиращо. Видя я да се олюлява, затича се към нея и успя да я улови, преди да падне. Майордомът изпрати един слуга за амоняк и загрижено надникна зад рамото на Люсиен.

— Моля ви! — прошепна задавено Мери и се вкопчи в ръката му. — Трябва да го спрете, иначе ще я убие!

— Кой кого ще убие? — попита недоумяващо Люсиен и я погледна, сякаш беше загубила разума си.

— Сабрина! Маркизът я бие и за всичко сте виновен вие! — изкрещя Мери и от очите й потекоха сълзи.

Люсиен я бутна в ръцете на майордома и се втурна като обезумял нагоре по стълбата. Лицето му изразяваше мрачна решителност. Той последва съскането на камшика и скоро намери стаята. Сграбчи вдигнатата ръка на маркиза и брутално я изви на гърба му. Джеймс Верик изкрещя от болка и изпусна камшика.

— Кой, по дяволите… — изрева вбесено той и се обърна с разкривено от гняв лице. Озова се лице в лице с Люсиен и като видя побелелия от ярост белег и диво святкащите очи, замръзна насред думата. Люсиен го стисна още по-здраво и маркизът извика уплашено. Дукът го блъсна настрана и заговори отвратено:

— Махайте се оттук! Ако още веднъж посегнете да я биете, ще взема този камшик и ще ви смъкна кожата, подлец такъв! — Люсиен едва удържаше яростта си. Той обърна гръб на маркиза и съсредоточи вниманието си върху свитата на пода фигурка.

Взе я внимателно на ръце и нежно я положи по корем на леглото, за да не й причини болка. През разкъсаната рокля се виждаха кървавите следи от камшика. Люсиен приглади назад гъстата черна коса и погледна с болка сгърченото й лице. Почака, докато миглите й затрепкаха, очите се отвориха и го погледнаха.

— Мразя те, Люсиен — прошепна тя. — Дошъл си да се насладиш на победата си, нали?

Люсиен се намръщи още повече, защото беше дошъл точно затова, а я намери полумъртва от болка. И всичко заради него.

— Не се наслаждавам на победата си, Сабрина. Никога не бих те наранил така — отговори честно той.

Ала доверието на Сабрина беше разрушено. Пламенната любов беше отстъпила мястото си на болка и омраза.

— Лъжец — проговори с мъка тя и затвори очи, за да не го вижда повече.

Без да съзнава какво прави, Люсиен продължи да милва влажната й коса. Погледна през рамо, когато Мери влезе в стаята с леген в ръка. Трябваше да почисти раните. Тя застана до него, погледна окървавения гръб на Сабрина и от очите й потекоха сълзи. Гордата й сестра лежеше пред нея като ранено дете, обидена и унизена.

— Напуснете стаята, ако обичате — помоли с леден глас тя, без да го удостои дори с поглед.

Люсиен се надигна и безмълвно излезе. Насочи се право към един салон, от който долитаха възбудени гласове.

— Как можа да се отнесеш така с малката? — попита гневно контесата. — Не биваше да я биеш. Това ще я направи още по-непокорна. Освен това можеше да развалиш лицето й, а красотата е единственото й богатство. — Както винаги, контесата разсъждаваше практично. — Странно е, но аз харесвам малката и не искам никой да убие силния й дух.

— Аз също не искам — проговори ледено Люсиен и прекрачи прага. — Сабрина не е виновна за случилото се у Гранстън. Аз я измамих и дойдох да поправя стореното зло. Смятам, че ще успеем да се споразумеем.

Маркизът изгледа недоверчиво влезлия.

— Не мисля, че имам да обсъждам нещо с вас, Ваша светлост — отговори хладно той. Никога нямаше да прости на дука грубото държание.

— О, разбира се, че имате — възрази с усмивка Люсиен. — Защото аз имам намерение да се оженя за дъщеря ви.

Маркизът загуби ума и дума.

— Да се ожените за Сабрина? — прошепна невярващо той. — Това е безсрамие! Вие сте сгоден и…

Високомерният поглед на дука задуши в зародиш възмущението на маркиза.

— Поради някои нещастни обстоятелства годежът ми беше развален и съм свободен да си избера друга невеста — обясни хладно Люсиен. Маркизът и контесата замръзнаха на местата си. — Избрах вашата дъщеря.

— Aspetti un momenta, per favore — прошепна контесата. — Трябва първо да поседна. Вълнението ме изтощи и ще поръчам малко вино. Имам огромна нужда да се подкрепя.

— Разбира се — съгласи се с готовност маркизът. — Всъщност имаме повод за празнуване.

— Прощавайте, но аз ще се откажа — отвърна ледено дукът. В поведението му нямаше и следа от учтивост. Той кимна кратко и се обърна да излезе.

— Какво стана със споразумението ни? Кога ще бъде сватбата? И нали трябва да стане бързо, за да влезете във владение на наследството си? — Маркизът бе удостоен с още един надменен поглед и млъкна смутено.

— Per favore, caro — намеси се бързо контесата, — защо не предоставиш всичко на дука? Но и аз мисля, че е редно да поговорим за финансовата страна на въпроса — добави решително тя.

Люсиен кимна хладно.

— Ще уредя всичко. Адвокатът ми ще изготви необходимите документи. А сега ви моля да ме извините. — Без да изчака отговора им, той излезе от стаята, сподирен от доволния смях на маркиза.

Качи се на втория етаж и влезе в стаята на Сабрина, без да почука. Тя лежеше в леглото си, завита наполовина с копринен чаршаф, и Мери попиваше внимателно кръвта от изранения й гръб. Като видя грозните ивици по нежната, толкова гладка преди кожа, Люсиен се намръщи заплашително. Сабрина стенеше задавено, когато чувствителните пръсти на Мери докосваха някое особено болезнено място, но през повечето време понасяше процедурата безмълвно.

Когато чу стъпките му, Мери вдигна глава и застана пред Сабрина, сякаш искаше да я защити.

— Кой ви дава право да влизате неканен в стаята ни? — нападна го с блестящи от ярост очи иначе толкова спокойното момиче. — Аз съм ви много благодарна, че спасихте Сабрина, макар че само вие сте виновен за случилото се.

Люсиен остана много изненадан от това избухване. Досега смяташе Мери за безлична и се чудеше на спокойствието и ведростта й, толкова различни от избухливостта на Сабрина. Ето че сега се нахвърляше върху него като тигрица. Може би обяснението се криеше в червената й коса…

— Съдбата пожела така — отговори съвсем спокойно той. — Вече имам правото да влизам в стаята на Сабрина. Тя ще стане моя жена.

Мери изпищя ужасено и се приведе над сестра си. Сабрина направи опит да седне в леглото си, притисна чаршафа върху голите си гърди и погледна Люсиен с помътени от болка виолетови очи.

— Каква игра играеш пак, Люсиен? — попита объркано тя.

Мъжът застана пред леглото й.

— Никаква, Сабрина. Никога не съм бил толкова сериозен, колкото в този миг. Ние с теб ще се оженим. Знам, че сега гориш от желание да запратиш нещо по мен, но въпреки това продължавам да твърдя, че ще те направя своя жена — заключи строго той, защото беше забелязал опасния блясък в очите й.

— Забрави ли, че имаш годеница? — попита войнствено тя и зае величествена поза въпреки оскъдното си облекло.

— Не съм я забравил — отговори глухо Люсиен и лицето му помръкна при мисълта за случилото се с Бланш. — Вече не съм сгоден, затова реших да се оженя за теб.

— Ти си решил? — Сабрина се изсмя подигравателно. — А аз трябва да падна на колене и да ти благодаря, така ли? За съжаление не мога да приема предложението ти, Люсиен. Мъж с толкова благородни маниери и с богат опит като теб лесно ще намери друга глупачка, която да сподели наследството му — продължи злобно тя, горяща от желание да осуети плановете му. — Защото само това е причината да се ожениш, нали? Трябва ти съпруга и след като разруши безмилостно доброто ми име, реши, че съм готова да се възползвам от великодушното ти предложение за женитба. Знай едно, Люсиен: аз нямам нужда от теб, не искам и титлата ти. Мога да се сдобия с пари и без да се омъжа за човек, когото не мога да понасям — завърши решително тя.

Очите на Люсиен се впиха гневно в нейните. Никой никога не беше посмявал да му се противопостави така, както това младо, нежно създание.

— Ти си една малка глупачка. Крайно време е да пораснеш и да погледнеш света в очите. Това не е игра. Знаеш ли колко мъже са били обесени за много по-безобидни прегрешения от твоите? Имаш ли въобще представа какво те очаква, ако те заловят и бутнат в затвора? — попита озлобено той и неволно се възхити на самообладанието й. — Денем жените и мъжете са събрани в една стая, а нощем ще спиш в сламата, пълна с бълхи и въшки. Ще живееш като в кочина и ще получаваш само хляб и вода. Ти си опитен крадец и се смяташ за запозната с престъпния свят, нали? Чувала ли си за обичая „плащай или се събличай“? Другите затворници ще ти поискат пари, за да можеш да задържиш дрехите си. И ако нямаш нужната сума, ще ти смъкнат роклята от гърба. — Люсиен описваше подробно сцената, въпреки побелялото лице на Сабрина и измъченото изражение на Мери, която се опираше безсилно на рамката на леглото.

— Ако оживееш след това приятно прекарване в затвора, чака те бесилката на Тайбърн. Ако имаш късмет, ще умреш от треска. Доколкото знам, повечето умират от това. Как ти се вижда подобен живот, Сабрина? — попита тихо той, доволен от въздействието, което думите му оказаха върху двете млади жени. — Докато, ако приемеш предложението ми, ще водиш много по-спокоен и далеч не толкова опасен живот.

Той й обърна гръб и бавно се отправи към вратата.

— Става ми смешно, като си помисля как се развиха събитията. Кой би повярвал, че ще се оженя за един уличен разбойник, който ме заплаши с извадена шпага? — Дълбоките очи с цвят на шери обходиха бавно двете неподвижни фигурки. — Много се надявам, че няма да се опитате да ми попречите с някоя глупост. Вече е много късно. Баща ти се съгласи, всички споразумения ще бъдат изготвени. Примири се с поражението, Сабрина. Обещавам ти, че няма да бъде толкова лошо, колкото си мислиш.

Вратата се затвори зад широкия му гръб. Люсиен си беше отишъл. Сабрина беше неспособна да се помръдне от мястото си. Очите й бяха мрачни и замислени. Устните й трепереха и тя сложи ръка върху тях, неспособна да повярва, че всичко това се случва с нея.

Мери се надигна и погледна въпросително сестра си. Приличаше на малко дете, което е получило несправедливо и жестоко наказание.

— Рина — започна колебливо тя, — няма да застанеш на пътя му, нали?

Сабрина се обърна към нея с празен поглед. Лицето й беше замръзнало в бяла маска. Сякаш всички чувства се бяха изпарили, не само омразата и отчаянието, но и мекотата и невинността. Мери имаше чувството, че стои срещу някаква чужденка.

— Ще се върна във Верик Хаус — проговори безизразно Сабрина. — Ще събера толкова пари, колкото иска маркизът, но няма да се омъжа за Люсиен. Той ще си намери друга жена, за да получи наследството си, но се надявам да остане с пръст в устата. Ще се моля да не успее — прибави горчиво тя и очите й се съживиха. — Не допускай маркиза близо до мен, Мери, или ще го убия с голи ръце, без да ме е грижа за последствията.

ГЛАВА ДЕСЕТА

Трите коня ровеха нетърпеливо с копита в меката земя, докато ездачите им мълчаливо чакаха да чуят шум от трополящи колела по тъмния път.

— Би трябвало скоро да се появят — пошепна Уил. Един сребърен лунен лъч танцуваше по трите фигури, които търпеливо чакаха под сянката на дърветата.

— Днес следобед пируваха във „Феър Мейдън“ и си приказваха за разни работи. Тази вечер лорд Нюли очаква гости.

— Ние ще ги поздравим първи — изрече с мрачна усмивка Сабрина. Очите й блестяха под маската. — Мини от другата страна, Джон — заповяда тя, когато се чу шум от приближаваща се карета. После се оттегли под сянката на ниско надвисналите клони. Точно в този момент каретата, теглена от шест коня, се показа иззад завоя. Чу как кочияшът подвикваше ободрително, чу и плющенето на камшика му. Изведнъж мъжът нададе пронизителен вик и закова конете пред падналото напреки на пътя дърво.

Двамата слуга, които препускаха пред каретата, бяха спрели пред дървото и се оглеждаха нерешително. Само след миг се видяха пред дулата на четири пистолета, свалиха оръжията си и слязоха от конете. Уил ги подкара към крайпътния ров, без да слиза от коня си, събра ги около едно дърво и ги овърза около ствола му с въжето, което носеше.

Каретата спря само на метри от падналото дърво и кочияшът изкрещя за помощ, но междувременно Джон се беше справил със слугите, които препускаха след каретата, и мъжът беше сам срещу заредения пистолет на Сабрина.

— Свали оръжието — заповяда дрезгаво тя, докато Уил отваряше вратата и се обръщаше към смъртно уплашените пътници в каретата.

Накити и тежки кесии смениха бързо притежателя си и много скоро Бони Чарли изчезна в нощта, без да се пролее кръв. Жертвите останаха да изливат възмущението си.

Бони Чарли и малката му банда бяха подновили нападенията си. Излизаха на лов почти всяка нощ и плячката беше много повече от преди. Името на шотландския разбойник отново беше в устата на всички. Едни го произнасяха със страх, други със злорадство. Ала всички бяха смаяни от честотата на нападенията. През последния месец положението се беше поуспокоило и хората бяха сметнали, че Бони Чарли е изчезнал завинаги.

Беше минала седмица, откакто Мери и Сабрина бяха напуснали Лондон. Оттогава не се беше случило нищо и Сабрина беше много обезпокоена. Беше сигурна, че маркизът или Люсиен ще ги последват и ще се опитат да изтръгнат съгласието й за женитбата — но нито един от двамата не се беше явил. Все пак тя изпълняваше клетвата си и събираше парите за маркиза с надеждата да се отърве веднъж завинаги от него.

— По-бавно, Чарли! — извика предупредително Уил и големият му скопен жребец настигна враното конче на Сабрина. Тримата спряха в подножието на един хълм, огледаха се и се заизкачваха към върха, щом стигнаха горе, спряха изведнъж. Патрул драгуни се катереше от другата страна на хълма.

— Знаех си, че съм чул звън на шпори — изруга полугласно Уил. Тримата обърнаха светкавично конете си и препуснаха към долината. Ала войниците ги бяха видели и се втурнаха да ги преследват.

Тримата препускаха през полята, прескачаха огради и плетове, подгонени от виковете на войниците. Когато стигнаха до първите дървета на една гориста местност, се разделиха в три различни посоки. Сабрина подкара коня си през гъстите къпинови храсти, за да се скрие в сянката на дърветата. Зад гърба й се чуваше шум от чупещи се клони. Войниците продължаваха да я преследват.

След малко Сабрина напусна прикритието на дърветата, изкачи се на едно хълмче, хвърли бърз поглед през рамо, помаха небрежно на тримата войници, които тъкмо излизаха от гората, и изведнъж изчезна от погледа им.

Полковник Флетчър не повярва на очите си.

— Какво стана, по дяволите? — попита гневно той.

Склонът и простиращото се зад него поле бяха пусти. Нима разбойникът се беше разтворил във въздуха? Устата на полковника трепереше от ярост. Стана му ясно, че са ги надхитрили.

— В каква посока ще тръгнем, сър? — попита внимателно младият лейтенант до него.

Полковник Флетчър поклати сърдито глава.

— В каква посока ли? Доколкото разбирам, онзи проклетник се е скрил под земята. Той познава всяко ъгълче тук и знае къде да се скрие. Само Бог знае накъде се е насочил сега. Ще ни трябва армия, за да претърсим цялата област — промърмори отвратено той. — Най-добре е да се върнем на пътя. Този нощ няма да го заловим.

Двамата войници препуснаха напред и преди да ги последва, полковник Флетчър се обърна към непрогледния мрак:

— Този път ми се изплъзна, Бони Чарли, но следващия път няма да успееш. Един ден ще направиш грешка, а аз умея да чакам.

Сабрина потупа коня си по врата, за да го успокои, и зачака полковникът и войниците му да слязат от хълма. Значи той умееше да чака? Е, добре. Както беше казал, тя познаваше всяко ъгълче тук и чужденците трябваше да играят според нейните правила. Тя се усмихна развеселено, после въздъхна и се вгледа в мрака. Плодородната земя, полепнала по копитата на коня, миришеше на гнило. Гладките скални блокове, които я заобикаляха, бяха хладни и твърди под ръцете й. Тази прастара каменна гробница на забравен народ беше отлично скривалище. Полковникът и хората му не подозираха, че тя се е скрила точно под краката им в покритата, с дебел пласт земя гробница. Отвесните камъни, които поддържаха сътворения от човешка ръка покрив, бяха достатъчно високи за нея. Уил и Джон отказваха да влязат вътре, защото ги беше страх от духовете на мъртвите. Сабрина трябваше да признае, че също не изпитва особено удоволствие да стои тук. Тя изчака нетърпеливо всичко да утихне и поведе коня си към изхода, защитен от преобърнат скален блок, пред който растяха непроходими храсталаци.

Надяваше се, че Джон и Уил също са успели да заблудят преследвачите си и са се отправили към тресавището, където си бяха уговорили среща. Сабрина се метна пъргаво на коня си и препусна към дърветата. Чантите на седлото й бяха пълни със злато. Понякога мъжете са истински идиоти, каза си презрително тя. Толкова са самодоволни, че непрекъснато подценяват жените и се правят на глупаци.

Отскоро бяха започнали да грабят и на дневна светлина, едно наистина рисковано начинание, но тя нямаше време за губене. Много скоро някой от омразните й двама мъже щеше да се появи във Верик Хаус и тя трябваше да бъде в състояние да му връчи значителна сума пари. Уил и Джон не се поколебаха нито секунда, когато ги помоли да й помогнат още веднъж. Не й се искаше да ги забърква в своите работи, но знаеше, че без тях няма шанс, особено при ограниченото време, с което разполагаше. Много скоро щяха отново да заживеят нормално. Така се опитваше да се успокои тя, докато яздеше самотна в мрака.

На следващата сутрин тъкмо беше слязла в салона, когато Ричард се втурна към нея и извика:

— Ето къде си била! Вече си мислех, че съм те изпуснал. — След завръщането им момчето беше напълно променено. — Мистър Тисдейл казва, че мислите ми са някъде другаде, затова ме освободи по-рано.

— Исках да ти кажа нещо — продължи след малко той и в погледа му се изписа нерешителност. — Днес започва панаирът, Рина, и аз много искам и ти да дойдеш… — Той я погледна с надежда и продължи примирено: — Разбира се, знам, че си много заета, и ако кажеш, че не можем да отидем, ще те разбера… — Разочарованието в гласа му беше ясно доловимо.

— Кой каза, че няма да отидем? — попита весело Сабрина. — Я изтичай да питаш Мери дали и тя ще дойде с нас. Аз отивам да взема шапката си и съм готова.

— Сериозно ли говориш, Рина? — Ричард направи огромен скок, за да изрази радостта си.

— Разбира се, че говоря сериозно. Побързай, защото не искам да пропусна нещо интересно.

Ричард се затича към кухнята, викайки високо името на Мери. Докато се изкачваше по стълбата, Сабрина усещаше краката си тежки като олово. Толкова беше уморена! Не можеше да спи и безсънните нощи бяха оставили тъмни сенки под очите й. Застана пред огледалото, нахлупи широкополата си сламена шапка и я завърза с тревистозелената панделка, която отиваше на роклята й. Тя се огледа колебливо, после посегна към един голям розов шал и загърна раменете си. Шалът беше в същия цвят като дантелената фуста и розите, с които беше избродирана роклята й. Сабрина изглади гънките и се наслади на меката коприна под ръцете си. После направи грациозен пирует, грабна чантата си и излезе от стаята. Чувстваше се прекрасно в тази нова рокля — мъжките панталони разкриваха твърде много. Коприната шумолеше толкова приятно, а фустите бяха просто божествени.

Когато слезе в салона, Мери и Ричард вече я чакаха.

— Казах на Ричард, че трябва много да внимава какво яде — заговори с усмивка Мери. — Помниш ли как миналата година след панаира го заболя стомахът?

— О, Мери, що за удоволствие ще бъде това, след като няма да мога да ям, каквото искам? Моля ти се! — изхленчи Ричард. — Спестил съм си цял куп пари!

— Ще видим — отговори строго Мери и намигна на Сабрина, която се ухили. През последните дни сестра й беше толкова мълчалива, толкова отчаяна и изтощена, че сърцето й се късаше. Само ако страхът и несигурността не висяха като Дамоклев меч над главата й…

— Отиваме на събора, Симс — съобщи весело Мери на иконома, който им отвори вратата.

— Да, лейди Мери — съгласи се с непроницаемо изражение Симс и се поклони.

— Ще ти донеса парче сладкиш, Симс — обеща през рамо Ричард и скочи в каретата.

Симс кимна и сивите му очи се засмяха. После затвори вратата след веселото трио.

Каретата се носеше бързо към звънящите камбанки, които канеха всички на празника. Оставиха каретата край едно хълмче, от което ясно се виждаше малкият палатков град, построен за шест дни веселие и търговия. Селски каруци и карета, ръчни колички и коне се блъскаха в навалицата, опитвайки се да откарат пасажерите си по-близо до ограденото градче.

Ричард ги поведе първо към пекаря. Нямаше нужда от табела, за да се намери палатката му, уханието на сладкиши и бисквити беше достатъчно указание за гладните. Очите на момчето блестяха и то облиза жадно устните си при вида на вкусните неща, които бяха изложени.

— Какво желае младият господин в този прекрасен летен ден? — попита мъжът, застанал зад тезгяха.

Ричард смръщи чело и погледът му обходи изложените вкуснотии.

— Ще си взема няколко сладки с канела, една бадемова сладка с форма на лъв и една с орел — проговори решително той, макар че се вгледа жадно в един еклер.

Пекарят се ухили и хвърли бърз поглед към двете красиви дами, застанали зад момчето. Те кимнаха и той уви избраните от Ричард сладкиши в хартия. Момчето сложи няколко монети в протегнатата му длан.

— Истинска радост е да ви гледа човек — засмя се весело той, като видя как момчето веднага захапа една от сладките. Тримата се заразхождаха бавно сред навалицата, разминаваха се със селянки, които мъкнеха възбудените си деца от развлечение към развлечение, и с благородници, дошли да се позабавляват също като тях. Пъстро облечени жонгльори и артисти пееха и танцуваха, разхождайки се сред веселото множество, и привличаха зрители към палатките си. Ковачите на месинг топяха метала над мангали с тлеещи въглища и излагаха изделията си на лавиците зад гърба си. Имаше цяла уличка с майстори на калай, друга с търговци на платове, фина френска батиста, индийски памук, Дамаска и док, платно, флорентинска коприна и газ, мек мохер, панама и поплин радваха окото. Сребърни коланчета и пъстри кадифени панделки се развяваха на вятъра и младите момичета, дошли от село, оглеждаха възхитено изложените стоки, стиснали здраво монетите, с които щяха да си купят отдавна мечтаната панделка или копринената кърпа за неделното утро.

Мери помилва един топ синьо-зелена индийска коприна.

— Отдавна исках да си направя такъв шал. Смяташ ли, че ще подхожда на роклята ми? — обърна се тя към Сабрина, която тъкмо избираше между един голям шал на виолетови и жълти ивици и един в турскосиньо. Ричард подскачаше нетърпеливо, устремил поглед към кукленото представление от другата страна на уличката.

— Струва ми се твърде зелено. Опитай това.

Мери поднесе парчето небесносиня коприна към роклята си и установи, че цветовете си подхождаха отлично. Тя беше вързала на талията си дълга престилка, избродирана със зелени и сини цветчета, които много подхождаха на дантелата, с която беше украсен корсажът й. Червените къдрици бяха скрити под шапка от синя коприна.

Ричард настоя да побързат. Двете направиха покупките си и се отправиха към кукления театър, където се беше струпала гъста навалица. Един кукловод забавляваше публиката, докато костюмираните му помощници събираха таксата.

След като се посмяха на представлението, Сабрина и Мери продължиха пътя си, теглейки Ричард след себе си. Пръстите на момчето бяха лепкави от изядените сладкиши. Една маймунка, завързана с верижка, танцуваше и приемаше с поклони подхвърлените лакомства, а пред една голяма палатка, в която показваха нещастни изроди, се тълпяха много хора.

Трябваше да спрат, защото пътят беше препречен от две продавачки на сладки, които оживено се препираха заради някакъв клиент. Сабрина се огледа и откри две руси глави, които стърчаха над навалицата. Само след миг двамата великани бяха пред тях и Сабрина с усмивка вдигна поглед към могъщите им рамене, които закриваха слънцето.

— Виж какво правят малките хора, Уил — пошегува се тя. — Мислех, че сте във „Феър Мейдън“. Няма ли жадни клиенти?

Уил поклати глава.

— Ще дойдат при нас по-късно. Тук има всякакви напитки, за да поддържат настроението им — обясни той. — Затова с Джон решихме да се позабавляваме, Чарли. — Дълбокият му глас се понесе над възбуденото множество, дъхът му ухаеше на бира.

— Ей, Чарли, там долу продават страшни коне — намеси се Джон и зачервеното му от бирата лице пламна още повече.

Сабрина ги изгледа стреснато. Как си позволяваха да използват това име! Огледа се страхливо, но двамата великани закриваха гледката. Затова сложи ръце на хълбоците си и ги изгледа предизвикателно.

— Само внимавайте да не разливате бирата тази вечер, или да се раздрънкате пред някой любопитен гост — предупреди ги строго тя. Джон изпухтя обидено.

— Не се тревожи за нищо, Чарли. Пийнах малко, колкото за настроение. Не съм пиян, не виждаш ли — още не — успокои я с весел смях той.

Сабрина им махна за довиждане и се засмя. Огледа се за Ричард и Мери и откри червенокосата глава на Ричард между множество малки глави с най-различен цвят на косите пред щанда на един продавач на играчки. Децата се вслушваха с копнеж в един часовник-играчка с пееща птичка. Мери беше застанала наблизо и се радваше на щастливото лице на братчето си. Сабрина й се усмихна, но усмивката й угасна изведнъж и Мери се огледа уплашено. Но като се вслуша в песента на стареца, който беше приседнал под едно дърво, тя разбра какво беше развалило настроението на сестра й.

— О, мили господин съдия, дайте ми още мъничко живот!

Мисля, че баща ми язди насам, тъкмо е прекосил гюлето.

О, татко, о, татко, дай малко от златото си, дай малко от парите си!

За да не падне тялото ми в пресния гроб, за да не увисна на бесилката.

Нищо няма да получиш от златото ми, нито ще ти дам от парите си, защото съм дошъл да видя как те бесят и това ще стане много скоро.

Сабрина запуши уши, за да не чуе следващите стихове, в които героинята молеше за помощ брат си, сестра си и майка си, но напразно, докато най-после се появяваше любимият й и я спасяваше от въжето на палача.

— Много подходяща песен, нали… Чарли? — проговори дълбок глас близо до ухото й.

Смаяна, че един непознат употребява прякора й, Сабрина вдигна глава и погледна право в пронизващите сиви очи на полковник Флетчър. Мъжът я гледаше, сякаш я виждаше за първи път.

— Странно е, че вашите големи приятели ви нарекоха Чарли — продължи с неразгадаема усмивка той. След като песента свърши, отбеляза с усмивка: — Не ви ли харесва песента, или събужда в съзнанието ви болезнени представи?

— Но тя не ме интересува, полковник, пък и няма защо — отговори външно спокойна Сабрина, макар че сърцето й се беше качило в гърлото.

Полковникът я погледна замислено.

— На ваше място аз бих се разтревожил много.

— На мое място? — попита със съмнение в гласа Сабрина и го погледна въпросително: — Сигурен ли сте, че можете да понесете силното слънце, полковник? Понякога горещината предизвиква халюцинации.

Полковникът не откъсваше поглед от нея. След малко поклати глава и отговори тихо:

— Вярно е, малко ми се зави свят от смайващото откритие, което направих току-що. Ако реша да го разкрия пред други хора, сигурно ще ме сметнат за луд призна той и добави съвсем тихо: — Но ние с вас знаем по-добре, нали, Бони Чарли?

Мери извика ужасено и се взря смаяно в едрата фигура на полковника. Шпагата на колана му се полюляваше и това предвещаваше нещастие.

Невярващият смях на Сабрина прозвуча много убедително.

— Вие наистина сте луд, полковник, ако мислите, че някой разумен човек ще повярва в невероятната ви измислица. Такова нещо може да се измисли само след безброй чаши в кръчмата, но не е достоверно, а и не звучи особено весело — завърши хладно тя и отвърна лице от него.

— Всеки друг на мое място вероятно би повярвал в обадената ви физиономия, но не и аз. Но тук не е нито времето, нито мястото да говорим за откритието ми. Днес следобед ще имам честта да ви посетя. До скоро, дами. — Полковникът се поклони сковано и изчезна в навалицата. Сабрина и Мери не смееха да помръднат от местата си.

— Господи! — прошепна ужасено Мери. — Какво ще правим, Сабрина? — Очите й бяха впити в широкия гръб на полковника.

— Нищо. Абсолютно нищо — отговори Сабрина и направи опит да се усмихне. — Полковникът ще дойде у нас, но няма нито един коз в ръкава си. Няма доказателства, няма и да намери. Ако разкрие подозренията си, всички ще му се изсмеят — завърши доволно тя.

— Наистина ли не се тревожиш? — попита учудено Мери.

— Изправяла съм се и срещу много по-умни мъже от него и съм печелила. Освен това играта вече е към края си, а след това няма защо повече да се тревожим за полковник Флетчър — отговори презрително Сабрина и скри страха си зад подигравателен смях. — Да вървим да се забавляваме, Мери. Няма да позволя на този червенодрешко да ни развали деня — извика с изкуствена веселост тя и повлече след себе си разтревожената Мери.

Тримата обиколиха целия панаир, минаха покрай групичките възбудени мъже, сгорещени от слънцето и алкохола, които окуражаваха сражаващите се петли и борци. Бирата се лееше в изобилие. Спряха да погледат наддаването за конете, но се отвърнаха отвратено от жестоката игра „булбейтинг“, при която срещу един шилинг всеки имаше право да пусне по едно куче срещу завързан бик. Бруталността на това развлечение винаги ги беше отблъсквала.

След като се наситиха на забавленията, тримата тръгнаха обратно към мястото, където бяха оставили каретата си. Тесните улички между палатките все повече се изпълваха с хора, които се смееха и се блъскаха, викаха и се караха. Празникът беше в разгара си. Близо до месарницата, над която се носеха облаци мухи, стана сбиване.

Двама млади селяни, пийнали повечко бира, се нахвърлиха един срещу друг и въодушевено ревящите зрители побързаха да им освободят място. Едно младо момиче наблюдаваше с блеснали очи битката, стиснало в едната си ръка снопче пъстри панделки, в другата — медальон.

— Бият се за жена — извика някой в тълпата, докато двамата мъже се търкаляха в праха.

— Да вървим, Ричард — рече нервно Сабрина. — Хората започват да стават неспокойни.

Някой избута един мускулест момък, който светкавично се обърна и заби юмрука си в лицето на един свещеник с очила. Приятелят му се нахвърли възмутено върху побойника и двамата паднаха върху продавачката на пастети. Стоката се разпръсна по земята и жената изкрещя разгневено. Посипаха се удари, юмруци захвърчаха във въздуха, образува се кълбо от размахващи се ръце и крака. Месарят грабна брадвичката, за да защити стоката си, и весело се загледа в биещите си.

Сабрина сграбчи ръката на Мери, мушна Ричард между себе си и сестра си и се опита да си пробие път през непроходимото множество от потни тела. Всички хора се блъскаха да гледат сбиването.

Мери се спъна, изпищя и падна на колене. Изведнъж изчезна сред безбройните глави и рамене, което я обкръжаваха. Сабрина се опита да закрие главата на Ричард с ръката си, успя да го улови, когато и той загуби равновесие при падането на Мери. Само след миг Мери се появи отново, също така бързо, както беше изчезнала. Синята копринена шапка стоеше накриво, а една ръка в яркочервен ръкав я държеше за рамото. Полковник Флетчър си проби път през множеството със спокойна настойчивост. Мина пред Сабрина и Ричард, за да ги предпазва от диво размахващите се юмруци, защото сбиванията постоянно се увеличаваха.

— Дръжте се за кръста ми! — извика той на Сабрина и тя побърза да изпълни нареждането. С другата си ръка стисна здраво рамото на Ричард и го повлече след себе си.

Блестящите ботуши на полковник Флетчър размазаха доста боси крака и вдигнаха голяма пушилка, докато собственикът им си пробиваше път през тълпата. По едно време Сабрина чу шум от удар с юмрук, после болезнен вик и мина със затворени очи покрай сгърчената на земята фигура. За да си достави поне малко удоволствие, тя риташе незащитените глезени с острите връхчета на ботушите си и се радваше на добрите си попадения. Когато най-после излязоха на открито, тя пое дълбоко дъх и се обърна облекчено към полковника, който ги беше извел от хаоса.

— Благодаря ви от цялото си сърце — изпревари я Мери. Гласът й звучеше задавено и полковник Флетчър огледа загрижено бледото й лице. Силната му ръка се уви около талията й.

— Всичко наред ли е, лейди Мери? — попита уплашено той.

Сабрина наостри уши. Защо този човек се тревожеше от състоянието на Мери? Устреми поглед към него и видя изписаната на лицето му тревога. Той се отнасяше със сестра й като с парче крехък порцелан! Когато вдигна глава и срещна заинтересования и едновременно с това враждебен поглед на Сабрина, полковникът се изчерви.

— Къде е каретата ви? — попита той.

— Дойдохме с открит файтон, ето го там — отговори кратко тя и тръгна след полковника, който отведе или по-скоро отнесе Мери до малката им карета.

Ричард скочи на седалката и им помогна да настанят Мери.

— Не биваше да идвате тук без придружител, дами — заговори гневно полковникът. — По панаирите винаги стават сбивания.

Той отвърна очи от Мери, която беше отпуснала глава на облегалката, и се обърна обвинително към Сабрина:

— Не повярвах на очите си, когато ви видях посред най-големия сблъсък. Забравяте, лейди Сабрина, или може би е по-добре да ви нарека Чарли, че сестра ви и малкият ви брат не са свикнали на приключения като вас, нито пък са влизали в контакт с определени престъпни елементи, както правите вие. Вече си мислех, че никога няма да ви изведа живи от онази орда полудели мъже.

— Много сме ви благодарни, полковник Флетчър, но сега ми се струва, че се наслаждавахме достатъчно на компанията ви — отговори хладно Сабрина. — Първо ме набеждавате, че съм разбойник, а сега ме обвинявате, че се отнасям зле с брат си и сестра си. Отидохте твърде далеч. Желая ви добър ден, сър.

— Ако бяхте мой подчинен, щях да заповядам да ви бият с камшици — проговори тихо полковникът и стисна здраво зъби, за да не изгуби самообладание.

Сабрина се усмихна злобно.

— Вече съм опитала камшика, полковник, и той само затвърди решението ми да не се оставям в ръцете на хора като вас.

Полковникът остана много изненадан от омразата, която изведнъж блесна във виолетовите очи и изчезна също така бързо, както се беше появила. След миг само изкривената уста издаваше силата на чувствата, които я вълнуваха.

— Ще ви придружа до дома ви — настоя упорито той. Погледна смръщеното чело на Сабрина под широкополата шапка и сякаш я предизвика да му възрази.

Тя помисли малко, после кимна примирено и се качи в каретата. Тримата почакаха търпеливо, докато полковникът доведе коня си и даде нарежданията си на войниците.

— Ще арестувате ли побойниците? — попита страхопочтително Ричард, когато най-после потеглиха към къщи. Полковникът яздеше отстрана на каретата.

— Не, защото ще стане бунт. И без това ще страдат достатъчно от раните си. Мисля, че нямат нужда от друго наказание.

— Как си? — попита тихо Сабрина и помилва ръката на сестра си. Острите думи на полковника бяха оказали своето въздействие.

Мери се усмихна изтощено.

— Добре съм, Рина. Съжалявам, че се държах така детински, но всичките тези хора… Просто не можех да понасям повече. Слава Богу, че се появи полковник Флетчър. — Тя вдигна плахо глава към мъжа, който яздеше строго изправен до нея.

— Внимавай за пътя, Ричард — проговори предупредително Сабрина, защото момчето непрестанно поглеждаше към гордия военен. — Иначе ще си помисля три пъти, преди да ти дам отново юздите.

Ричард веднага се обърна напред и стисна по-здраво поводите.

— Разбира се, че внимавам, Рина — успокои я той. — Видя ли как полковникът си проби път през тълпата?

Мъжът се усмихна и се обърна към момчето.

— Когато пораснеш колкото мен, Ричард, и ти ще правиш същото.

— Ричард! — извика Сабрина, която кипеше от гняв. Очевидно полковникът беше много близък със семейството й, щом говореше на Мери на малко име и се обръщаше към Ричард като вуйчо.

— Сега мога да виждам много добре и Сабрина ще ме научи да стрелям — похвали се момчето. — Тя се справя с пистолета по-добре от всички други.

— Сигурен съм в това, Ричард. Но вие сте имали достатъчно възможности да се упражнявате, нали, лейди Сабрина? — отбеляза саркастично полковникът.

Забелязал каква грешка е допуснал, Ричард пламна от срам. Хвърли уплашен поглед към Сабрина, но тя го успокои със сияеща усмивка. Остатъкът от пътя до Верик Хаус беше изминат в неловко мълчание. Щом стигнаха до къщата, полковникът скочи от коня и ги последва вътре, без да чака покана. Влезе в салона, сякаш си беше вкъщи. Сабрина се извини бързо и последва Ричард към втория етаж. Полковникът щеше да почака малко за важния разговор.

— Моля ви, седнете — обърна се Мери към полковника, когато двамата заедно влязоха в салона.

— Ще се радвам, ако ме наричате Терънс — отговори тихо той и Мери се изчерви.

— Наистина, полковник, аз съм ви много благодарна за помощта, която ни оказахте на панаира. Но преди това изрекохте толкова тежки обвинения срещу сестра ми, че никога не бих могла да ги забравя — възрази бързо Мери и обикновено ведрото й лице беше огледало на чувствата, които я разкъсваха.

— Много съжалявам, че ви развълнувах, Мери — отвърна мъжът, употребявайки демонстративно малкото й име. — Намирам обаче, че е крайно време управлението на тази къща да бъде поето от мъжка ръка. Сестра ви достатъчно дълго е правила каквото си иска. Бог ми е свидетел, че всичко започна преди много, много време, когато насочи пистолета си срещу мен в планините на Шотландия. Не разбирате ли, че само искам да помогна на семейството ви? Вие нямате представа на каква опасност се излага сестра ви всеки път, когато се преоблича като Бони Чарли!

Лицето на Мери се затвори.

— Никой не е признал, че Сабрина е разбойникът Бони Чарли. Това е просто смешно, полковник — възрази смело тя.

— Наистина ли е толкова смешно? Вие произхождате от Шотландия също като разбойника и това е първата странна случайност. Той е дребен, а съучастниците му са необикновено грамадни, също като онези двама мъже, което днес следобед разговаряха приятелски със сестра ви. Освен това, Мери — допълни полковникът, изигравайки последния си коз, — те я нарекоха Чарли.

Мери събра последните си сили и отговори твърдо:

— Все още нямате убедително доказателство. Никой няма да ви повярва, всички ще ви помислят за глупак. — Тя все още не знаеше дали може да му се довери.

— Наистина ли смятате, че ще предам сестра ви на властите? Не съм чак такова чудовище. Но няма да търпя повече лудостите й. Не мога да й позволя да продължава да тероризира цялата околност. Трябва да я спрем, не разбирате ли?

Мери избягна пронизващия му поглед и се обърна към прозореца. Какво да прави сега? Не можеха да си позволят да имат враг като полковника. Само да имаха още малко време! Скоро всичко щеше да свърши и нямаше да има нужда да му разкриват истината. Тогава той нямаше да може да им стори нищо.

— Мери — проговори тихо полковник Флетчър и пристъпи към нея. — Не се бори срещу мен.

Мери потръпна, когато голямата му ръка обхвана рамото й и я привлече към тялото му. Обърна глава и се опита да се освободи.

— Позволявате си твърде много, полковник. Веднага ме пуснете.

— Ще си позволя още много, Мери — отговори дръзко мъжът и я притисна още по-силно към червената си униформа. — Ти си страхотно предизвикателство за един стар войник, а аз съм установил, че се боря най-добре, когато имам пред очите си точно определена цел.

Мери пламна от срам.

— Забранявам ви да злоупотребявате с мен като обект на вашите маневри. Тук не е казарма, за да раздавате заповеди. Ние не сме ваши подчинени, разберете го!

Полковникът избухна в смях.

— Често съм се питал дали и ти имаш нещо от упорството на сестра си. Никога не бях срещал такава жена, никога. Просто не е за вярване, че сте сестри. Толкова различни, във всяко отношение — говореше полугласно той и милваше червените къдрици на тила й. — Едната тиха и сладка, другата нахална и войнствена.

Мери го гледаше с нарастваща паника. Ръката му бавно се плъзна по гърба й.

— А аз си мислех, че мъжете обичат жени със силен дух… — прошепна колебливо тя.

— Някои мъже може би, но един стар войник, който има безброй битки зад гърба си, обикновено търси мека жена, с която да сподели дома си, а не бойното поле. Битките са ми омръзнали, искам само спокойствие. Изпитвам съжаление към мъжа, който ще се свърже със сестра ти, защото животът му ще бъде една непрекъсната битка. Няма да има нито минута спокойствие, защото непрекъснато ще се пита кой ли ще е следващият й номер. Аз не бих понесъл това, все едно колко красива е сестра ви. — Той погледна сивите очи, втренчени в неговите, малкия нос, обсипан с лунички, меката уста и проговори като на себе си: — Мисля, че най-после намерих своята крепост.

Обруленото му от вятъра лице се сведе към нейното, устните му докоснаха нейните, първо нежно, после все по-настойчиво. Целувката беше дълга и отне дъха й. Безводното й тяло се отпусна в ръцете му, тръпнещите й устни не знаеха как да отговорят на целувката.

— Пуснете ме, моля ви — прошепна след малко Мери. — Някой може да влезе. — Тя събра сили и се отдръпна назад. Полковникът я пусна, задържа само ръката и. Мери приглади с треперещи пръсти разрешената си коса, после грижливо оправи дантелите на гърдите си. Терънс Флетчър я наблюдаваше с развеселена усмивка.

— Никой мъж не те е целувал, нали, Мери? — попита той, макар да знаеше отговора. — Ще ми позволиш ли да ти помогна?

— Аз… не знам за какво говориш — измънка Мери и си пожела някой да влезе и да я избави от това неловко положение.

— Не можеш вечно да избягваш проблема — обясни сериозно мъжът. — Аз трябва да изпълня дълга си, да остана верен на клетвата си. Не искам да причиня болка нито на теб, нито на семейството ти, но не мога да търпя повече лудостите на сестра ти.

— Какви лудости, полковник? — попита нахално Сабрина, която току-що бе влязла в стаята и гледаше смаяно как полковникът държи ръката на сестра й. Без да се бави, тя застана пред високия офицер и продължи високомерно: — Нима продължавате с вашите безсрамни обвинения? И каква стратегия използвате, за да се сдобиете със сведения? — попита тя и хвърли подигравателен поглед към съединените ръце. — Прелъстявате сестра ми, за да научете всичко, което тя знае?

Сабрина се изсмя и погледна изпитателно бледото лице на Мери.

— Мисля, че тя не е толкова глупава и няма да се хване на въдицата ви. Знае, че я омайвате със сладки лъжи, нали, Мери?

Полковникът кипеше от гняв. Когато погледна внезапно затворилото се лице на Мери, се вбеси още повече.

— Много добре се справихте, лейди Сабрина. Моите комплименти за тактиката ви, макар да не съм съвсем сигурен, че вярвате в онова, което говорите. Въпреки това ще ви заявя, че се лъжете по отношение на мотивите ми. Никога не бих излъгал Мери. Не знам дали тя ще ми повярва, особено след лъжите, което казахте вие, но няма да престана да го твърдя:

Мери избягна погледа му, издърпа ръката си и отиде да позвъни за чай.

— Вече поръчах — рече Сабрина, седна срещу сестра си и я погледна въпросително.

Докато слугата внасяше таблата с чая, никой не продума. Облекчена, Мери се зае да налива чашите. Полковникът пое своята и проговори с леден глас:

— Някой трябва да ви сложи на коляното си и да ви напердаши здравата, лейди Сабрина.

Мери промърмори нещо под носа си, остави чая си и сведе очи, за да не гледа настръхналата от гняв Сабрина.

— И смятате, че именно вие сте мъжът, който има достатъчно смелост да го стори, така ли, полковник? — попита пренебрежително Сабрина.

— Да, имам достатъчна смелост, но се съмнявам, че съм подходящ за тази роля — отговори спокойно мъжът и се усмихна без следа от съчувствие.

— Денят, в който един мъж се опита да направи това с мен, ще бъде последният в живота му. — Усмивката на Сабрина беше зла, погледът — предизвикателен.

Полковник Флетчър поклати глава.

— Достатъчно дълго държахте скиптъра в ръката си, лейди Сабрина. Време е да го предадете в мъжки ръце и да заживеете, както подобава на дама.

— И кого бихте ми предложили? Маркиза може би? Сигурна съм, че това би му харесало, нали, Мери? Той и без това не е имал възможност да си поиграе на баща. — Сабрина се облегна на стола си, взе чашата си и отпи голяма глътка. — Я да видим — продължи замислено тя — какво би направил маркизът. Той видя наследника си само преди седмици. А кога видя за последен път Мери и мен? Май преди десет години. Да, той е най-подходящият човек за наш настойник. Единственото, което го интересува, е да напълни джобовете си. А вие си мислите, че имате някакъв шанс при сестра ми Мери! О, да, знам, че я ухажвате, и дори да изходим от факта, че намеренията ви са честни, наистина ли вярвате, че имате достатъчно пари да я купите?

Полковник Флетчър я погледна стреснато.

— Да, да, не ме гледайте така. Излагам ви фактите такива, каквито са. За маркиза сестра ми и аз сме само източник на средства. Откакто ни видя, той гледа на нас като на ценно имущество. Решил е да ни избере най-богатите женихи и аз наистина не вярвам, че офицерската ви заплата ще го задоволи, полковник.

— Толкова сте млада, а вече толкова озлобена. Ако не знаех за вас повече от всички останали, сигурно нямаше да го разбера и да изпитам съчувствие.

— Не искам съчувствието ви! — изсъска Сабрина. — Нямам нужда от него. Ние нямаме нужда от вас. Защо не ни оставите на мира?

— Рина — прошепна умолително Мери.

— Само не ми казвай, че си се влюбила в него! Това не може да бъде. Ние нямаме нужда от него, Мери. Той ще се опита да те отведе оттук.

— Не можете да живеете и занапред в страната на приказките, Сабрина. Не разбирате ли, че за вас е истинско щастие да срещнете човек като мен? Защо трябва да ме мразите? Доверете ми се. Аз мога да ви помогна — опита се да я вразуми полковникът.

Сабрина искаше да му вярва, но годините недоверие и споменът за Кулодън не допускаха разумът да вземе връх. И въпреки това, може би беше дошло времето да се довери на някого, а той безспорно беше най-подходящият човек. Сабрина се изправи, направи колеблива крачка към него и понечи да каже нещо, когато вратата се отвори и Симс съобщи за идването на господата Малтън и Нюли.

Двамата мъже бяха много възбудени. Те поздравиха Сабрина и Мери и се направиха, че не забелязват полковник Флетчър.

— О, скъпа лейди Сабрина! — провикна се зарадвано лорд Малтън и лицето му грейна като пълна луна. — Вие не сте споменали нито дума и ние нямахме представа, че с дука… О, това е наистина забележително! Толкова ни изненадахте, мила моя, просто невероятно! Аз загубих ума и дума и дори Нюли беше смаян. Възхитен съм — разбъбри се оживено лорд Малтън.

Сабрина побледня като мъртвец и хвърли бърз поглед към Мери, която гледаше влезлите с отворена уста. Полковник Флетчър се овладя пръв и когато заговори, в гласа му имаше нетърпение. Точно сега ли трябваше да ги прекъснат?

— Ще позволите ли да запитам за какво намеквате, Малтън?

Лорд Малтън избухна в смях.

— Обявен е годежът на лейди Сабрина Верик, дъщеря на маркиз Рейнтън, и дук Кемъри, Люсиен Доминик. Онзи коварен човек не ни е споменал нито дума. Аз бях убеден, че ще се ожени за лейди Бланш Деланд, а той… — Той млъкна и изгледа виновно Сабрина. — Моля за прошка. Миналите връзки вече нямат значение, нали? Все пак е странно, че младата дама изчезна така изведнъж. Никой не я е виждал повече от седмица и някои дори твърдят, че е избягала с някакъв си беден войник — зашепна театрално лорд Малтън.

Полковник Флетчър погледна бледото лице на Сабрина и отчаянието, изписано в очите й, потвърди новината.

— Както изглежда, имали сте право по отношение на маркиза — проговори мрачно той. — Още не съм имал удоволствието да го срещна, но възнамерявам да го сторя в най-скоро време.

— Добре, че и вие сте тук, Флетчър. Отдавна исках да ви питам кога най-после възнамерявате да заловите онзи негодник Бони Чарли. Крайно време е да предприемете нещо по-сериозно. Това шотландско куче става все по-дръзко и ние не можем да търпим това — заговори заплашително Малтън. — Нали така, Нюли?

Но лорд Нюли не чуваше нищо. Той се взираше тъжно в сърцевидното лице на Сабрина и следеше внимателно всяка промяна в настроението й.

— Нюли има други неща в главата си — отбеляза нетактично лорд Малтън и намигна на полковника. — Той няма да бъде единственият, който ще се натъжи от предстоящата женитба на лейди Сабрина. Чух, че всички лондонски ергени били много впечатлени от появата й в обществото.

— Искам да ви уверя, че вече не е нужно да се тревожите заради Бони Чарли — започна полковник Флетчър, за да смени темата. — Проблемът ще се разреши в най-скоро време.

Лорд Малтън наду бузи и удари с бастуна си по пода.

— Значи знаете нещо? Много добре. Крайно време беше да се отървем от този проклетник. Очаквам да ме осведомите, когато постигнете успех, Флетчър. Искам да присъствам на обесването.

Полковникът едва скриваше отвращението си. Този цивилен говореше за убийство с такава лекота! Как ли щеше да реагира, ако беше видял хилядите окървавени мъртъвци по бойните полета?

— Дамите тъкмо ми казваха, че са изтощени от разходката на панаира. Освен това накрая станахме неволни свидетели на доста жестоко сбиване и това ги измори допълнително — проговори твърдо полковникът и погледна очаквателно наконтените мъже насреща си. — Мисля, че е време да ги оставим да си починат.

Макар и неохотно, двамата се присъединиха към него.

— Надявах се да чуя от вас нещо повече за годежа, лейди Сабрина — рече лорд Малтън. — Кога ще бъде сватбата? В Лондон ли ще се венчаете? Всички горят от любопитство, да знаете. Доколкото знам, дукът имаше само една седмица време, за да се ожени, иначе щеше да загуби Кемъри. Питам се дали положението се е променило. — Той погледна въпросително Сабрина, но като не получи отговор, вдигна примирено рамене. — Е, щом не желаете да ни кажете нищо, ще си тръгваме вече.

— Ако се интересувате как смятам да заловя Бони Чарли, можете да ме придружите. Чака ме инспекция, джентълмени — настоя енергично полковникът, за да ускори тръгването. Преди да излезе от стаята, се обърна и добави: — Ще дойда пак, за да продължим разговора си, дами.

Сабрина беше неспособна да помръдне от мястото си. Единственият шум в стаята беше тиктакането на часовника. След малко тя сведе глава и скри лице в ръцете си. Раменете й увиснаха. Захълца задавено и се сви на кълбо в креслото.

Мери се втурна към сестра си и я прегърна утешително. Остави я да се наплаче и само гледаше безпомощно как стройното й тяло се разтърсва от ридания.

— Какво ще правя сега? Мислех, че имам повече време и че онези двамата не са чак толкова нахални, че да обявят годежа в мое отсъствие. Пак подцених Люсиен. Забравих колко коварен може да бъде. — По лицето й се лееха сълзи. — Няма да го направя! Няма да им позволя да ме принудят на този брак! Няма да го понеса, не и след като ме унижиха така. Трябва да предприема нещо. Той ще си плати за всичко. Заслужава да загуби наследството си и да стане за смях на цял Лондон. Ще му избягам в последния момент, също като предишната му годеница — заплаши Сабрина и очите й заблестяха отмъстително.

Мери поклати безпомощно глава.

— Не мисля, че си в състояние да го спреш. Как ще предотвратиш сватбата, след като годежът е вече обявен? Защо просто не се омъжиш за него, Рина? Така ще решиш всичките си проблеми, особено сега, когато полковник Флетчър знае всичко за Бони Чарли. Как ще събереш пари, когато той ще те наблюдава ден и нощ? Не виждам друг изход.

— Няма да се примиря — отговори упорито Сабрина и гласът й прозвуча твърдо и решително. — Вече събрахме доста пари, Мери. Ако успея да намеря още малко, ще ги отнеса лично на маркиза и ще го помоля да ме остави на мира. Освен това ще се скрия, дукът няма да ме намери и няма да има за кого да се ожени!

Мери падна на колене пред креслото и погледна уплашено сестра си.

— Мисля, че полковник Флетчър беше прав. Досега живяхме в света на мечтите.

— Мери! — извика ядосано Сабрина. — Не бива да ме изоставяш точно сега. Мислех, че сме едно семейство. — Тя захапа нервно долната си устна. Не можеше да си позволи да изгуби Мери. — Нали няма да застанеш срещу мен?

— Разбира се, че не, Рина. Как можеш изобщо да си помислиш такова нещо? — прошепна Мери. Трескавият поглед на сестра й не предвещаваше нищо добро.

— Тогава ще се справя — отговори твърдо Сабрина и скочи от мястото си. — Трябва да обмисля много добре плана си, Мери. Ако не се лъжа, предстои ни посещение. Маркизът и Люсиен няма да закъснеят да се появят и аз нямам намерение да присъствам на посрещането им.

Мери бе обзета от паника.

— Искаш аз да се занимавам с тях, така ли? Не можа ли да измислиш нещо по-добро? Доколкото мога да съдя, дук Кемъри е мъж, способен на насилие, и ние двете знаем много добре как наказва онези, които му се изпречат на пътя. Ако го направиш за смях, пред цял Лондон, сигурно ще побеснее. Знаеш колко държи на наследството си. — Мери потрепери при мисълта за отмъщението на дука и неволно попипа лявата си буза. — Този белег му придава нещо демонично…

Сабрина я изгледа ядосано.

— Белегът му изобщо не е страшен. Как можеш да твърдиш, че е грозен и те отвращава? — извика тя и сама се учуди на страстта, с която защитаваше омразния мъж.

Мери я погледна с разширени от учудване очи.

— Съжалявам, Рина, съвсем не исках да кажа, че белегът му ме отвращава. Просто го прави да изглежда още по-опасен, нищо повече.

— Не, Мери, аз трябва да се извиня. Непрекъснато те товаря с моите проблеми, но знам, че много скоро всичко ще рухне и тогава всички сме загубени. Тази вечер ще се срещна с Джон и Уил и ще се опитам да измисля нещо. Не мога да остана повече тук. Няма как да изляза от къщата, преоблечена като Бони Чарли, нали? Но никой няма да ме спре да свърша онова, което съм започнала — завърши решително тя и напусна стаята с твърда крачка.

— О, тигрово сърце, обвито в женска кожа! — проговори тих глас зад гърба на Мери.

Девойката се обърна стреснато.

— Лельо Маргарет! През цялото време ли беше тук?

Старата дама се надигна от мястото си под еркерния прозорец, където беше седяла скрита зад една кадифена завеса, промъкна се на пръсти в салона и се огледа страхливо.

— Мразя да се събират много хора, и ти също, нали, Мери? Странно — прошепна замислено тя, — Малти изобщо не се е променил, откакто беше малко момче. И тогава си беше пълничък и през цялото време разказваше разни истории.

Мери неволно избухна в смях. Описанието на лелята беше съвсем точно. После се опита да й втълпи, че е много важно да не издава нито дума от подслушания разговор.

— О, мила, знаеш, че умея да пазя небесните тайни. Освен това тази тайна я знам отдавна — възрази с усмивка старата дама и Мери зяпна от учудване. Лелята притисна до себе си любимия си гоблен и се обърна към племенницата си с доволна усмивка. — Аз съм тази, която знае истинската тайна, но не мога да ти я поверя, все още не.

Мери отиде при нея и я улови за раменете, за да е уверена, че лелята ще я изслуша.

— Ти ще забравиш всичко, което чу от Сабрина и мен, нали, лельо Мери? И ще ми обещаеш да не ни издаваш!

Леля Маргарет поклати глава и зашепна затворнически:

— Ще сложа печат на устата си, миличка. — После се усмихна и безшумно излезе от стаята. Мери се отпусна в едно кресло и затвори очи. Какво ли ги чакаше занапред?

След минута отвън се чу конски тропот и младата жена се стресна. Кой ли беше решил да ги посети толкова късно следобед? Да не би лорд Малтън да се връщаше, за да утоли жаждата си за клюки? Тя отиде до прозореца и погледна навън. Един самотен ездач, възседнал огромен червено-кафяв жребец, препускаше по входната алея и влачеше подпре си облак прах. Когато мина покрай прозореца, лицето му се провидя ясно и Мери извика уплашено. Можеше ли някой да обърка това дръзко, прорязано от грозен белег лице?

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

— Сабрина! — извика Мери и се втурна в стаята на сестра си. — Той е тук!

Сабрина се огледа любопитно.

— Кой е тук? — попита тя и се прозя уморено. Беше свалила роклята си и лежеше върху покривката на леглото по корсет и фуста. Тя размърда обутите си в копринени чорапи крака и погледна учудено зачервеното лице на Мери.

— Дукът, Рина — отговори направо сестра й.

Сабрина разтърка очи.

— Той е тук? — попита невярващо тя.

— Да, видях го да препуска към къщата. Вероятно вече е влязъл в салона и е поискал да те види.

Сабрина преметна крак през ръба на леглото и скочи на пода.

— Няма да ме намери тук!

— Напротив, вече го направи — проговори хладен глас от вратата. Мери изписка уплашено и се разтрепери като зайче, попаднало в капан. Сабрина се обърна бавно по посока на познатия глас. Задигна тежко и гърдите й затрепкаха под тънката дантела на долната риза. Тя погледна Люсиен право в очите, изправи се гордо и проговори невъзмутимо:

— Мисля, че сте сбъркали стаята, Ваша светлост. Както виждате, тъкмо се обличам.

Мери едва сега забеляза облеклото на сестра си и побърза да й донесе халата. Сабрина се усмихна с благодарност и наметна раменете си. Виолетовите кадифени ръкави покриха голите й ръце, тя уви халата около кръста си, за да не се вижда дантеленият корсет. Беше развалила кока си и косите й падаха на гъсти вълни чак до хълбоците.

— Не съм сбъркал, Сабрина. Жените често канят мъже в спалните си, докато се обличат, а и ние с теб сме сгодени, нали? — попита тихо дукът и направи няколко крачки към нея. Носеше тесни панталони от еленова кожа, които подчертаваха мускулестите му бедра, и жакет с двуредно закопчаване. Високите ботуши, които закриваха коленете му, бяха покрити с дебел слой прах.

— Не вярвам, че обстоятелствата са същите — възрази Сабрина. — А и не съм ви канила.

Погледът на Мери се местеше от единия към другия и тя не смееше да се помръдне или да изрече дори една дума. Люсиен хвърли шапката и ръкавиците си на един стол и посвети цялото си внимание на двете жени.

— Както личи по страхливия ви поглед, лейди Мери, сигурно са ви разказвали най-грозни неща за мен и сте загрижена, че едно такова чудовище ще ви стане зет. Но като се има предвид в какво общество се движи сестра ви, можеше да стане и нещо много по-лошо, така например, Сабрина да се омъжи за разбойник или крадец.

Мери облиза нервно устните си, но преди да е намерила подходящ отговор, думата взе Сабрина.

— Играй си с мен, колкото искаш, Люсиен, но не се докосвай до Мери. Тя не може да се противопостави на изискания ти сарказъм и жестокия, изтънчен хумор, освен това с нищо не е заслужила такова отношение.

Люсиен се поклони в знак на съгласие.

— Признавам греха си. Ти познаваш по-добре от мен младата дама, Сабрина, но след като е твоя роднина, също както и маркизът, изпитвам известни съмнения в способността ти да я прецениш правилно. Някои качества са характерни за всички членове на това семейство.

— Как смееш да идваш неканен в дома ми ида ме обиждаш! Как смееш да обявяваш навсякъде годежа ни, след като много добре знаеш, че нямам намерение да се омъжа за теб!

Устата на Люсиен се опъна в тънка линия, очите му също се присвиха. Той направи властен жест с ръка, за да й попречи да продължи.

— Мисля, че нямаме нужда от публика. — Той се обърна към Мери и посочи вратата. — Ще бъдете ли така любезна?

Ноздрите на Сабрина трепереха от гняв.

— Отиваш твърде далеч, Люсиен. Как смееш…

— Ще правя, каквото си искам и ако не искаш да измъчиш още повече сестра си, като я оставиш да чуе онова, което имам да ти казвам, бих ти предложил да продължим разговора на четири очи.

Сабрина погледна нерешително към Мери. Вече не знаеше какво трябва да направи.

— Ще повикам Симс и слугите и ще го изхвърлим оттук — заяви смело Мери.

Люсиен се изсмя злобно.

— Съмнявам се, че който и да е слуга би посмял да посегне на дук, а и надали ще успее. Освен това съм дошъл с препоръчително писмо от маркиза, което ми дава абсолютна власт над къщата по време на отсъствието му. Мисля, че прислугата ви ще размисли три пъти, преди да последва такава заповед.

— Така значи! — Сабрина не се владееше. — Властвай си, колкото искаш, над нашето домакинство, но що се отнася до мен, можеш да си я затъкнеш в гърлото!

— Лейди Мери — проговори меко Люсиен и я придружи до вратата.

— Рина — прошепна задавено Мери и погледна страхливо към сестра си.

— Няма нищо, Мери. Знам как да се справя с Негова светлост. И не му приготвяй стаята за гости, защото няма да стои дълго.

Люсиен затвори вратата зад Мери и се обърна към Сабрина с искрящи от ярост тъмни очи.

— Така ли? Наистина ли няма да остана дълго?

— Точно така — отговори решително Сабрина, но неволно се отдръпна назад. Мъжът спря точно пред нея и я погледна право в очите.

— Не ми е приятно да ме правят на глупак, макар че това ти доставя огромно удоволствие, и не ми харесва да променям плановете си. Не ми е приятно да гоня избягалата си годеница по пътищата като някой болен от любов хлапак. Защо ми създаваш всички тези неприятности, Сабрина?

Сабрина си разреши доволна усмивка.

— А ти? Ти не ми ли създаваш ядове? — попита нахално тя.

Известно време двамата се гледаха мълчаливо. Най-после Сабрина наруши тишината.

— Няма да се омъжа за теб, Люсиен.

— Така ли? — ухили се цинично мъжът. — Вече няма значение какво искаме ние двамата. Много скоро ще бъдеш моя жена, Сабрина, затова започвай да свикваш с тази мисъл.

Сабрина затропа ядно с краче по пода.

— По дяволите! Защо не ме оставиш на мира, Люсиен?

— Престани с тези маниери на разбойник, Сабрина! Защо не се опиташ да се държиш като дама?

Сабрина вдигна светкавично ръка и преди той да успее да реагира, му зашлеви силен шамар. Плесницата отекна като гръм в ушите й и я уплаши.

Без да помисли, Люсиен отговори на удара, поддавайки се на бесния си гняв. Удари я с такава сила, че Сабрина политна към стената. На бузата й избиха червени петна. По лицето й потекоха сълзи, тя вдигна ръка към треперещата си уста и го погледна замаяно. После изплака високо, хвърли се на леглото и притисна пламтящото си лице в меките, хладни възглавници. Кадифената й роба се развя като ветрило и падна върху копринената завивка.

Тя усети как леглото подаде под тежестта на Люсиен и изведнъж се озова в прегръдките му. Устните му нежно замилваха червените петна по бузата й.

— Исках само да те целуна, а ти причиних болка. Защо винаги става така? — прошепна в ухото й той. Гласът му пресекваше от страст и разкаяние. Устата му завладя нейната, езикът му се втурна навътре, принуди устните й да се отворят и да го приемат. Сабрина се задъха от внезапно нахлулата в тялото й страст. Простена от удоволствие, когато устните му продължиха пътя си по извивката на врата й и се отправиха към рамото. Ароматът на мъжкото тяло замая главата й.

Тялото му лежеше тежко върху нейното, ръцете му се заровиха в гъстите черни къдрици, той привлече лицето й към своето и потърка белязаната си буза в меката страна, която беше ударил.

— Когато влязох в стаята ти, бях бесен, а сега искам само да те любя. Когато лежа в прегръдките ти, забравям жаждата за отмъщение и искам само да целувам сладката ти уста — прошепна страстно той, впи отново устни в нейните и я зацелува жадно, ръцете му се плъзнаха в меката кадифена роба и обхванаха гърдите й.

Сабрина освободи устата си и се отвърна от жадните му устни.

— Няма да ме прелъстиш още веднъж, Люсиен — проговори през сълзи тя.

Мъжът се изсмя тихо.

— Опитваш се да се покажеш студена, но аз знам, че не можеш да устоиш на целувките ми. Ти ме желаеш, Сабрина — заяви уверено той и притисна по-силно мекото й тяло.

— Не, не те желая — отговори упорито Сабрина. — Не те упреквам, че мислиш така. През онази първа нощ се опитах да те прелъстя — призна тя, — но оттогава нещата се промениха. То беше само една нощ, Люсиен. Знам кой си и какъв си и не те обичам. Ти си жесток, подъл егоист и аз не искам да бъда марионетка в играта, която играеш.

Люсиен погледна в упоритото й личице и помилва с устни сълзите, които се стичаха по бледите бузи.

— Ти си много смела, малката ми, но думите ти са напълно безсмислени. Ние с теб ще се оженим и мисля, че трябва да извлечем най-доброто от положението си. Ще имаш пари, колкото си искаш, ще живееш във великолепен дом и… — Той спря за миг и продължи дръзко: — Ще имаш и внимателен съпруг, нещо, с което повечето жени не могат да се похвалят. Няма да бъдеш самотна, Сабрина, обещавам ти. — Той се усмихна и целуна червените й устни.

— И докога ще ме желаеш, Люсиен? Колко време ще те забавлявам? Аз не означавам нищо за теб. Само едно ново развлечение, с което ще убиваш скуката известно време. А после? Какво ще стане, когато ми се наситиш?

— Когато си омръзнем един на друг, ще бъдеш свободна да си вземеш любовник, разбира се, ако обещаеш да бъдеш дискретна — заяви великодушно Люсиен.

Сабрина изхълца високо и го отблъсна с все сила.

— Веднага се махни! Не те искам в живота си, Люсиен! Мразя те! — изплака тя.

— Не, ти не ме мразиш, ти… — започна твърдо мъжът и отново я привлече към себе си. Изведнъж в стаята отекна гръм и двамата скочиха уплашено. Люсиен се претърколи върху Сабрина, за да я защити с тялото си, погледна през рамо и видя една фигура, която се спусна към него. Той сграбчи непознатия за рамото и го стисна здраво, за да го задържи далече от себе си и от Сабрина.

— Не пипайте сестра ми! Ще ви убия! — изкрещя Ричард, замахна с юмрук и за малко не улучи носа му.

Люсиен улови ръцете на момчето, отдръпна се от Сабрина, която се бе свила на кълбо и успя да задържи с коленете си диво ритащите крака на нападателя. Ричард се опита да се отскубне, но след известно време се предаде.

— Пуснете ме веднага! — заповяда мутиращият момчешки глас.

Люсиен сграбчи хлапака за косата и повдигна лицето му, за да го разгледа по-добре. Две големи сини очи зад дебели стъкла го гледаха гневно. Връзката на момчето беше изкривена, при борбата то беше загубило едната си обувка, а чорапът се беше смъкнал до глезена.

Люсиен отговори спокойно на злобния поглед.

— Ако се съди по добрите маниери, този буен хлапак е твой роднина.

Сабрина се изправи като свещ в леглото си и изгледа смаяно братчето си, заклещено между коленете на Люсиен, с пламтящо от гняв и обляно в сълзи лице, но продължаващо опитите си да се освободи.

— Ричард! — извика отчаяно тя и се втурна да го отърве. — Пусни го веднага! Това е брат ми — заповяда ледено тя, след като напразно бе дърпала китката му. Халатът й се беше отворил и дантелата на гърдите й трепереше от задъханото й дишане. Погледът й прониза тъмните мъжки очи. — Само ако си му сторил нещо лошо, ще те убия!

— Аз да съм сторил лошо на този малък побойник? — отзова се подигравателно Люсиен. — Ако не стреляше толкова безобразно, и двамата щяхме да сме мъртви.

— Никога не бих причинил болка на Рина! — изкрещя възбудено Ричард. — Вие се държите зле с нея. Разплакахте я, нали чух, а тя каза, че ви мрази! — защити се с детската си логика той. — Никога не бих й причинил болка! — повтори през сълзи той.

Вратата се отвори и в спалнята нахлу Мери, следвана от Симс и още двама слуги. Камериерката Хобс стискаше маша, а готвачката беше грабнала точилка. Смаяни от гледката, нападателите спряха насред стаята.

Мери изтича до леглото и попита с треперещ глас:

— Какво стана, за Бога? — Лицето й беше бяло като чаршафите, които напразно претърсваше за кървави следи.

Сабрина се уви в халата си, приглади назад тежките си къдрици и се обърна към ужасените лица, наобиколили голямото легло.

— Ричард показваше на Люсиен новия си пистолет и по невнимание натисна спусъка. За щастие никой не беше ранен. — Усмивката й беше принудена. — Благодаря ви за загрижеността, но всичко е наред, наистина.

Слугите разбраха, че ги освобождават, и излязоха от стаята, объркани от случилото се.

— Аз ще бъда долу в салона, тъй като трябва да излъскам среброто, лейди Сабрина — каза Симс, преди да излезе, и хвърли предупредителен поглед към дука, който вече беше пуснал разплакания Ричард.

Мери остана до леглото, не знаейки какво да каже. Люсиен я погледна и изведнъж избухна в луд смях. Ричард се скри зад полите на сестра си и надникна страхливо зад гърба й, смаян от този внезапен изблик на веселие. Мери и Сабрина размениха любопитни погледи.

— От години не бях се смял така. Персоналът ти е много лоялен. — Той се засмя отново. — А коя беше дебелата личност с точилката? — Люсиен направо се превиваше от смях — Господи, на какви хора попаднах! Първо бях нападнат от една дама с див поглед, която съскаше като побесняла котка, после се появи едно хлапе, едва обуло панталонки, и ме заплаши с пистолет, най-накрая, за капак, нахлуха слугите с маши и точилки. Кой ще бъде следващият? Някой крастав уличен пес, който да захапе краката ми? Господи, какво сърдечно посрещане на един бъдещ съпруг!

Люсиен скочи от леглото, поклони се театрално пред смаяните сестри и излезе от стаята. Смехът му отекна в коридора.

— Не го харесвам — проговори ядно Ричард. — Кой е той и защо е тук? — Той погледна учудено сестра си. — Какво искаше да каже с думите „бъдещ съпруг“, Рина? — попита наивно той и отново се покатери на леглото при сестра си. Сабрина помилва червената му коса и го погледна с болка.

— Иска ми се да мога да ти обясня всичко, Дики, но не съм сигурна какво ще правя оттук нататък.

— Дукът няма да се откаже, Рина. Този път няма да му избягаш.

— Дук! Той истински дук ли е, Рина? — Гласът на Ричард прозвуча страхопочтително.

— Да, той наистина е дук, и то от най-лошите — отговори Сабрина. — Заслужава си титлата.

— Ще се омъжиш ли за него?

Сабрина затвори очи и пое дълбоко въздух.

— Не — отговори тя тихо, но решително.

Ричард не посмя да каже нищо, само очите му заблестяха страхливо.

— Но, Рина, ако не му се подчиниш, той ще те набие. Видя ли белега му? Този човек е опасен. — Момчето се изправи гордо. — Аз ще те защитя, сестричке. Щом не искаш да се омъжиш за него, ще го прогоня.

Сабрина притисна до себе си треперещото момчешко тяло.

— Благодаря ти, миличък, но няма да се наложи. Не ми е приятно да ви оставя в компанията на дука, но трябва да се махна оттук, ако искам да остана свободна и да събера парите, които са ми необходими. Ако имате нужда от мен, оставете ми вест в църквата, под нашата пейка. Нали помните камъка? От време на време отивайте там и проверявайте имали писмо от мен. Разбрахме ли се?

— Къде ще се скриеш? — попита загрижено Мери. Планът не й хареса. — Не можеш ли да останеш у семейство Тейлър и да изпращаш Уил и Джон да ни носят новини?

— Люсиен ще ги види, а той ги познава достатъчно добре. Едрият ръст ще ги издаде, а и могат да ме видят, когато излизам от Тейлърови, все едно като Бони Чарли или като дама, и хората ще почнат да говорят — обясни Сабрина. — Имаме една колиба в тресавището и смятам да отида там. Ще трае само няколко дни. Люсиен е толкова самодоволен, че не може да си представи как някой би могъл да не се подчини на волята му. Освен това няма да има време да претърси цялата околност, за да ме намери. Трябва само да изчакам и той ще се откаже. А после ще се върнем към нормалния си живот. Почакайте още малко — помоли възбудено Сабрина и в очите й заблестяха сълзи, докато се опитваше да прикрие болката си със самоуверена усмивка. — Пак ще си правим пикници, Ричард ще излиза с нас на езда и ще се забавляваме като луди. Ще забравим бързо този кошмар. Скоро всичко ще свърши, ще видите.

Мери сведе поглед, защото не искаше острият поглед на сестра й да улови съмненията и страховете, които я мъчеха. Беше сигурна, че не ги чака нищо добро.

— А аз си мислех, че никой няма да вечеря с мен — проговори сухо Люсиен, когато Мери влезе в салона. Тя беше първата, която се осмели да се яви пред очите му.

Девойката направи лек реверанс и се запъти към госта със сериозно лице.

— Много бих искала да поговоря открито с вас, Ваша светлост. Позволявате ли?

Мъжът се усмихна цинично.

— О, да, с радост. Най-после един свеж полъх. Много ми се иска да чуя истината.

Двамата седнаха един срещу друг и Мери започна с пресекващ глас:

— Вероятно имате много лошо мнение за нас, Ваша светлост. Вероятно презирате цялото ни семейство, но трябва да признаете, че обстоятелствата са наистина необикновени. — Тя стисна нервно копринената си кърпичка. Люсиен, който се държеше като у дома си, отпи глътка бренди, и кимна с внимание.

— Вие узнахте нашата семейна тайна, но се питам дали съзнавате цялата важност на случилото се — продължи страхливо тя.

Люсиен се усмихна.

— Ако не бях видял със собствените си очи какво е скрито под разбойническите дрехи, никога не бих повярвал, ако ми го разкажеха.

— Знаете ли, че избягахме от Шотландия в един студен, страшен ден, за да спасим живота си? Нямахме бъдеще, не знаехме какво ще ядем утре. Носехме със себе си само спомена за къщата, в която се бяхме родили, но не бяхме виждали шест или седем години. След смъртта на мама дядо ни взе при себе си в Шотландия.

Люсиен я гледаше с интерес.

— Сега започвам да разбирам Бони Чарли — отбеляза сериозно той.

Мери кимна тъжно.

— Така е, ние сме половин шотландци. Само Сабрина прилича на английската част от семейството, докато при мен и Ричард шотландският произход е повече от очеваден. Но дядо ни имаше най-силно влияние именно върху Сабрина. Ричард беше твърде малък, а аз… — Тя го погледна виновно. — Аз никога не съм била буйна като Рина. Двамата с дядо бяха сродни души.

Люсиен поклати глава.

— Нищо чудно, че е израснала като дива котка без всякакви морални принципи, щом е живяла в дома на един вожд на клан.

Мери скръсти ръце в скута си.

— Тя видя смъртта на дядо. Аз също, но само в сънищата си. Рина присъства на битката при Кулодън.

— Сабрина е била свидетел на онази касапница? Господи! — прошепна невярващо Люсиен. — Та тя е била дете!

— Още носи белезите в душата си. Има кошмари и твърдо отказва да носи червено.

— Да, разбира се, кошмарите — припомни си мъжът.

— Представяте ли си какво е преживяла? Убийствата, кръвта? Дядо е умрял в ръцете й, в една планинска хижа — разказа тихо Мери. Гласът й се давеше в сълзи. — Никога няма да забравя лицето й, когато се върна в замъка. Бяло като порцелан. Бях сигурна, че като я докосна, ще потреперя от студ. Само за два часа беше остаряла с години.

Мери погледна в замислените мъжки очи и направи широк жест с ръка, който обхващаше къщата и нея самата.

— Всичко тук, както вътре, така и навън, целият този имот беше съживен благодарение на нея. Да не мислите, че когато пристигнахме, къщата беше в това състояние? Беше напълно занемарена. Арендаторите гладуваха, общинската мера беше завладяна от големите земевладелци, особено от господата Малтън и Нюли, които бяха изкупили почти цялата долина, дори голяма част от нашата земя. Когато пристигнахме в Англия, бяхме практически без средства. Как да живеем? Данъците бяха непоносими и адвокатите на маркиза бяха решили да продават. Трябваше веднага да намерим пари. Маркизът живееше в Европа и не се интересуваше от имота. Не ни оставаше друг избор, освен бързо да намерим пари. Платихме данъците, възстановихме Верик Хаус и започнахме отново да обработваме земята, за да можем да се изхранваме. А след като подобрихме финансовото си положение, започнахме да помагаме на селяните.

Мери гледаше дука право в очите и говореше, без да се срамува от думите си.

— Не се опитвам да извиня сестра си, но тя вземаше от онези, което лъжеха и грабеха бедните, и връщаше на хората онова, което им беше отнето. Скоро всичко това щеше да свърши, но точно тогава се появихте вие и заловихте Рина, а после се върна и маркизът и ни принуди да излезем в обществото на лов за богати съпрузи. Всичко се обърка. — Тя поклати безпомощно глава. — Мисля, че нещата се променят, но Сабрина не желае да разбере.

— Тя не иска да приеме промяната, не иска да приеме и мен. Това ли се опитвате да ми кажете? — попита Люсиен. — Искате да ме предупредите, така ли?

— Исках само да ни разберете и да бъдете добър с Рина. Мислех, че като вникнете в мотивите за действията й, ще променете отношението си към нея. Тя не е лоша, но вие ранихте гордостта й, а такова нещо не се прощава. Ако искате да я спечелите, Ваша светлост, трябва да я накарате да ви прости.

— Вече съм я спечелил — отговори уверено Люсиен. — Но се радвам, че ми се доверихте. Вече си обяснявам някои неща и ще действам според променените обстоятелства.

Мери поклати глава. Този човек беше дързък и решителен като сестра й. Двамата много трудно щяха да решат проблемите си. Дали да го предупреди, че Сабрина отново е избягала от него? Не беше ли по-добре веднъж завинаги да се сложи край? Изходът щеше да бъде същият, все едно дали всичко щеше да свърши сега или следващата седмица. Колкото и да се стараеше, Сабрина вече не беше в състояние да промени нищо. Мери беше наясно, че Сабрина никога няма да й прости предателството, но беше загрижена за здравето на сестра си и трябваше да рискува.

— Тя ще избяга — промълви едва чуто тя.

Люсиен я погледна смаяно.

— Кога? — попита той и скочи от стола.

— Сега, или поне така възнамеряваше. Има намерение да се крие, докато събере достатъчна пари да се откупи от маркиза и докато изтече срокът за женитбата ви.

— Значи иска да плати? — попита ядно Люсиен. — Сега ще видим!

— Мисля, че е най-добре веднага да се ожените за нея. Отведете я оттук. Отвлечете я, ако е нужно, но я отведете далеч. Усещам, че ще се случи нещо страшно — прошепна умолително Мери.

— Не се страхувайте, лейди Мери. По най-бързия начин ще се справя със сестра ви — обеща Люсиен и излезе с решителна крачка от салона.

Мери остана на мястото си, неспособна да се помръдне. След малко влезе леля Маргарет, настани се на един стол до прозореца и се усмихна заговорнически. После се зае да подрежда конците си.

— Няма да я намери — прошепна тя и сведе глава.

Люсиен се втурна като луд в стаята. Белегът му се беше налял с кръв.

— Избягала е, дявол да я вземе — изруга той, но като видя седналата до прозореца непозната дама, побърза да се извини: — Простете, дами.

— Това е леля ни, лейди Маргарет Верик — представи я автоматично Мери и устреми поглед към Люсиен. — Лельо Маргарет, това е дук Кемъри.

Лелята вдигна глава и избледнелите й виолетови очи се втренчиха замечтано в лицето на дука.

— Ние знаем тайната, нали, Мери? Знаете ли, че някога имах обожател, който много приличаше на вас? — Тя се замисли, загледана в далечината. — Не, мисля, че неговите очи бях с друг цвят. — Тя погледна очаквателно Люсиен, после отново се посвети на гоблена си.

Мъжът смръщи чело и се обърна към Мери.

— Тази малка глупачка! А аз си помислих, че се е вразумила. Какво си мисли, че ще постигне?

— Сабрина е горда, а вие я наранихте. Тя няма да забрави това, Ваша светлост — отговори Мери. — Смята да даде всички пари, които е събрала, на маркиза.

Люсиен се усмихна мрачно.

— Маркизът вероятно е вече във Франция — съобщи той и Мери го погледна смаяно. — Маркизът и контесата получиха значителна сума за честта, която ми оказаха да ми дадат ръката на Сабрина. Онова, което е решила да направи сега, е напълно безсмислено и само я излага на опасност. — Люсиен застана пред Мери и очите му засвяткаха от гняв. — Ще ми кажете ли къде е тя?

— Ако знаех, щях да го направя — отговори честно Мери. — Но Сабрина познава толкова много скривалища, че няма да я намерите, докато тя сама не се покаже. — Мери погледна несигурно дука и колебливо добави: — Мисля, че има и друг проблем.

Люсиен вдигна въпросително едната си вежда.

— Наистина ли? Не вярвам, че би могло да стане по-сложно.

— Има един полковник Флетчър, който е изпратен от Лондон със специалната мисия да залови Бони Чарли.

Люсиен не изглеждаше много обезпокоен.

— Но това не е кой знае каква заплаха за Сабрина! Тя имаше дяволски късмет, поне досега. Съмнявам се, че този полковник ще има по-големи успехи от другите.

— Иска ми се да се съглася с вас, но трябва да знаете, че той подозира Сабрина — обясни открито Мери и мъжът смръщи загрижено чело.

— Защо е заподозрял Сабрина? Никой няма да повярва, че Бони Чарли е жена.

— Всичко се дължи на случайността. Полковник Флетчър е бил в Кулодън и знае, че сме наполовина шотландци. А всички знаят, че разбойникът е шотландец. Полковникът не е глупав, Ваша светлост, събрал е две и две и е открил тайната ни — обясни загрижено Мери. — Още не знам трябва ли да му се доверим или не.

Люсиен поглади замислено белега си.

— Но той няма доказателства за предположенията си. Само подозира, нали?

Мери кимна и дукът се ухили.

— Мисля, че няма защо да се тревожим за полковник Флетчър, а ако си позволи да се намеси твърде много в нашите дела, аз ще се заема с него — успокои я той. — Сега най-важното е да намеря бързо Сабрина, преди да се е забъркала в някоя по-страшна каша.

— Знам, че тя смята да остане в скривалището си, докато изтече срокът за сватбата ви, а това е в края на следващата седмица.

— За съжаление и това вече не отговаря на истината — съобщи мрачно Люсиен. — Получих малка отсрочка и това означава, че мога спокойно да изчакам завръщането й. — Лицето му се разкриви от гняв. — Тази малка глупачка! Защо не иска да се предаде? Не може да спечели.

Мери потрепери. Този мъж беше страшен неприятел и вървеше безогледно към целта си. Бедната Сабрина. Защо трябваше да срещне точно мъж като него? Тя не вярваше, че сестра й е наясно в какво се е забъркала — дукът нямаше да се откаже, преди да я направи своя жена. Мери се помоли на Бога да й даде сили и проговори тихо:

— Знам как можем да й изпратим вест.

— Така си и мислех — усмихна се Люсиен. — Е? — Очите му заблестяха.

Мери прогони угризенията на съвестта и отговори:

— Уговорихме се да й оставим бележка в църквата. Тя ще мине да я вземе, но едва след неделя, за да не възникнат подозрения.

— Ясно ви е, че постъпихте правилно, нали? Колкото по-бързо я намерим, толкова по-добре. Защо да отлагаме неизбежното? Аз ще наложа волята си, независимо от всичките й усилия. Жалко е само, че трябва да чакаме и да търпите присъствието ми в дома си — извини се иронично Люсиен.

— Мисля, че е редно да сключим примирие — отговори с лека усмивка Мери.

— Съгласен, лейди Мери — отвърна веднага дукът. В този момент в стаята влезе Ричард и той добави с подигравателен, но недвусмислено предупреждаващ поглед: — Надявам се само, че няма да има повече куршуми, които да прелитат покрай ухото ми?

Ричард се изчерви до корените на косата, но отговори на погледа.

— Вие сте гост, Ваша светлост, и ще се отнасям към вас с уважение — отговори той и сините очи зад очилата бяха честни и сериозни.

Усмивката на Люсиен беше искрена.

— Вашата дума ми е достатъчна, лорд Ричард, нали така беше името ви? Не са ни представили един на друг, но след като ще бъда ваш зет и ще отговарям за цялото семейство, бих предпочел и двамата да ме наричате Люсиен.

Усмивката му беше завладяваща. Макар и неохотно, двамата признаха привлекателната му сила и се поддадоха на чара му. Ричард беше въодушевен от госта. Този дързък, красив и толкова мил дук олицетворяваше идеала му за мъжественост. Никога по-рано не беше срещал толкова властен и внушаващ страхопочитание мъж. Това беше първият му досег с висшето общество. Момчето беше напълно завладяно от Люсиен, който полагаше големи усилия да бъде остроумен и весел и скоро успя да разруши сдържаността им. Знаеше, че му предстои време на чакане във Верик Хаус, и смяташе да го използва колкото се може по-добре.

Сабрина влезе тихо в кухнята и жената, която тъкмо пълнеше чиния с гъста, приятно ухаеща супа, не забеляза нищо.

— И аз бих хапнала малко, мисис Тейлър — проговори от прага Сабрина.

Мисис Тейлър се обърна и вдигна заплашително черпака, после притисна ръка към сърцето си.

— Господи, как ме уплашихте, лейди Сабрина! Остарях най-малко с десет години, казвам ви. — Тя изгледа недоверчиво облеклото на влязлата и добави: — Не знаех, че тази вечер ще излизате. Джон и Уил са във „Феър Мейдън“. Чакам ги за вечеря.

— Нямаме никаква уговорка — отговори уморено Сабрина.

Мисис Тейлър я погледна загрижено.

— Седнете тук и хапнете малко супа. Имам чувството, че ей сега ще се строполите на пода. — Тя намести стола на Сабрина, сипа й голяма чиния супа и отряза парче хляб. Опряла лакти на масата, Сабрина я наблюдаваше доволно.

— Боя се, че нямам нищо особено, само остатъци. Трябва да ви се извиня, лейди Сабрина — проговори смутено мисис Тейлър.

Сабрина се нахвърли жадно върху супата и успя да отговори едва след малко:

— Прекрасна е. Толкова съм изгладняла, а и вие готвите фантастично. Моля ви, седнете да се нахраним заедно.

Мисис Тейлър засия от радост, надроби хляба в супата си и започна да яде. Двете ядоха мълчаливо, докато отвън се чуха гласове и шум от стъпки. Влязоха Уил и Джон. Като видяха седналата на масата Сабрина, двамата великани спряха изненадано.

— Здравейте — поздрави с усмивка Сабрина.

— Какво правите тук, Чарли? — попита смаяно Уил. Като видя облеклото й, добави несигурно: — Не знаех, че тази вечер ще излизаме.

— Боя се, че нещата са малко по-сложни — отговори мрачно Сабрина. — Бях принудена да избягам от къщи.

Уил и Джон я погледнаха изненадано и лицата им пламнаха от гняв.

— Баща ви ли създава ядове? Май трябва да му дадем урок.

— Точно така — присъедини се и Джон и стисна ръце в юмруци.

— Седнете и яжте, а аз ще ви разкажа всичко. Няма защо да бързам, защото човекът, от когото избягах, е у нас и смята да стои дълго — рече Сабрина. — Не е маркизът, а старият ни приятел дук Кемъри. — Тя се изчерви и бързо добави: — Той си е осигурил достъп до дома ми и ме принуждава да стана негова жена.

— Ще се омъжите за дука? — измънка слисано Уил и остави чашата си на масата.

Мисис Тейлър гледаше гостенката си със зяпнала уста.

— Точно така. Той пристигна с препоръчително писмо от маркиза, който му е предал цялата си власт. Държи се като господар вкъщи и очевидно е много доволен от положението — обясни горчиво Сабрина.

— Как ви намери, Чарли? — попита Уил, който не беше докоснал супата си.

— Видя ме в Лондон. Не ви разказах за срещата ни, за да не ви тревожа. Казах ви само, че имаме нужда от пари, защото маркизът иска да омъжи мен и Мери за богати мъже, които да му платят добра зестра. Сега маркизът ще получи много пари, а дукът се нуждае спешно от невеста, за да наследи имението си — тоест положението устройва и двамата.

— Свине — промърмори презрително Джон и се изпъчи войнствено. — Мен простреляха, Уил трябваше да се мъчи в онова мазе, а сега ви принуждават да се омъжите против волята си. — Той подпря брадичката си с ръка и попита: — Дали маркизът знае за нас? Как смята да ви накара да станете жена на дука? Сигурно шантажира, че ще ви издаде?

— О, господи! — проплака мисис Тейлър, наля си чаша бира и отпи голяма глътка.

Сабрина поклати глава.

— Не, не ме шантажира, макар че би прибягнал и до тази мярка, ако реши, че ще му донесе успех. Маркизът беше решил да ме омъжи за първия богат ерген, който прояви интерес, затова заплаши да прогони леля Маргарет и да ни отнеме Ричард. Вече почти ме беше сгодил за един дебел дук, когато се намеси Люсиен и развали нещата. А той е принуден да се ожени, защото в завещанието на дядо му има някаква глупава клауза, в която се казва, че наследникът не може да поеме Кемъри, без да е женен. Годеницата му е избягала и той е решил да вземе мен вместо нея.

— Каква каша! — прошепна объркано мисис Тейлър.

— Няма да им позволя да си играят с мен. Няма да се омъжа за дук Кемъри след всичко, което ни стори. Той ме унижи и искам да го видя да страда — закле се мрачно Сабрина. Лицата на сътрапезниците й изразяваха искрено съчувствие. — Трябва да съберем още пари. Ще ги дам на маркиза и Люсиен ще остане с пръст в устата.

Уил и Джон размениха мрачни погледи, кимнаха си и започнаха да се хранят.

— Не се страхувайте, Чарли, ние ще ви помогнем. Никой, дори дук Кемъри, няма да ви принуди да сторите нещо, което не желаете.

Мисис Тейлър помилва утешително ръката на Сабрина.

— Тук ли ще останете?

— Не, в никакъв случай — отговори решително младата жена. — Трябва да си потърся скрито местенце, защото полковник Флетчър няма да ни остави на мира. Смятам да остана в тресавището, докато шумът утихне. Надявам се, че няма да е задълго. Дукът разполага с малко време.

— О, не, не бива да отивате там! Ще се разболеете. Тресавището е опасно, лейди Сабрина — възрази разгорещено мисис Тейлър.

— Нищо няма да ми стане. През цялото време ще стоя в колибата — успокои я Сабрина, трогната от майчинската й загриженост.

— Няма да трае дълго, Чарли, ние ще се погрижим за това — намеси се Уил. — Ако не бяхме купили „Феър Мейдън“, щяхме да ви дадем всичките си пари.

Сабрина поклати глава.

— Нямаше да ги приема, но оценявам високо предложението ви. Вие сте най-добрите ми приятели. — Тя стана и огледа с въздишка топлата, чиста кухня. — Моля ви само да ми дадете няколко одеяла и ще вървя.

— Разбира се, ще ви дам всичко необходимо. Позорно е, че трябваше да се измъкнете от собствения си дом като престъпник, а онзи негодник се разполага там като господар.

— Тръгваме с вас, Чарли — обади се Уил, решен да не вземе под внимание съпротивата й.

— Не бива. Вече ни познават навсякъде. Ако съм сама, няма да направя впечатление — обясни тъжно Сабрина.

Мисис Тейлър събра одеялата и храна в един голям вързоп.

— Няма да е задълго — рече тихо тя и подаде вързопа на Сабрина.

— Най-добре е аз да тръгна след вас и да донеса още храна и тенджерка, за да можете да си варите чай. А и без това трябва да ви събера дърва за огрев. — Уил беше твърдо решен да наложи волята си.

Сабрина се усмихна с благодарност.

— Много ти благодаря, Уил, наистина имам нужда от компания.

Тя възседна коня си и се насочи към блатото, заобикаляйки оживените улици. Стигна до колибата, отведе коня под навеса, изтърка го и донесе наръч сено, складирано наблизо. После влезе в колибата, уви се в наметката си и седна на земята. Вслуша се в квакането на жабите, огледа празното помещение и потрепери. Заля я вълна на самосъжаление, но се овладя и не пророни нито сълза. Беше плакала достатъчно и знаеше, че плачът не помага. Сълзите не отмиваха страха и болката. Нещо прошумоля по покрива и я уплаши до смърт. След малко конят й изцвили и друг кон му отговори в мрака. Чу се плискане на вода.

Уил донесе две дебели одеяла, тенджерка и още храна. Събра бързо дърва, натрупа ги в един ъгъл и запали огън в малкото огнище, за да прогони влагата. След като си отиде, Сабрина се уви в едно одеяло, сложи другото под главата си и се загледа сънено в трепкащите пламъци на огъня. Заспа, но сънят й беше неспокоен. На няколко пъти се събуди окъпана в пот и трепереща.

По едно време скочи на крака, за да прогони поредния кошмар, и застана пред малкия прозорец. Дъхът й спря, когато изведнъж забеляза едра, тъмна фигура, която се разхождаше бавно в далечината, но само след миг въздъхна облекчена и щастлива. Луната надникна между облаците и огря самотната фигура. Уил стоеше на пост, твърдо решен да не оставя приятелката си сама. Сабрина си легна отново и този път спа спокойно и дълбоко.

Люсиен намести възглавницата си, но не намери покой, затова я сгъна на две и я мушна под главата си. После въздъхна и скръсти ръце зад главата си. Сатенената калъфка беше мека и болезнено му напомняше за нещо друго, също така меко под ръката му. Тази малка проклетница! Тя беше най-изнервящата жена, която беше срещал, с изключение на дукесата-вдовица, разбира се. Той не можеше да проумее капризите на Сабрина, а постоянната й игра на криеница му беше омръзнала. Безброй пъти й беше обяснил, че е можела да налети на някой много по-лош от него, особено като се имаше предвид в каква атмосфера беше живяла през последните години. Господи, какво семейство! Една завеяна леля, която се стрелкаше насам-натам като пеперуда, един войнствен хлапак, който едва не го уби, и една сестра с очи, които проникваха до най-интимната му същност. Е, създателят им също не беше между стълбовете на обществото. Никога не беше виждал единствения си син, бе оставил дъщерите си сами, без мъжка защита в тази далечна провинция. Дори само затова заслужаваше да го нашибат с камшик.

Не, наистина не беше изненадващо, че Сабрина се е превърнала в дръзка малка женичка. Един надменен, твърдоглав уличен разбойник, който непрестанно се забъркваше в разни каши. Не, на това трябваше веднъж завинаги да се сложи край. Дукът се ухили мрачно. Само да я хване, ще види тя! Ще й даде да се разбере, а после ще я научи да се държи прилично и да бъде покорна и мила. Ако не бързаше толкова с женитбата, щеше да проведе битката по друг начин и да й се наслади, както заслужаваше, но на карта беше заложено твърде много и не можеше да рискува.

Проблемът с Кейт и Пърси не биваше да се подценява, освен това един ден трябваше да каже на лейди Деланд, че с Бланш се е случило нещо страшно, и тази перспектива не беше особено радваща. Но как щеше да го докаже? Братовчедите му бяха достатъчно предпазливи и никой не можеше да свърже имената им с убийството, нито с опитите да бъде премахнат самият той. А и след като нямаше труп, какво можеше да направи? Той се обърна на другата страна и се опита да заспи, но две виолетови очи продължиха да бродят в съня му и не го оставиха на мира.

Когато на следващата сутрин слезе в салона, някой го повика с тих глас. Люсиен се обърна и видя едно съвсем младо момиче.

— Какво има?

Момичето гледаше като хипнотизирано белега му.

— В градината има един човек, който желае да говори с Ваша светлост — проговори задъхано то. — Аз съм слугиня в кухнята и ако Симс ме залови да говоря с Ваша светлост, ще ми откъсне главата.

Тя направи реверанс и избяга, преди Люсиен да е попитал кой е човекът, дошъл да говори с него. Затова просто излезе навън и тръгна към градината зад къщата. Желязната врата изскърца протяжно, когато я отвори, и го стресна. Люсиен се огледа и се запъти към дърветата, чиито клони се огъваха под едрите плодове. Любопитството му нарастваше. В градината беше тихо, само една птица цвърчеше някъде високо в клоните.

Изведнъж тишината се разкъса от шумно чупене на клони. Люсиен се обърна в посоката, от която идваше шумът, и видя иззад дърветата да излизат две познати едри фигури.

Дукът се ухили без следа от хумор.

— Добре се справихте, джентълмени — проговори подигравателно той. — Сигурно носите вест от Бони Чарли? Да, виждам, виждам — завърши примирено той, забелязал стиснатите им юмруци.

— Вие започвате да ни притеснявате, дук, затова сметнахме, че бихме могли да ви убедим да си заминете — отговори заплашително Уил.

— Разбирам — промълви тихо Люсиен и заби ботушите си в меката земя. — Да приема ли, че всички засегнати лица са съгласни с начина ви на действие?

— Ако говорите за Чарли, да, тя също желае да ви види гърба. Вие се отнесохте много грубо с малката лейди, освен това сте ни длъжник за рамото на Джон и затова че ме затворихте в мазето.

— Радвам се да ви видя пак, милорд — поздрави Джон с широка усмивка.

— Искате да ме прогоните, значи, и да ми оставите за спомен няколко сини петна, след като така и така сте тук?

Усмивката на Джон стана още по-широка, той намигна на брат си и кимна.

— Вие сте бил истински умник, милорд. Но ние сме почтени и няма да се нахвърлим едновременно върху един градски плъх. Мисля, че аз имам предимство, дължите ми го.

Джон пристъпи няколко крачки напред, вдигна заплашително юмруци и направи кръг около Люсиен, който не се помръдна от мястото си, макар че противникът му беше доста по-висок и силен.

Джон нападна внезапно, като разярен бик, хвърли се напред, но Люсиен се приведе светкавично и прехвърли едрия момък през рамо, така че тежкото му тяло се стовари с трясък на земята. Джон изрева като мечка, скочи и нападна отново, но се препъна в протегнатия ботуш на Люсиен, полетя напред и получи силен удар в стомаха, който отново го просна на земята.

Люсиен се обърна, юмрукът на Уил улучи брадичката му и го зашемети. Той падна, но се претърколи настрана, сграбчи огромния крак на Уил и го изви брутално. Уил загуби равновесие, падна и Люсиен светкавично се хвърли върху него. Тресна му един юмрук в окото, избегна умело грамадния юмрук, който профуча покрай ухото му, и заби още един удар в носа на великана. Чу, че другият му противник простена и се надигна, и побърза да се изправи. Бръкна в джоба на жакета си, извади малък пистолет и го насочи към двамата мъже, които бавно се надигаха.

— Да, да, по-големите падат по-тежко — отбеляза ухилено той, но направи гримаса, защото брадичката му беше здраво натъртена. — Трябваше да се сетите, че аз не се оставям да ме сплашат, джентълмени, и не позволявам някакви си селски грубияни да ми налагат волята си. Радвайте се, че не ви застрелях още в самото начало. Кажете на Сабрина, че планът й се провали и че повече от всякога съм решен да се сдобия с онова, което искам. Ясно ли се изразих, приятелчета?

Уил и Джон пристъпваха от крак на крак, разкъсвани между неохотното уважение към умението, с което жертвата им си служеше с юмруците, и гнева от поражението. Промърмориха нещо неразбрано.

— Май езиците отказват да ви служат, а? — подигра ги Люсиен. — Кажете на Сабрина, че много скоро ще си отмъстя. Да ме чака.

— Ей, чакайте! — извика Уил, като видя, че дукът се обърна. — Не ни разбрахте!

Двамата останаха загледани след него, докато изчезна между дърветата, после се спогледаха безмълвно.

— Този път направихме грешка.

— Да — потвърди мрачно Уил и обърса с ръкав окървавения си нос. — Причинихме повече вреда, отколкото полза. Чарли ще се разсърди. Дукът побесня от гняв.

— Май трябваше да го оставим на спокойствие.

— Хайде да се махаме оттук, преди да се е върнал и да е забил по един куршум в дебелите ни глави.

Двамата излязоха от градината с увиснали рамене.

— Този човек се бие като дявол!

— И е много бърз. Представяш ли си как ще го харесат, ако излезе на панаира!

— Да ни победи един лондонски джентълмен в коприна и дантели! Ако узнаят момчетата от селото, ще има да ни подиграват — промърмори мрачно Джон.

— Най-добре да не казваме нищо на Чарли — предложи Уил.

Джон кимна в знак на съгласие.

— Прав си, братко.

Когато се появиха следобед в колибата, Сабрина ги поздрави зарадвано, но усмивката й угасна, като забеляза сините петна по лицата им.

— Какво се е случило?

Уил вдиша рамене.

— Сбиване в кръчмата. Няколко тукашни решиха да си изпочупят главите, защото спореха за нещо си.

— Май е по-опасно да си собственик на кръчма, отколкото разбойник по пътищата — засмя се Сабрина, очевидно повярвала на обяснението.

Тя седна на един пън и остави слънцето да стопли раменете й. Лицето й беше бледо и хлътнало, под очите си имаше тъмни сенки.

Джон пристъпи смутено от крак на крак и проговори колебливо:

— Изглеждате доста уморен, Бони Чарли. Не е лошо да ви заведем при мама. Не е добре да оставате дълго в блатото.

— Добре съм, наистина. Имам нужда от малко почивка и това е всичко. Щом всичко отмине, ще се наслаждавам на живота — усмихна се Сабрина. — Ако наистина искате да ми помогнете, разкажете ми какво сте чули. Дукът още ли е във Верик Хаус? Да не е дошъл и маркизът?

— Не сме чули нищо за маркиза, но знаем със сигурност, че дукът е още тук — отговори мрачно Уил, но се стресна от предупредителния поглед на Джон. — Ще ви кажа също, че много се е сприятелил със семейството ви.

Сабрина присви очи и по хлътналите й бузи избиха червени петна.

— Какво искаш да кажеш?

— Чух, че излиза с брат ви на езда и го учи да стреля.

Сабрина скочи на крака.

— Как смее да се сприятелява със семейството ми! Този човек замисля нещо лошо, сигурна съм. Само ако можех да се върна, щях да му дам да се разбере!

Уил и Джон си размениха многозначителни погледи над главата й. И двамата бяха забелязала трескавия израз в очите й, паническите движения на ръцете, но нищо не можеха да направят. Сабрина опря ръце на хълбоците и зае обичайната си поза. Разкрачена, с упорит израз на лицето, тя внезапно им напомни за дука.

— Те ще съжаляват, всички до един. Никой не може да ми се присмива безнаказано. Люсиен ще се разкайва, че е дошъл неканен в дома ми.

— Най-добре е да си тръгваме. Ще се видим довечера. Последните дни бяха прекалено спокойни, но се надяваме, че поне днес някой ще мине по пътя.

— Е, добре — въздъхна Сабрина. — Ще се видим там, а ако чуете нещо за вечеря или бал, веднага ми съобщете. Ако ограбим няколко такива празненства, ще съберем парите по-бързо.

Двамата тръгнаха, но скоро спряха, тъй като Сабрина тичаше след тях и ги викаше. Щом стигна при тях, тя стисна силно ръцете им и ги погледна в очите.

— Много ви благодаря, че снощи не ме оставихте сама. Оценявам усилията ви, но наистина не беше нужно.

— Не ми харесва да стоите сама в блатото — отговори Уил. — И без това нямаше да спя от тревога, така че…

— Е, тогава се погрижи довечера да донесеш повече неща за ядене, за да стигнат и за двама ни. Не обичам да се храня сама — ухили се Сабрина.

— Разбира се, Чарли, ще ти правя компания — отговори облекчено Уил, зарадван, че Сабрина не се сърди на загрижеността му.

Сабрина се усмихна и им махна с ръка, но щом се скриха зад завоя, усмивката й угасна. Ако не се чувстваше толкова зле, сигурно щеше да скучае до смърт в тази усамотена колиба. Можеше само да седи и да си блъска главата какво ли става във Верик Хаус. Можеше само да следи безпомощно събитията, без да е в състояние да се намеси.

Усети, че я тресе, уви се в едно одеяло и излезе на слънце. Облегна се на стената и зачака слънчевите лъчи да стоплят вледенените й крайници. После изведнъж се разкиха, усети пронизваща болка в очите и се свлече на земята, притиснала болезнено пулсиращата си глава между коленете.

На следващата сутрин, след една дълга, безрезултатна нощ, прекарана край пътя, носът й беше запушен, гърлото я болеше и не можеше да преглъща. Джон обикаляше около постелята й и се стараеше да бъде полезен, но само я нервираше. След като си отиде, пристигна Уил, натоварен с мехлеми и топли напитки за главоболието и възпаленото гърло.

— По-добре да беше донесъл бутилка ром — оплака се Сабрина, докато момъкът разтоварваше лекарствата и още одеяла.

— Мама каза да сваря меда с билките и да… — Той се поколеба и добави засрамено: — … да ви натрия гърдите.

— Мисля, че ще се справя и сама — успокои го с дрезгав глас Сабрина и мъчително се закашля. Пое с благодарност топлото питие, което й подаде Уил, и веднага усети облекчение. Великанът разпали огъня и я накара да седне по-близо.

— Аз наистина донесох и малко ром. На мен поне винаги ми е помагал най-добре — изкиска се Уил и постави шишето на масата. После приседна на едно столче, потърка ухото си и въздъхна тъжно. — Знаете ли, тази вечер ще има голямо празненство у лорд Нюли и е жалко, че не сте в състояние да го посетим, Чарли.

Сабрина, увита цялата в одеяла, вдигна глава към него. Нослето й беше зачервено от непрекъснатото кихане.

— Разбира се, че ще отида, Уил, нямам друг избор. Може да е за последен път — заяви възбудено тя.

— Не знам, Чарли. Болна сте. Да не искате да припаднете пред гостите на лорда?

Сабрина изпухтя презрително, макар че мисълта да припадне й беше страшно неприятна.

— Не се тревожи за мен, Уил — отговори решително тя. — Ще отидем у лорд Нюли и ще издържа докрай, дори това да ме убие.

— Точно от това ме е страх — промърмори потиснато Уил.

— Какво толкова ни чака там? Бал ли ще има или не?

— Това е странното, Чарли — ухили се Уил. — Празникът е във ваша чест и в чест на дук Кемъри. Нещо като отпразнуване на годежа.

Сабрина отвори широко очи и избухна в смях, но пак се закашля.

— Е, тогава непременно трябва да присъствам. За нищо на света няма да пропусна празненството — изкиска се тя и трескавите й очи заблестяха от радостно очакване.

Късно вечерта Сабрина се облегна на масата, сплете с треперещи пръсти косата си и я напъха под перуката. Лицето й пареше като огън, главата я болеше толкова силно, че щеше да се пръсне. Дано за последен път слагам тази маска, каза си с надежда тя. Нахлупи шапката, уви се в наметката, а когато затъкна пистолета в колана, се олюля и едва не падна. Трябваше да затвори очи и да се залови здраво за масата. Не, тя щеше да издържи докрай. Всичко зависеше от нея, цялото й бъдеще. Когато отвори очи, стаята беше престанала да се върти. Вирна упорито брадичка, нахлузи бързо ръкавиците и излезе навън. Закрачи гордо по меката земя и шпорите й задрънчаха в тихата нощ.

— Празненство? — повтори смаяно Мери. — Вие се шегувате!

— В никакъв случай — отвърна сериозно Люсиен. — Нюли е решил да даде бал в моя чест, или по-скоро, в чест на Сабрина и мен.

— И искате да отидем? Не мога да си представя как ще стане. А и е по-добре да си останем тук, защото Сабрина може да реши да се прибере.

Люсиен се усмихна замислено.

— Точно по тази причина държа да присъствам на бала. Нима смятате, че Сабрина ще се откаже от възможността да се появи на празненство, което се дава в нейна чест? Уверен съм, че тя ще дойде, затова отивам там — обясни мрачно той. — Защото някой по-смел гост може да се изкуши и с един изстрел да ме лиши от годеницата ми.

— Прав сте, Сабрина ще бъде там. Познавам я много добре и знам, че ще отиде — съгласи се Мери и лицето й побледня още повече.

Люсиен я погледна и понечи да каже нещо, когато тя изведнъж притисна ръце в слепоочията си и се олюля, сякаш щеше да падне в безсъзнание. Той се хвърли към нея, подкрепи я и внимателно я положи върху едно кресло.

Все още стоеше наведен над нея, обгърнал я с ръце, когато в салона влезе полковник Флетчър. Радостната му усмивка замръзна в маска на изненада и ревност. Неговата Мери беше в прегръдките на друг мъж!

— Какво става тук, по дяволите? — извика гневно той, отиде бързо до креслото и издърпа Люсиен далече от любимата си.

Дукът се обърна ядосано и беше готов да се нахвърли върху непознатия, когато внезапно осъзна, че това трябва да е полковникът.

Терънс Флетчър видя как очите на мъжа срещу него се присвиха опасно и устните му се опънаха в тънка линия. Той се изправи гордо и се запита кой, по дяволите, може да бъде този джентълмен с белязано лице. Двамата се гледаха пренебрежително, докато един стон на Мери отклони вниманието им и ги накара да пристъпят отново към нея. Младата жена отвори очи и погледна покрай тях някъде в празното пространство. Сивите очи заблестяха сребърни и двамата мъже замръзнаха по местата си.

Мери стисна облегалките на креслото с такава сила, че кокалчетата на пръстите й побеляха.

— Виждам… гъсти изпарения и хора… чувам писъци… виждам Сабрина, тя е там… и Бони Чарли. Господи, тя лежи на пода… виждам пистолети… и белязаното лице на дука. Всичко е толкова мрачно. Усещам студ… Рина има нужда от помощ… Дукът се бие с Бони Чарли… Двойно… двойни лица… толкова съм объркана — изплака тя. — Сабрина! — Мери протегна ръце към невидим образ.

По гърба на Люсиен пролазиха студени тръпки. Без да разбира какво става, той се взираше в разкривеното от страх лице на девойката. Полковник Флетчър се наведе, сграбчи Мери за раменете и я разтърси силно. Главата й падна настрана, миглите й затрепкаха, тя се отпусна безсилно в ръцете му. Въздъхна тежко, по челото й изби студена пот.

Люсиен наля чаша шери и я подаде на полковника, който бързо наведе главата на Мери назад и изля част от течността между посинелите й устни. Една капка се плъзна надолу към шията. След малко лицето й доби цвят, кръвта запулсира в слепоочията й.

Полковникът я вдигна на ръце и я понесе към спалнята й, без да удостои дука дори с поглед. Люсиен взе забравеното шери, изпи го на един дъх и седна на най-близкия стол. В главата му напираха хиляди въпроси.

Полковник Флетчър свали блузката на Мери, обърна я по гръб и разхлаби връзките на корсета. После я настани удобно във възглавниците, взе студените й ръце в своите и започна да ги разтрива.

Мери пое дълбоко въздух, отвори очи и погледна право в загриженото лице на полковника. Топлите му ръце милваха голите й рамене и тя се изчерви от срам, когато забеляза, че гърдите й са покрити само с тънка копринена риза.

— Много пъти съм се питал защо вие жените държите да се стягате така, че да не ви достига въздух. Нищо чудно, че през повечето време сте бледи и ви прилошава — укори я с любов Терънс. — Освен това ти просто нямаш нужда от този корсет. Талията ти е съвсем тъничка. — Ръцете му спряха за миг върху гърдите й, после обгърнаха талията. Той се приведе и впи устни в нейните. Страстната му целувка отне дъха й.

— Терънс — прошепна задъхано Мери, — не бива така.

Устните му продължиха да милват нейните, тя се опита да се отдръпне, но все пак му позволи да я целува. Когато устните му се плъзнаха към меката извивка на гърдите й, по тялото й пробягаха сладостни тръпки. Тя зарови пръсти в косата му, привлече главата му към своята, намери с жадни устни устата му и го изненада с тази първа реакция на събуденото си тяло. После внезапно се отдръпна назад и обърна глава настрана.

— Моля те, Терънс…

Полковникът се надигна неохотно и й даде време да се овладее.

— Ще ми разкажеш ли, Мери? — попита той и я погледна настойчиво.

Младата жена кимна уморено.

— Ще ти се доверя, защото искам и ти вярвам — отговори тихо тя и го погледна с умоляващи сини очи.

Терънс я прегърна нежно и обеща с предрезгавял глас:

— Никога не бих ти причинил болка, Мери. Довери ми се, искам да ти помогна.

— Нали не си играеш с мен?

Полковникът улови брадичката й и я принуди да го погледне в очите.

— Няма да те излъжа, Мери. Случвало ли ти се е да срещнеш някого, за когото от самото начало знаеш, че ще ти бъде приятел? Когато те видях за първи път, разбрах, че искам да станеш моя жена. Изненадва ли те това? Няма да чакам маркизът да ти намери богат съпруг, както направи със сестра ти. Аз не съм младеж, който ухажва първата си любов. Аз съм един стар ерген и вероятно не съм принцът, за когото си мечтала и с когото искаш да отгледаш децата си. Аз съм на четиридесет години, Мери. А ти си на осемнадесет или деветнадесет, нали? Може би разликата във възрастта е твърде голяма, но да бъда проклет, ако не намериш в мое лице най-добрия съпруг на света. Аз ще се грижа за теб, ще те пазя и ще те обичам. Искам семейство, искам дом. Омръзна ми да спя в палатки, омръзна ми да студувам по бойните полета. Искам жена, която да топли леглото ми и да ми ражда деца.

Той помилва нежно устните на Мери и я погледна дълбоко в очите.

— Ти ли си жената, която търся, Мери? Да, ти си, затова ще поискам ръката ти. Не мога да си представя, че баща ти ще има възражения. Аз съм син на граф и имам доста голямо имение, в което скоро мога да се оттегля. Там ще ти хареса, Мери, обещавам ти. — Очите му грейнаха, докато описваше дома си. — Намира се на север оттук в красива долина, пълна с езерца, които блестят на лунната светлина. И не съм чак толкова стар, че да не знам как да покажа любовта си на една жена. Къщата е малка, но удобна, скоро ще бъде готово и новото крило. През есента…

— Престани, моля те — прошепна Мери. — Не ме мъчи така.

Полковникът замлъкна, очите му потъмняха. Мери отвърна поглед от лицето му, неспособна да понесе пронизващия му поглед, болката в очите му. Ръката й намери неговата и се сгуши в шепата му. След малко тя заговори тихо, търсейки отговор на съмненията си.

— Ти ми правиш чест с предложението си, Терънс, но аз не мога да се омъжа за теб. Няма да се омъжа и за никой друг — обясни през сълзи тя. — Тук имат нужда от мен. След онова, което видях преди малко, знам, че трябва да остана. Не мога да се омъжа за теб и да изоставя семейството си, защото близките ми имат нужда от мен. — Мери погледна към сплетените им ръце и прибави съвсем тихо: — Не мога да те помоля да почакаш, защото ще бъде непочтено.

Терънс изтри сълзите й и меко я целуна по бузата.

— Ще чакам, Мери. Ти си единствената жена, с която искам да живея. Разбирам решението ти, макар че ми причинява болка. Но е вярно, че сестра ти е в много трудно положение — заяви сериозно той. — Трябва да поговоря с нея. Ще я повикаш ли?

Устата на Мери затрепери.

— Тя избяга. Избяга от дука, защото не иска да се омъжи за него. Преоблече се като Бони Чарли и си отиде. Отдавна не беше излизала, но сега… — Мери стисна до болка ръката на полковника и се опита да обясни: — Нали разбираш защо го правеше? Трябваше да живеем, а нямахме пари. Сабрина ограбваше богатите само заради нас. Разбираш, нали?

— Разбирам я, Мери. Но защо трябваше да се излага на опасност? Можеше да се омъжи за дука и всичките й проблеми щяха да бъдат разрешени.

Мери поклати тъжно глава.

— Сабрина е много чувствителна и горда. Тя мрази маркиза и дука. И двамата направиха много грешки, заплашиха я, унижиха я и тя не може да им го прости. Трагичното е, че всичко, което прави, е безсмислено! Дукът вече е изплатил голямо обезщетение на маркиза и баща ни е заминал за Европа. Сабрина няма на кого да връчи незаконно придобитите си пари и напразно се излага на опасност. Толкова ме е страх за нея. Имам чувството, че ще се случи нещо страшно. Още по-лошо е, че дукът е тук, защото той няма да се предаде толкова лесно.

— Права си — съгласи се полковникът. — Чувал съм за него. Гневът му поразява като гръмотевица.

— И аз напълно отговарям на славата си, полковник — обади се Люсиен откъм вратата.

Мери извика засрамено, сви се зад едрия гръб на полковника и отправи страхлив поглед към белязаното лице на дука. Той изгледа хладно смутената двойка.

— Да приема ли, че мога да ви поздравя?

— Да, можете — отговори ледено полковникът и измери с пренебрежителен поглед дука, който се беше облегнал на рамката на вратата.

— Ще ми позволите ли да прекъсна за малко приятното ви уединение? — попита Люсиен и хвърли многозначителен поглед към деколтето на Мери. — Искам само да разбера какво означаваше сцената преди малко. Вие имате видения, така ли?

Мери облече бързо блузката си и я закопча.

— Да, но никога не виждам достатъчно, за да стане ясно какво ще се случи. Така съм прокълната. Виждам само толкова, колкото да вдигна тревога. Дори не съм сигурна какво точно ви казах.

— Нещо, свързано със Сабрина и мен — и с Бони Чарли. Нещо ще се случи със Сабрина, така ли? — попита без заобикалки Люсиен.

— Да — отговори тихо Мери. — Но не знам кога.

— Е, тогава ще се погрижа да не е тази вечер, а в неделя ще я доведа тук — обеща твърдо Люсиен.

Полковник Флетчър се надигна.

— Не мислех, че има и друг човек, който знае кой е в действителност Бони Чарли. Съмнявам се, че тя ви го е разказала — намеси се полковникът и изгледа въпросително смълчаните се двама души.

— Не е важно как съм го разбрал, полковник — отговори надменно Люсиен. — Сега най-важното е да не позволим бъдещата дукеса Кемъри и ваша балдъза да бъде заловена или застреляна тази вечер. — Той погледна предизвикателно военния. — Надявам се, че мога да разчитам на вас?

— Аз не съм човек, който следва сляпо дадените му заповеди, Ваша светлост — отговори успокоително полковникът. — Тази вечер ще дойда с вас, за да бъда сигурен, че няма да се случи нищо непредвидено. Освен това ще се погрижа хората ми да се намират далече от мястото на събитието.

— Благодаря ви, полковник. Няма да съжалявате, защото след неделя Бони Чарли ще престане да ви създава грижи — обеща доволно Люсиен.

— Веднъж казах на лейди Сабрина, че има нужда от твърда ръка, а тя ми отговори, че мъжът, който ще я подчини на волята си, още не се е родил, но днес мисля, че вече го е срещнала — изрече тихо полковникът и изгледа изпитателно дук Кемъри.

Люсиен се усмихна.

— Мисля, че по този въпрос сме единни, полковник. Колкото по-скоро обезвредим Бони Чарли, толкова по-добре. Въпреки това видението на лейди Мери ме тревожи. Дали не е предупреждение, че тази вечер ни очакват неприятности? Не искам Сабрина да бъде заловена. Тя е въоръжена, а и двамата й големи приятели могат да направят някоя глупост, която да им струва живота. Трябва да почакаме до неделя, за да не изглежда подозрително, и мога само да се надявам, че дотогава няма да й се случи нищо.

— Боя се, че сте прав. Като Бони Чарли тя ме е превела през толкова блата и гъсталаци, познава толкова скривалища, че никога няма да я намерим. Трябва да отидем довечера у лорд Нюли и да се погрижим за безопасността й. Това е всичко, което можем да направим — заключи с мрачно лице полковникът.

Мери гледаше с плахо доверие двамата мъже, толкова различни и в същото време толкова еднакви. Как самоуверено стояха тук и вземаха решения за бъдещето на Сабрина и на цялото семейство Верик.

Люсиен седеше тихо, но с бдителен поглед начело на голямата банкетна маса. Тук беше започнало всичко. Тук се затваря кръгът, помисли си той. Ухили се цинично и огледа кадифените завеси, толкова прилични на онези, през които Сабрина се беше появила за първи път. Дали щеше да се появи и днес — макар да знаеше много добре, че той също ще бъде тук?

Мъжът се усмихна и прокара пръст по белега си. Тя знаеше, че той очаква това от нея, и нямаше да устои на предизвикателството. Миналия път той остана изненадан, един нищо неподозиращ гост. Сега обаче седеше тук и наблюдаваше внимателно присъстващите. Знаеше, че всеки момент завесите ще се разтворят и ще се появи Бони Чарли. Изгледа засмения лорд Малтън, със зачервено от брендито лице, и не можа да удържи усмивката си при мисълта каква изненада му предстои.

Полковник Флетчър го погледна въпросително от другия край на масата, но Люсиен само вдигна рамене. Вече беше доста късно и скоро господата щяха да се присъединят към дамите в салона. Люсиен беше изпълнен със съчувствие към лейди Мери, която трябваше да слуша празното им бъбрене, без да знае какво става, макар да го очакваше със страх.

Той отпи глътка бренди и сведе глава. Избухналият на масата смях заглуши всички останали шумове. Когато вдигна глава, той потрепери от изненада. Бони Чарли стоеше мълчаливо зад гърба на лорд Нюли, насочил пистолета си към гостите.

Много скоро господата забелязаха новодошлия и замръзнаха по местата си. Само лорд Нюли, който седеше с гръб към пистолета, продължи да се смее, докато забеляза, че в стаята цари пълна тишина. Тогава той скочи, блъсна чашата си, но един глас проговори в опасна близост до ухото му:

— Много забавно. Трябва да запомня вица, за да го разкажа довечера на приятелите си. — В гласа на разбойника звучеше неприкрита подигравка.

Уил и Джон нахлуха в салона с извадени пистолети и Бони Чарли се разходи гордо покрай гостите.

— Я виж ти, вече се чувствам тук като у дома си. Събрали сте се все стари приятели. Напомня ми за една друга, много сполучлива вечер. Надявам се, че тази няма да й отстъпва по нищо.

Лорд Нюли пламна от гняв, очите му едва не изскочиха от орбитите, гласът му се давеше:

— Това е нечувано!

— Е, джентълмени, всички знаете за какво съм дошъл, а аз не обичам да повтарям предупрежденията си — каза Бони Чарли. Очите му следяха внимателно лорд Нюли, който посягаше към един нож на масата. Когато лордът бавно свали ръката си, Сабрина се ухили доволно и притисна дулото малко по-силно в гърба на лорда.

— Бъдете великодушни и щедри, джентълмени, защото това ще бъде последният път, когато влизам неканен в домовете ви.

В салона се понесе учуден шепот.

— Не желая да предизвиквам късмета си. След като бяхте толкова щедри към мен, вече мога да се оттегля на село и да водя живот на джентълмен. Може би някой ден ще вечеряме заедно или ще се срещнем на масата за карти, макар че вие няма да узнаете кой е седнал насреща ви — засмя се дрезгаво Бони Чарли.

— Какво безсрамие! — извика вбесено лорд Малтън. — Ще пием за теб, когато увиснеш на бесилката.

Бони Чарли отново избухна в смях.

— Е, това не беше особено учтиво. Затова ще поискам повече.

Уил държеше гостите в шах с пистолета си, докато Джон обикаляше масата и събираше всички по-ценни предмети: През това време Бони Чарли занимаваше господата с обидни забележки. Когато стигна до Люсиен, Джон погледна въпросително малкия си водач. Сабрина се запъти с усмивка натам и зае мястото му.

— Позволете на мен — проговори подигравателно тя. — Негова светлост е почетният гост, нали?

Тя се приведе към Люсиен и го погледна право в очите. Беше очаквала гнева му, но все пак потрепери от пронизващия му поглед. Взе ръката му, извади диамантения пръстен от показалеца му, после бръкна в джоба на жакета му, измъкна часовника и кесията. Отговори на погледа му с цялото самообладание, на което беше способна, после вдигна ръка и бавно прокара пръст по белега му, за ужас на останалите гости.

— Добре играеш — пошепна в ухото й Люсиен. — Но силните карти са у мен, Бони Чарли.

Очите на Сабрина заблестяха трескаво. Тя се отдръпна рязко от Люсиен и се обърна към полковник Флетчър, който мълчаливо седеше в края на масата.

— Я виж ти кой бил тук! Смелият водач на кралските хора! Разгледайте ме добре, полковник, защото това е първият и последен път, в който ме виждате в цял ръст — проговори през смях тя, но изведнъж се закашля. Полковникът свали пръстена си, но Сабрина вдигна ръка и го спря. — Не, полковник, тази вечер събрах достатъчно. Стига ми, че допуснахте да бъдете изненадан от Бони Чарли, разбойника, когото трябваше да заловите.

Сабрина се изсмя дрезгаво, обърна се и закрачи спокойно към прозореца. Когато чу шум зад гърба си, тя се обърна и инстинктивно вдигна оръжието си. Люсиен беше сграбчил светкавично пистолета на мъжа до себе си и сега го хвърли на пода. Чу се оглушителен гръм. Разширените от страх очи на Бони Чарли срещнаха тъмните очи на дука. В следващия миг Сабрина се обърна и скочи през прозореца, следвана по петите от Джон и Уил. Завесите се затвориха зад разбойниците и в салона останаха група господа, загубили ума и дума.

— Какво направихте, по дяволите! — изкрещя джентълменът, когото Люсиен бе лишил от пистолета му. Той се изправи и застана пред дука с диво святкащи очи. — Защо ми отнехте оръжието? Щях да убия негодника!

— Да, защо се намесихте в негова защита? — попита и лорд Нюли, но гласът му заглъхна в шума, който вдигнаха нахлулите в салона въоръжени слуги, следвани от уплашените до смърт дами.

Преди Люсиен да е успял да се оправдае, свикналият да дава заповеди глас на полковника въдвори ред.

— Вие постъпихте като идиот, господине. Да насочите пистолет към разбойника! Когато е заплашен от всички страни, човек изобщо не се опитва да стреля. Да не мислите, че щяхте да ги спрете? Точно обратното: разбойниците щяха да изстрелят всичките си куршуми и да улучат поне двама-трима от нас. Струваше ли си да рискувате живота на тези джентълмени? Вашето лекомислие щеше да остави някои от дамите в салона вдовици. Ако Негова светлост не беше реагирал така бързо, много се съмнявам дали лорд Нюли щеше да бъде още между живите, да не говорим за лорд Малтън, който беше точно пред дулото на разбойника!

— Велики Боже! — Лорд Малтън преглътна уплашено. — Не бях помислил за това. Значи аз щях да падна пръв, а? Дължа ви живота си, Ваша светлост — изохка той, отпусна се на един стол и започна да си вее хладен въздух с една салфетка.

Мери беше влязла първа. Тя се огледа бързо, после втренчи поглед в лицето на полковник Флетчър, който леко поклати глава в отговор на немия й въпрос. От гърдите на младото момиче се изтръгна облекчена въздишка. Тя застана зад стола на полковника и потърси топлата му ръка. Когато се обърна към дука, едва не извика от страх. Тъмните му очи се взираха гневно в завесите, зад които беше изчезнал Бони Чарли. Белегът на бузата му пламтеше и придаваше на лицето му нещо демонично.

Люсиен се надигна и оправи небрежно канеления си жакет и избродираната със злато жилетка. Той и днес представляваше образ на съвършен джентълмен. Разтърси с досада маншетите си, изпи останалото бренди в чашата си и се присъедини към Мери и полковника.

— Мисля, че е време да се сбогуваме, Нюли. Боя се, че вълненията са изтощили лейди Мери. Ще ни извините ли?

— Разбира се — побърза да отговори домакинът. — Аз съм просто бесен от случилото се и не знам как да поправя позора и унижението, които онзи негодник хвърли върху дома ми. — В погледа на лорда светеше любопитство. — Наистина е странно, но този разбойник очевидно изпитва някаква лична омраза към вас, Ваша светлост. Достави му радост да ви предизвика.

— Вероятно не е харесал кройката на жакета ми — отговори равнодушно Люсиен и излезе от стаята, следван от лейди Мери и полковника.

Уил и Джон свалиха маските си и ги захвърлиха в един ъгъл без следа от тъга. После се изправиха до масата и погледнаха загрижено Сабрина, която седеше, подпряла брадичката си с ръце. Цялото й тяло трепереше, пристъпите на кашлица следваха един след друг. Уил направи знак с очи и Джон се разбърза да запали огън в камината.

— Знаете ли какво — проговори внезапно Сабрина и гласът й беше само дрезгав шепот, — иска ми се куршумът да ме беше улучил.

— Чарли! — извика Джон, ужасен от примирението в гласа й.

Сабрина вдигна глава и го изгледа предизвикателно.

— Защо се изненадваш? Това щеше да сложи край на всичките ми грижи. И изобщо, да не мислите, че ми хареса как се държах тази вечер? Аз бях наистина Бон Чарли. Мразех, както мрази той, а когато чух изстрела, едва не натиснах спусъка, за да се отърва завинаги от онзи нещастен идиот. Действах слепешката, по инстинкт. Имам чувството, че наистина съм се превърнала в разбойник.

— Стана толкова, Чарли. Всичко ще се оправи. Лошо ви е и това е всичко. Утре светът ще изглежда по-добре — опита се да я утеши Уил.

— Радвам се, че всичко свърши — проговори задавено Сабрина. — Мисля, че нямаше да издържа дълго. Толкова съм уморена…

— Разбира се, Чарли — отговори тихо Уил и направи на Джон знак да излезе. — Най-добре си починете. Джон ви приготви топло питие, а ако имате нужда от нещо, ние ще бъдем отвън. Трябва само да ни повикате.

Сабрина погледна тъжно след тях. Не искаше да остава сама. Трябваше й някой, който да я вземе в прегръдките си и да я утеши. Чувстваше се зле, беше й студено, искаше да се прибере вкъщи и да се сгуши в собственото си легло. Срещата с Люсиен тази вечер бе събудила в сърцето й спомени и мечти за онова, което можеше да бъде между тях. Тя погледна буйно пламтящия огън, но не усети топлината му. Нахвърля отгоре си всички одеяла и си каза, че утре ще отиде да провери в църквата дали няма вест от Мери. Дано Люсиен да се е отказал. След тази вечер трябваше да е осъзнал, че тя няма намерение да се предаде.

На следващата сутрин, когато Сабрина се появи пред старата норманска църква, всичко беше тихо и спокойно. Тя мина под високата входна арка, влезе вътре и спря пред пешата, на която обикновено седеше семейството им. Седна на гладкото дърво, опипа с крак за разхлабения камък и го избута настрана с върха на ботуша си.

Бръкна в отвора и зарадвано извади парче хартия. Намести камъка обратно, но когато разгъна листчето, замръзна на мястото си. То беше празно!

— Нищо не е написано там — уведоми я студен глас откъм края на пейката.

Сабрина вдигна глава и едва не изпищя. Люсиен беше застанал така, че да й препречи пътя към изхода. Като видя измъченото й лице, той се ухили доволно. Изправи се в целия си ръст, облечен в черен кадифен панталон, също като нейния, с отворен жакет, под който проблясваше жабото на снежнобялата риза. Едната му ръка беше небрежно подпряна на хълбока, в другата стискаше тръстиков бастун със сребърна дръжка и почукваше по ботуша си.

Сабрина си пожела да беше дошла с маска. Люсиен не биваше да види чувствата, които я разкъсваха в този миг. Тя се надигна и стисна ръце в юмруци.

— Измама — проговори с треперещ глас тя.

— Боя се, че да. Играта свърши, както ти казах още снощи, когато едва не изгуби глупавата си главичка.

— Откъде знаеше, че ще дойда? Само Мери… — Тя занемя. Истината беше повече от страшна. — Мери? Мери ти е казала?

Лицето й побледня, виолетовите очи засвяткаха трескаво, докато чакаше потвърждението на Люсиен.

— Да, сестра ти е много по-разумна от теб и разбра какво трябва да направи. — Люсиен се стресна. Едва сега беше забелязал трескавите очи и хлътналите бузи. Дъхът й идваше на тласъци, гърдите й свиреха.

— Ти си болна. Защо се опитваш да се самоубиеш? — попита ледено той, макар че сърцето му се свиваше от съчувствие.

— Смъртта ще бъде избавление за мен. Собствената ми сестра ме е предала. Как е могла? — прошепна задавено Сабрина, забравила присъствието на Люсиен.

— Тя те обича и се страхува за теб. Затова ми каза истината. Освен това осъзна, че постъпката ти е безсмислена, тъй като маркизът си получи парите и замина за Европа — отговори Люсиен и заби още един нож в сърцето й.

Сабрина скъса листчето и го пусна на земята.

— Ти! — изсмя се истерично тя. — Ти ме унищожи.

— Ти сама се унищожаваш, Сабрина. След начина, по който се държа с мен снощи, трябваше да оставя онзи идиот да те убие.

— И защо му попречи? Това щеше да спести на всички ни и време, и неприятности — отговори с пресекващ глас Сабрина. — Единственото, което щеше да направиш, бе да си потърсиш друга годеница. Но нямаш време, нали?

— Права си. Имам нужда от теб, Сабрина. Но освен че държа да получа наследството си, искам също да те имам в своя власт, поне за известно време. Имаш нужда от доста уроци, за да се научиш да се държиш както подобава на една добре възпитана млада дама. Ще ми достави истинско удоволствие да те обучавам, малката ми — заяви твърдо Люсиен. Лицето му се разкриви в жестока гримаса. Вече започваше да губи търпение. Тази жена нямаше ли да се предаде най-после?

— О, не, Ваша светлост, боя се, че няма да ви доставя това удоволствие. Никога няма да изуча изкуството как да ви забавлявам. — Докато говореше, ръката й се плъзна към пистолета, тялото й беше леко извърнато настрана. Люсиен усети намерението й, хвърли се напред, изби пистолета от ръката й, после издърпа шпагата от ножницата, без да обръща внимание на отчаяните й усилия да се освободи.

— Ти се бориш докрай, така ли? И щеше ли да ме застреляш? Много интересен въпрос — промърмори като на себе си той. — А може би щеше да се самоубиеш? — Той сложи ръка на челото й и продължи с нарастваща загриженост: — Ти гориш! Ако онези двама грубияни ми попаднат в ръчичките, ще им одера кожите. Как можаха да ти позволят да се криеш в някоя дяволска дупка?

Сабрина вдигна с мъка глава и го погледна със святкащи от омраза очи. Тялото й тежеше като олово, не й достигаше въздух да говори.

— Мразя те… — започна тя, но се задави от нов пристъп на кашлица.

— Чувал съм това твърде често и престанах да му обръщам внимание. Постепенно започвам да мисля, че речникът ти е малко ограничен — отговори гневно мъжът, вдигна я на ръце и я понесе навън. Каретата му чакаше пред вратата.

Лейди Малтън тъкмо излизаше от дома на свещеника и очите й шареха из двора. Когато забеляза спрялата пред църквата карета на дук Кемъри, очите й светнаха от любопитство. Кръглото й лице под яркожълтата шапка се закръгли още повече, защото в този миг дукът излезе от църквата с нещо в ръце, което приличаше на младо момче. Лейди Малтън видя само чифт ботуши, които се люлееха във въздуха, и едно орлово перо, което се подаваше над рамото на дука. Тя присви очи, за да вижда по-добре, и бързо се скри зад един храст, когато дукът вдигна глава и тя видя заплашителния израз на лицето му.

Колко странно, каза си възбудено лейди Малтън, когато каретата на дука се отдалечи с голяма скорост, следвана от един кон без ездач. Много й се искаше да разбере какво е станало. Това орлово перо й се струваше познато. Къде ли го беше виждала? Изведнъж тя извика и се хвана за сърцето. Снощи, да, точно така! Но откъде, за Бога, се беше появил в църквата скандално известният разбойник Бони Чарли и защо дук Кемъри го прибра в каретата си?

Сабрина не помнеше почти нищо от следващите две седмици, които прекара в непрестанни пристъпи на треска и висока температура. Постоянно я наливаха с билкови чайове, мажеха я с отвратително миришещи мехлеми и това беше единственото, което се запечати в паметта й.

Една сутрин тя се събуди изтощена и сякаш изстискана, но странно спокойна. Чаршафите бяха чисти и хладни и миришеха на лавандула. Един прозорец беше отворен и лекият, ухаещ на рози бриз движеше листата на книгата, оставена отворена на един стол до леглото й.

Тя чу гласове и обърна глава към вратата. Влезе Мери с табла в ръка. Прекоси мълчаливо стаята, остави таблата до стола с книгата, вдигна я, отпусна се на стола и си наля чаша чай.

Сабрина остана много изненадана от тъмните кръгове под очите на Мери, от бледите й страни, но най-вече от небрежния й вид. Розовата рокля на сестра й беше измачкана и на петна. Талията й не беше стегната, косата висеше на кичури по раменете. Изглеждаше уморена до смърт и много разтревожена от нещо. Това изобщо не беше предишната Мери.

— Сестричке — проговори високо и ясно Сабрина.

Мери се стресна и с трепереща ръка остави чашата си в чинийката. Погледна Сабрина и виолетовите очи отговориха спокойно на погледа й.

— Рина! — извика задавено Мери и избухна в плач. Чаят се разплиска в чашата и тя побърза да я остави настрана. — Ти се събуди!

Тя отиде до леглото, сложи ръка върху хладната буза на сестра си и я целуна облекчено. Сабрина я изгледа със съмнение.

— Какво е станало? Изглеждаш толкова объркана и загрижена — установи тя. Мери приседна на края на леглото и втренчи поглед в лицето й. — Та ти изобщо не приличаш на себе си. Никога не съм те виждала в този вид. Като че ли си спала с роклята — подразни я шеговито Сабрина.

Усмивката на Мери издаваше смущение.

— Наистина спах с дрехите, няколко нощи подред, докато беше болна. — Тя взе тясната ръка на сестра си в своята. — Бяхме се уплашили, че ще умреш. Беше много тежко болна.

Сабрина не повярва на ушите си.

— Болна? Аз? Не вярвам — засмя се тя.

Мери смръщи чело. Гласът на сестра й беше толкова бодър…

— Не помниш ли как се разболя?

Сабрина поклати глава, после се появиха неясни спомени, които малко я уплашиха.

— Аз… спомням се за пикника. Ти, леля Маргарет, Ричард и аз. Имаше печено пиле и маринована сьомга. Помня също, че леля Маргарет я намери малко солена — заразказва тя, смръщи чело и се опита да си спомни нещо, без да забелязва ужасения поглед на Мери. — Това беше вчера, нали? — засмя се тя и погледна учудено Мери. — Странно, но не помня нищо, освен пикника. Всички друга образи са някак замъглени. Не си спомням да съм боледувала. Но сигурно е вярно, защото се чувствам много слаба. Мислиш ли, че са останали няколко тортички с цариградско грозде? Умирам от глад. — Сабрина се засмя, очите й заблестяха, трапчинките разхубавиха отслабналото й лице.

— Мисля, че в кухнята ще се намери нещо — успокои я Мери, която едва сдържаше треперенето си. Тя зави сестра си до брадичката и се опита да се усмихне. — Много се радвам, че си вече здрава, и не бива да позволяваме да се разболееш отново. Легни си и почивай, а аз ще ти донеса супа и малко пудинг.

— С канела — усмихна се Сабрина, разположи се удобно в леглото и затвори очи.

— С канела, разбира се — съгласи се Мери и излезе от стаята. Затвори след себе си вратата и се облегна изтощено на стената. Коленете й омекнаха. Пое дълбоко дъх, за да се овладее, и се втурна към салона с отчаяно лице.

— Люсиен! — извика тя, благодарна, че го е заварила вкъщи.

Дукът се надигна бързо от писалището. Като видя лицето на Мери, захвърли кореспонденцията си и се втурна към нея. Сграбчи я за раменете и погледна уплашено в сивите очи.

— Мъртва ли е? — попита безизразно той.

Мери преглътна, понечи да каже нещо, но успя само да поклати глава. Ръцете на Люсиен се впиха в раменете й.

— За Бога, Мери, какво се е случило? Добре ли е Сабрина? — попита глухо той и в очите му блесна лъч надежда.

— Треската свърши. Сабрина е будна.

Люсиен я пусна и падна в най-близкото кресло.

— Слава на Бога.

Мери захапа долната си устна, тъй като не знаеше как да продължи, и зачака мълчаливо Люсиен да вдигне глава. Той щеше да разбере.

— Какво има? Кажи ми всичко, моля те.

Мери въздъхна и притисна пулсиращите си слепоочия.

— Още преди седмица ти казах, че Сабрина има не само белодробно възпаление и блатна треска.

— Помня — кимна Люсиен. Всеки миг от изминалите четиринадесет дни беше запечатан в паметта му. Колко често беше седял безпомощно до леглото на Сабрина и беше наблюдавал как крехкото й тяло се мята насам-натам, измъчвано от поредния пристъп на треска. Колко пъти беше налагал челото й с мокри компреси и само след секунди ги беше свалял, защото я побиваха студени тръпки. Най-много го измъчваше, че тя изтъняваше буквално пред очите му.

— Смятам, че е имала и мозъчна треска — прекъсна мислите му Мери.

— Какво говориш? — учуди се Люсиен.

— Сабрина не помни как се е разболяла. — Тя спря вика му с кратък жест. — О, тя знае коя е, но не помни нито едно от драматичните събития преди болестта си. — Тя спря за миг и продължи колебливо: — Знаеш ли, Люсиен, тя не помни нито теб, нито маскарада си като Бони Чарли.

Белегът на Люсиен пулсираше като нещо отделно от личността му и Мери не издържаше да гледа лицето му.

— Имам чувството, че е прогонила от паметта си всичко, което е било болезнено за нея. Тя е напълно безгрижна — същинско дете.

Люсиен скри лице в ръцете си, опря лакти на коленете си и втренчи поглед в шарките на килима пред ботушите си.

— Ето ти на — изсмя се безрадостно той. — Тя не искаше да се омъжи за мен и по всичко изглежда, че желанието й ще се осъществи — поне за момента. Освен ако не си спомня нищичко за мен. — Той вдигна глава и устните му се разкривиха в цинична усмивка. — А може би ме помни и това е поредният й дяволски маскарад, за да ме измами? Така ли е? Пак ли ми погодихте номер, Мери? Тя ли те накара да играеш този театър?

— Не, Люсиен. Тя не помни нищо и аз й вярвам. Познавам я и не мисля, че би се опитвала да се преструва пред мен. Ти също видя колко болна беше и не мисля, че сега има сили да се бори срещу теб — отговори искрено Мери. — Тя е забравила всичко, това е истината.

Мери пристъпи смутено от крак на крак, после се покашля, не знаейки как да продължи.

— Боя се, че има и друг проблем. Досега не го споменах, защото, честно казано, не вярвах, че Сабрина ще оживее, а тогава нямаше да има никакво значение — изрече тихо тя и погледна Люсиен в очите.

— Грижих се за нея през повечето време, освен когато ти ме сменяше. Ние с нея сме много близки, живеем в една къща, но досега не подозирах… — Мери погледна към прозореца, пое дълбоко въздух и обясни: — Мисля, че Сабрина е бременна. Лицето й пламтеше от срам и тя беше сигурна, че е червено също като косите й. Почака реакцията на дука, но когато той не каза нищо, се покашля и продължи: — Има вероятност болестта да е променила нещо в тялото й, но аз съм убедена, че очаква дете. Докато беше в делириум, говореше най-различни неща, затова предполагам, че бременността й има нещо общо с теб. Не мога да си представя, че детето е от друг мъж.

Мери погледна тъмните очи на дука и се разтрепери от страх. Когато мъжът стана и направи крачка към нея, тя веднага се отдръпна.

— Детето е мое — проговори ледено той. — Не може да е от друг мъж.

Мери въздъхна уморено.

— Не знам какво да правя. Ако тя не помни нищо, как ще й обясня, че чака дете?

Люсиен взе жакета си от облегалката на стола и го метна на раменете си.

— Нищо няма да й обясняваш.

— Аз… не те разбирам. Тя трябва да узнае.

— Разбира се. Аз ще й обясня всичко, което трябва. Все пак аз съм неин годеник — и баща на детето й. Мисля, че най-добре знам какво трябва да се направи.

Той тръгна към вратата и в крачките му се усещаше странна лекота.

— И какво ще й кажеш? — не се предаде Мери. Изразът в очите на дука никак не й харесваше.

Люсиен се обърна и на устните му изгря усмивка.

— Щом не ме помни, значи не помни и какви чувства е изпитвала към мен, така ли е? Ако й се представя като неин годеник, тя ще приеме съвсем естествено, че ме обича. Забравила е, че ме мрази, забравила е и възраженията си срещу нашата женитба.

Мери го гледаше с отворена уста, неспособна да проумее намеренията му.

— Всъщност тази загуба на паметта идва тъкмо навреме, защото Сабрина ще стане моя жена в края на тази седмица. Тогава изтича срокът, даден от дукесата-вдовица. Всичко ще стане тихо и мирно, без войната, която щеше да избухне, ако тя помнеше всичко. — Той потърка замислено белега си. — Ти разбираш, надявам се, че е наложително да се оженим колкото се може по-скоро?

Мери кимна колебливо.

— Да, разбирам. Но не бих искала да я излъжем и много се страхувам, че всичко ще завърши трагично. Ще й оставиш време да свикне с теб, нали? — помоли тихо тя.

Люсиен вдигна рамене.

— Нямаме много време, Мери. Тя ще се възстанови бързо, надявам се, но сега не мога да й позволя да възвърне паметта си.

Той излезе решително от стаята и остави Мери на измъчващите я съмнения.

Късно следобед на следващия ден Люсиен влезе в стаята на Сабрина. Тя беше настояла да се окъпе, но Мери не позволи. Изтърка тялото й с благоуханно масло, изми косата и, изсуши я и я изчетка хубаво, докато добие предишния си блясък. Сега Сабрина седеше в леглото си, облечена в бяла батистена нощница, и си тананикаше някаква стара балада от детството си, учудена, че все още си я спомня. Изведнъж в стаята й влезе някакъв чужд мъж, пристъпи смело към леглото й и я погледна странно.

Той изглежда много добре, въпреки този белег на бузата, каза си Сабрина и свенливо се наметна с одеялото. Мъжът беше едър и строен, носеше кожен панталон, който подчертаваше силните му бедра, а разкопчаният кожен жакет разкриваше снежнобяла копринена риза. От разтвореното деколте на ризата се подаваха кичурчета златни косми. Косите му имаха същия златен цвят и висяха на небрежни къдрици до раменете.

— Извини ме за неподходящото облекло, но бях на езда и при завръщането си бях уведомен, че си се събудила и пиеш чай. Казах си, че е най-добре да ти правя компания — проговори с усмивка мъжът, приседна на леглото до нея, без да чака покана, и кръстоса дългите си крака. — Донесох си и чаша. — Той се ухили и си наля чай.

— Кой сте вие? — попита любопитно Сабрина. — Защо влязохте в стаята ми?

— Защото съм жаден — отговори ядно мъжът и отпи голяма глътка горещ чай. — А отговорът на първия ти въпрос е, че името ми е Люсиен. — Той присви очи, наклони глава встрани и продължи: — Но аз си мислех, че ме помниш, скъпа.

Сабрина притисна с ръце слепоочията си, защото бе усетила остра болка.

— Съжалявам, но аз бях болна и съм забравила някои неща. Бих искала да си спомня за вас, но не се получава нищо. Сигурен ли сте, че се познаваме?

— Разбира се, че съм сигурен. Аз съм годеникът ти, Сабрина — заяви без заобикалки Люсиен.

Очите на младата жена се разшириха от страх.

— Това не може да бъде! Аз не съм сгодена! Не може да съм забравила това. Вие сте ми непознат — извика през сълзи тя, напълно объркана.

Люсиен остави чашата си, взе студените й ръце в своите и тъжно поклати глава.

— Не съм ти чужд, Сабрина. Ние се обичаме. Ти носиш детето ми под сърцето си.

Сабрина пламна от срам и се опита да освободи ръцете си.

— Не! — прошепна отчаяно тя.

— Да — отговори строго мъжът, пъхна ръка под одеялото и властно я положи върху корема й. Сабрина се вцепени от страх. — Скоро ще ти проличи.

— Затова ли искате да стана ваша жена? — попита с болка тя, без да го погледне в очите.

— Не. Щях да се оженя за теб и без детето. — Ръката му помилва бедрото й и се плъзна към талията. — Довери ми се, Сабрина. Щеше ли да се съгласиш да станеш моя жена, ако не ме обичаше? Щеше ли да ми позволиш да спя с теб?

Сабрина се обърна към него и се опита да прочете нещо в тъмните му очи.

Не, този човек нямаше причини да я лъже.

Ако наистина очакваше дете, какво друго й оставаше? Сигурно го обичаше — и с времето щеше да си спомни, но дотогава трябваше да му вярва. А и начинът, по който седеше тук, до леглото й, беше толкова естествен, толкова познат…

На лицето й изгря усмивка, устните й се отвориха, ръцете й се вдигнаха от само себе си, за да обгърнат врата му. В погледа й имаше доверие. Люсиен пое дълбоко дъх и усети как покорното й тяло се притиска към неговото. Нито следа от упорството и омразата, които беше очаквал, фучащата дива котка се бе превърнала в мъркащо котенце.

Той сведе глава й я целуна, отначало меко, а после, усетил реакцията й, все по-страстно и настойчиво. Сабрина отговори на целувката със същата пламенност. Останала без дъх, тя откъсна устни от неговите и погледна в пълните му с любов очи. Усмихна се доверчиво и рече:

— Мисля, че казваш истината, защото имам някакъв смътен спомен за целувка като тази.

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

— О, погледни, Люсиен! — извика Сабрина и изтича при съпруга си с лястовиче гнездо в ръцете. Вътре имаше три пъстри яйца, гладки и затоплени от слънцето. — Паднали са от дървото — обясни тя и показа точно откъде.

Сабрина погледна умолително Люсиен, очите й бяха засенчени от широкополата копринена шапка. Усмивката извади на бял свят две прелестни трапчинки и Люсиен си открадна бърза целувка, защото не можеше да устои на тези меки устни.

— И какво трябва да направя сега? — попита той, когато Сабрина сложи гнездото в ръцете му.

— Върни го на мястото му.

— Искаш да се покатеря на дървото? — Мъжът избухна в смях. — Не съм го правил, откакто престанах да нося къси панталонки.

— Обзалагам се, че си бил сладко малко хлапе, но и същинско дяволче, когато не си успявал да наложиш волята си — подразни го с обич тя и изтича към дървото.

— А ти си оставаш едно непослушно момиченце — оплака се шеговито Люсиен, свали жакета и жилетката си и нави ръкавите на ризата. Огледа със съмнение дървото, постави гнездото върху един клон и започнала се изкачва. Погледна отвисоко Сабрина и се ухили засрамено.

— Ето че изпълних прищявката ти. Какво още ще поискаш от мен? Да спасявам жабите от листата на лилиите или мишките от котките?

Погледът му обхвана стройната фигурка под дървото. Сабрина — неговата жена. Миналата седмица се венчаха в малката норманска църква в най-тесен семеен кръг, защото Сабрина все още не се беше възстановила напълно от болестта си и бързо се уморяваше. Бяха решили, че най-доброто за нея е да остане още известно време в родния си дом, за да укрепне. После щеше да има достатъчно време да свикне с новата обстановка. Само един външен човек взе участие в церемонията: адвокатът на дукесата-вдовица. Той беше свидетел на венчавката и веднага след това предаде на дук Кемъри документите, които узаконяваха владението му върху Кемъри. Най-после беше станал господар на наследството си. Скоро щеше да отведе Сабрина в Кемъри и там тя щеше да бъде само негова. При мисълта за Пърси и Кейт Люсиен се ухили злобно. Как ли го мразеха двамата, щеше да скрие Сабрина на сигурно място в Кемъри и да им потърси сметка. Очите му се плъзнаха с гордост на собственик по сърцевидното лице, толкова нежно и крехко, обкръжено от гъсти черни къдрици. Бузите й бяха розови, през последните седмици беше понапълняла, очите й го гледаха весели и пълни с любов. Приличаше на цвете в бялата рокля, избродирана с виолетови теменужки. Преди малко Люсиен беше откъснал от една каменна стена красива роза с цвят на канела и я беше затъкнал в корсажа й. Едва разпукналата пъпка не беше по-нежна от кожата, до която се докосваше.

Ръцете му стиснаха по-здраво грапавото стъбло. Мисълта за последните дни и за новата любов, която зрееше помежду им, беше толкова приятна. Той не преставаше да се учудва на самия себе си. Беше опознал една друга страна от характера си, мека, дори нежна, която обичаше искрено прекрасното същество под дървото. А какво изпитваше тя? Дали това беше истинската Сабрина? Сабрина, която се смееше и го дразнеше, която флиртуваше с него и молеше за още целувки. Тя го обичаше. Но какво щеше да стане, когато си спомнеше разигралата се трагедия? Ако разкриеше измамата му, дали щеше да забрави новооткритата си любов и да застане срещу него? Можеше ли да отрече, че се е оженил за нея по користни причини, за да не изгуби наследството си? Но как да й обясни, че се е случило нещо, което не е очаквал… че се е влюбил в нея?

Той вдигна гнездото и се изкатери още по-високо. Закрепи го между клоните и отново се наведе да види Сабрина.

— Внимавай, Люсиен! — извика тя, сложи ръка над очите си и се опита да различи нещо в зеления листак.

Люсиен се спусна предпазливо по един люлеещ се клон и тъкмо когато достигна стъблото, клонът изскърца тревожно и се счупи. Люсиен се плъзна надолу, опита се да се залови за следващия клон, но не успя и полетя към земята.

Сабрина изпищя уплашено. Беше го видяла как увисна във въздуха, а после се строполи в тревата и остана да лежи неподвижен. Тя изтича при него, коленичи, обърна го по гръб с треперещи ръце — и изведнъж се намери в прегръдката му. Люсиен я привлече върху себе си и се ухили триумфално. Белите му зъби блеснаха на слънчевата светлина.

Сабрина въздъхна примирено, направи сърдита физиономия и се опита да го отблъсне. Беше решена да накаже коварството му. Сведе бавно глава и се ухили доволно при вика му, когато го захапа за ухото.

— Вещица — промърмори тихо той, впи устни в нейните, претърколи я под себе си в ухаещата трева. Устата му се плъзна към розовата пъпка, вкуси топлата кожа на гърдите й, описа кръг около втвърдилото се зърно.

Сабрина изпитваше огромно удоволствие да го усеща върху себе си. Тя въздъхна доволно, помилва лицето му и срещна влюбения му поглед.

— Вече се чувствам много по-добре, Люсиен. Мисля, че повече не бива да спя сама в онова голямо легло — прошепна плахо тя.

Люсиен я прегърна по-здраво и я целуна с такава страст, че не й остана дъх.

— Възможно ли е и ти като мен да не обичаш да спиш сама?

Безкрайно беше удоволствието му, когато Сабрина се изчерви и отговори с хитро святкащи виолетови очи:

— Не съм съвсем сигурна. Възможно е споменът да ме лъже, защото мина толкова много време, откакто се наслаждавах на компанията ти в леглото, че може да съм я забравила.

Люсиен се разсмя и очите му потъмняха от страст.

— Скоро ще си припомниш, малката ми. Ще се погрижа да опресня спомените ти, за да не ме забравиш никога.

— Всъщност аз имам нещо повече от спомени и със сигурност няма да те забравя — напомни му дръзко тя.

Люсиен сложи ръка на корема й.

— Син ли ще имаме или дъщеря?

Сабрина го изгледа предизвикателно.

— Ти искаш син, за да наследи скандалната слава на баща си, нали?

Люсиен се разсмя, оценявайки добрата шега.

— Значи аз имам скандална слава? Никога не съм виждал толкова скандална жена като теб! И как гордо-гордо поклащаш хълбоците си! Внимавай, иначе детето ще заболее от морска болест!

Сабрина се изкиска доволно, обви ръце около врата на мъжа си и жадно впи устни в неговите. Люсиен остана изненадан от страстта, с която тя се вкопчи в него.

След време двамата тръгнаха бавно към къщи, прекосиха градината ръка за ръка и влязоха в салона. Когато ги видя, Симс се поклони с доволно изражение на лицето. Той бе простил високомерното държание на дука и се радваше на щастието на младата си господарка.

— Чаят е сервиран в салона — обяви той и добави: — Имаме гости.

Люсиен кимна и поведе Сабрина към стаята, където Мери тъкмо наливаше чай на господата Малтън и Нюли. На дивана се беше разположила лейди Малтън.

— Искате ли и вие чай? — попита облекчено тя при влизането на сестра си и зет си.

— Разбира се — отговори с усмивка Сабрина. — Умираме от глад.

Тя приседна на пейката до Мери, свали шапката си и разтърси дългите си черни къдрици. После посегна към тортичките с крем, без да забелязва, че всички погледи са устремени към нея.

— Лейди Малтън току-що ми разказа една абсолютно невероятна история, Люсиен — рече тихо Мери и му подаде чаша чай.

— Така ли? — промърмори с досада дукът, без да откъсва поглед от Сабрина, която с удоволствие облизваше устните си.

— Да, и я намирам дори смешна — продължи Мери. — Дамата твърди, че е видяла как изнасяш от църквата скандално известния разбойник Бони Чарли.

Люсиен веднага разбра за какво става дума, но скри умело изненадата си и се изсмя презрително.

— Значи аз съм излязъл от църквата с Бони Чарли в прегръдките си? — попита невярващо той. — Винаги съм предпочитал любовници с поли.

Лейди Малтън се задави с чая си и пламна от срам, лорд Малтън сложи ръка пред устата си, за да скрие смеха си.

— Но моля ви се, Ваша светлост, нямах предвид това — възрази смутено лейди Малтън.

— Казах й, че е прекарала твърде дълго време на слънце — обясни с пълна уста лорд Малтън. — Не ставай глупачка, казах й.

— Знам какво видях, а и бях с шапка на главата — възрази упорито лейди Малтън.

— Нямам и най-малка представа за какво говорите, нито защо се чувствате задължена да се намесвате в моите работи. Въпреки това ще ви обясня, че вероятно сте сбъркали младия лорд Ричард с онзи шотландски бандит. Наскоро си беше изкълчил глезена и се наложи да го изнеса на ръце. Позволете да се усъмня, че Ричард може да има нещо общо с Бони Чарли — заключи с измамна любезност Люсиен.

— Но аз много ясно видях орловото перо и карирания шал, когато се качихте в каретата. — Лейди Малтън просто не можеше да повярва, че се е излъгала.

— Кариран шал? — намеси се любопитно Сабрина и спокойно отпи глътка чай. — Дядо ни… — започна тя, но Люсиен побърза да я прекъсне.

— Не мислиш ли, че трябва да си отпочинеш малко, мила моя, денят беше доста напрегнат за теб — предложи той. — Съпругата ми трябва да се щади — обясни той и гостите изгледаха любопитно Сабрина.

— Прав си. Имам силно главоболие, вероятно от слънцето. Моля да ме извините. — Тя се изправи и залитна от изтощение.

— Разбира се, Ваша светлост, разбира се. Не се преуморявайте — извика лорд Малтън, изпълнен с разбиране към красивата млада жена. Лорд Нюли я проследи с жаден поглед.

Люсиен беше загрижен за състоянието на жена си и едва изчака семейство Малтън и лорд Нюли да се сбогуват. Наля си още една чаша чай, без да взема участие в разговора, докато гостите се почувстваха неловко и след една по-дълга пауза се надигнаха да си ходят:

Мери затвори облекчено очи.

— Беше ужасно.

Люсиен скочи от мястото си и тръгна напред-назад из стаята.

— Нямах представа, че някой ме е видял да изнасям Сабрина от църквата. Но историята наистина звучи невероятно и това ни спаси. Вече си мислех, че Сабрина ще се издаде, когато заговори за дядо ви. Не бях сигурен как ще реагира на името Бони Чарли, но тя дори не трепна. Досега не съм споменал пред нея нито една дума за миналото, защото не знаех как да й обясня. Надявам се, че случилото се днес няма да я наведе на някои неприятни мисли. Не се знае какво може да предизвика в паметта й споменаването на Бони Чарли.

— Играеш си с огъня, Люсиен. Боя се, че някой много ще страда. Люсиен я погледна изненадано.

— Пак ли си имала видение?

— Не, но е очевидно, че не всичко стана така, както го беше замислил, нали? Вие се влюбихте, но тази любов е построена върху пясък. Ами ако тя си спомни, Люсиен? — попита съчувствено Мери.

— Това няма значение. Тя ще си остане моя жена и няма как да промени положението си. — В гласа му звучеше упорство. — Тя е свързана с мен като моя съпруга и майка на детето ми и тези връзки са неразрушими.

— В началото тя ще изпита гняв, омраза, ще се чувства предадена — напомни му Мери. — По-късно ще си спомни, че те обича, но кой знае дали няма да е твърде късно.

Люсиен се вгледа мълчаливо в дълбоките сиви очи, после надменно вирна брадичка.

— Няма да я загубя, Мери. Тя е моя, само моя.

— Моля се всичко да свърши добре. Тя се нуждае от теб, Люсиен, но обстоятелствата, при които стана твоя жена, са меко казано странни. Тя е твърдоглава и избухлива. Когато открие, че е била излъгана, че си я измамил… Мога само да се надявам никога да не си възвърне паметта. Така ще бъде най-добре.

Люсиен намери Сабрина в леглото, притиснала с ръце слепоочията си. Тя го чу да влиза в стаята, отвори очи и се усмихна, после разпери ръце. Мъжът отговори на усмивката й, седна до нея и я взе в обятията си. Тя се сгуши в него и притисна лице във врата му.

— Знаеш ли, Люсиен, имам чувството, че живея в някакъв сън — призна тихо тя.

— Влюбените винаги се носят в облаците — отговори внимателно той.

— Не, това е различно — възрази тя и вдигна поглед към него. — Имам чувството, че трябва да си спомня нещо. Сигурно е нещо важно, след като не ме оставя на мира. О, Люсиен, защо не мога да си спомня?

— Не е нужно да си спомняш каквото и да било. Аз ще ти разкажа всичко, което трябва да знаеш. Миналото не е важно, само бъдещето.

— Но понякога се чувствам толкова празна. Нали не мислиш, че ще стана като леля Маргарет? — попита разтревожено тя и стисна ръката му.

— Разбира се, че не — успокои я с усмивка той. — Ти беше болна и си забравила само някои незначителни подробности.

— Но аз бях забравила и теб! Това ли наричаш незначителен детайл? — попита остро тя.

— Това няма значение. Сега съм тук и ще ти дам нови спомени. Един ден ще си спомниш всичко, но тогава отдавна ще сме заживели в Кемъри, ще имаме много деца и ще водим нов живот, който ще владее съзнанието ни. Миналото няма значение, повярвай ми, Сабрина.

— Но то ме измъчва, Люсиен. Искам да си спомня, но щом се опитам, започва да ме боли глава.

— Казах ти да не се опитваш — извика гневно мъжът и за първи път гласът му прозвуча твърдо. — Забранявам ти. Мисли за брака ни. Той трябва да бъде едничката ни грижа.

— Люсиен — проговори обвинително Сабрина, — никога не си разговарял с мен с този тон.

— Не беше нужно, защото никога не си заставала срещу мен като сега — обясни все така твърдо той. — Нали ще ме слушаш и ще правиш това, което ти казвам? — попита меко той, ръката му се плъзна под копринения корсаж и помилва нежното й рамо. Устните му милваха слепоочията й и корените на косите.

Сабрина го прегърна и се притисна до него.

— Вярвам ти, Люсиен, не се сърди, моля те. Не мога да понеса жестокостта ти. Обичам те, Люсиен, и искам да останеш завинаги с мен — извика тя и се вкопчи отчаяно в топлото му тяло. — Обещаваш ли?

Люсиен я притисна с все сила до себе си.

— Никога няма да те пусна, Сабрина, любов моя. Сигурно скоро ще се наситиш на белязаното ми лице, но аз въпреки това няма да те оставя — проговори тихо той и зарови лице в ухаещите й коси.

Сабрина се освободи от ръцете му и коленичи пред него. Очите й сияеха. Тя се приведе напред и потърка бузата си в белега му, после плъзна устни по назъбените му краища, стигна до устата му и плахо я докосна със своята.

Люсиен обгърна с ръка тънката й талия и я привлече към гърдите си. Усети как в слабините му плъзна възбуда при допира до мекото й тяло. Страстта замъгли разума му и той се загуби във виолетовите дълбини на очите й, които пламтяха със същата страст като неговите.

Устните й се отвориха и мъжът прие поканата, притисна устата си в нейната и жадно раздели мамещите го устни. Целуна я с цялата си пламенност, притисна я съвсем близо до сърцето си и усети, че я желае с отчаяна жажда, че умира от страх да не я загуби и ревнува всичко, което застрашава щастието им.

Сабрина отдели треперещите си устни от неговите, пое дълбоко въздух и пошепна:

— Благодаря ти, че ме дари с дете, Люсиен. — Лицето й грееше от любов.

Люсиен въздъхна и се засмя доволно.

— Ако вече не го носеше под сърцето си, много скоро щях да се погрижа за това — промърмори той, трогнат от сладкото й признание. — Но сега трябва да си починеш — настоя той, макар че не му се искаше да се отдели от нея. Открадна си още една целувка и скочи от леглото.

Сабрина се отпусна на възглавницата и го погледна, изпълнена с гордостта на собственик.

— Сигурен ли си, че не мога да те убедя да останеш, любими? — попита тя и се протегна изкусително. Роклята се надигна и разкри строен глезен в копринен чорап.

— Много скоро ще задоволя копнежа ти, малка магьоснице — обеща Люсиен и тръгна към вратата, защото едва издържаше на изкушението. — Отлично играеш ролята на кокетка, но не бива да забравяш, че можеш да изкушаваш само мен. По природа съм нетърпелив и избухлив, нали знаеш?

Сабрина го дари с омагьосваща усмивка и скръсти ръце над главата си. Гърдите й изпъкнаха под дантеления корсаж.

— Само теб, Люсиен — обеща тя и затвори очи.

Мъжът се усмихна доволно и излезе. Тя е моя, каза си с усмивка той. Няма да си спомни, защото не иска. Тя го обичаше и любовта щеше да разруши миналото. Ако някой ден все пак си спомнеше, нямаше да се разтревожи, а и нямаше да има никаква полза, защото беше негова жена и нямаше къде да му избяга — но тя няма да поиска това, помисли си самоуверено той.

— Ехо, Люсиен! — извика Ричард, когато дукът мина покрай отворената врата на стаята му. Люсиен надникна любопитно вътре. Стаята беше пълна с книги, но в един ъгъл стояха ботуши за езда, над камината висеше блестяща, чисто нова пушка, а до нея въдица.

— Няма ли да изпробваме новите ми пистолети? — попита весело момчето и Люсиен погледна плоското куфарче на леглото. Капакът беше вдигнат и вътре се виждаха два съвсем нови, грижливо смазани пистолета.

— Разбира се, Ричард. Щом искаш да се научиш да стреляш, най-добре е да започнем веднага. Но знай, че не понасям да се отнасят лекомислено с огнестрелни или други оръжия.

— Ще бъда много внимателен, Люсиен. Нали ще ми покажеш как да се прицелвам? — Момчето погледна с надежда големия мъж, изпълнено с възхищение към него.

— Утре — обеща Люсиен и се ухили, когато Ричард нададе радостен вик.

Той се запъти към вратата, но усети как някой го дръпна за ръкава и една малка, мръсна ръка се вкопчи в жакета му. Обърна се и се изправи срещу две сериозни сини очи, уголемени от стъклата на очилата.

— Люсиен — започна плахо Ричард и почервеня, защото не знаеше как ще бъде приет въпросът му, — скоро ли ще отведеш Рина в имението си?

Дукът кимна с усмивка.

— Да, чакам само тя да възстанови напълно силите си. Ти знаеш, че не можем да живеем тук, нали?

— Така е — промърмори Ричард.

Люсиен сложи пръст под брадичката му и повдигна лицето му към своето.

— Какво те тревожи, синко?

— Ами, знам, че полковникът също смята да отведе Мери, и… Видях ги да се държат за ръце и да се гледат някак си странно.

Люсиен не можа да сдържи усмивката си при това описание.

— И какво? — окуражи го той.

— Виж, аз харесвам полковника, но теб харесвам повече — призна тихо Ричард, погледна го измъчено и обясни: — Не искам да остана сам, разбираш ли? Не мога ли и аз да дойда с вас, Люсиен? Ще работя много усърдно и няма да ти се пречкам, освен това не ям много. Моля те, Люсиен, искам да живея близо до Рина. — Той преглътна и се отвърна засрамено. — Реших, че мога да попитам, и няма да ти се разсърдя, ако откажеш. Няма да ти досаждам повече с въпросите си.

Люсиен гледаше съчувствено червенокосия хлапак.

— Нима мислеше, че Рина ще тръгне без теб, момко? Вече съм ти избрал и кон, който те чака в Кемъри, така че непременно трябва да дойдеш.

Ричард вдигна глава и очите му блеснаха.

— Ще имам кон? Само мой?

— Естествено, че ще бъде само твой. И първата ти работа ще бъде да му измислиш име — предупреди го съвсем сериозно Люсиен. — И да се грижиш добре за него.

— О, разбира се, че ще се грижа за коня си! — обеща момчето и едва не се разскача от радост. — Нали няма да размислиш, Люсиен? Дори ако стана лош и започна да забравям домашните си? Мистър Тисдейл каза, че съм станал мързелив, и заплаши да ти разкаже всичко.

Люсиен избухна в смях.

— Ще ти издам една тайна, но нека си остане между нас — зашепна съзаклятнически той.

— Обещавам да не казвам на никого — отговори тържествено Ричард. — Давам ти честната си дума.

— Когато бях на твоята възраст, непрекъснато бягах от училище. Сега ме е срам да си го призная, но тогава не можех да устоя на топлите следобеди и подскачащите в езерото големи пъстърви. Разбира се, не те съветвам да вземаш пример от мен — завърши с усмивка той.

— Няма — обеща ухилено Ричард. — Ще уча много сериозно.

Люсиен го потупа с обич по рамото.

— Ти си добро момче, Ричард. Утре ще те науча да стреляш с новите си пистолети.

Момчето се хвърли в прегръдките му и притисна пламналото си лице в жилетката му.

— Много ти благодаря, Люсиен — пошепна задавено то, после се отвърна смутено и се зае с пистолетите си. Люсиен му каза довиждане и побърза да излезе от стаята, смутен от вълнението си. Защо беше толкова щастлив, когато доставяше радост на това малко момче? Бедният Ричард. Той имаше нужда от мъж, който да го вземе под крилото си и да го научи на всичко, което трябва да знаят малките момчета. Собственият му син нямаше да израсне без водещата ръка на баща си. Неговият син — това звучеше прекрасно. Той искаше детето, което растеше под сърцето на Сабрина. Самата тя беше още почти дете, а щеше да му роди дете — неговото дете, неговия наследник. И то какво дете, каза си с усмивка той, при тази красива и темпераментна майка.

Сабрина се събуди освежена от краткия си сън. Съмненията, който й причиняваха главоболие, бяха забравени. Тя скочи от леглото, отвори широко прозореца и пое дълбоко аромата на задяната от слънце градина. Направи няколко пируета по стаята и спря пред огледалото. Огледа изпитателно лицето и фигурата си и се зарадва на розовите си бузи и блестящите очи. Беше щастлива, че вече не е толкова тънка. Скоро щеше да види дома на Люсиен и да заживее там с него. Верик Хаус щеше да й липсва, но Мери скоро щеше да се омъжи за полковника, а Ричард щеше да дойде да живее в Кемъри, докато стане време да поеме наследството си. Трябва да поговори с Люсиен за това, а също и за леля Маргарет. Съмняваше се, че милата й леля ще склони да напусне Верик Хаус, но трябваше да се опита да промени решението й. Всъщност, най-добре е да остави всичко в ръцете на Люсиен. Той умее да се оправя с хората.

Сабрина среса дългите си къдрици, върза си престилка от кремава коприна, избродирана с пъстри конци и слезе в салона.

Полковник Флетчър стоеше до камината с чаша бренди в ръка и разговаряше с Люсиен. При влизането й и двамата се обърнаха и млъкнаха. Тя им се усмихна и мушна ръката си в лакътя на Люсиен.

— Да не ви попречих?

— Разбира се, че не, Сабрина — отговори бързо полковникът и се усмихна одобрително при вида на свежото й лице. В очите на дука светеше гордост на собственик. Дано всичко свърши добре, каза си загрижено полковник Флетчър, и дано Сабрина никога не си спомни какво е вършила преди. Загубата на паметта бе истинско щастие за нея. Той беше виждал много мъже да рухват под напрежението на кървавата битка и някои от тях никога не възвръщаха нормалното си състояние.

Сабрина имаше невероятен късмет, че дукът се влюби в нея. Двамата много си подхождаха, а и само мъж като него можеше да държи здраво юздите в свои ръце и да я предпазва от глупости. Той си спомни отново момичето, което беше избягало от обкръжената шотландска хижа в деня на голямата битка, диво святкащите му, изпълнени с омраза и страх виолетови очи. Сега в тях светеше само любов.

Той вдигна глава и лицето му грейна в усмивка. Мери бе влязла в салона с ведро лице и усмихнати сиви очи. Сабрина видя погледа, който си размениха двамата, хвърли хитър поглед към Люсиен и проговори с усмивка:

— А аз си мислех, че най-доброто време за влюбване е пролетта…

Полковник Флетчър се смути за миг, но като погледна пламтящото от срам лице на Мери, се засмя весело.

— Сабрина! — укори я меко Мери.

— Трябва просто да последвате нашия добър пример — отбеляза иронично Люсиен и полковникът кимна сериозно.

— И бъди нащрек, Люсиен, защото не се знае кой ще вземе преднина — отговори твърдо той.

— И кога ще бъде денят? — намеси се любопитно Сабрина.

— Следващия месец, ако Мери е съгласна — отговори с надежда полковникът.

Мери се отвърна смутено.

— Когато Сабрина си замине, вече няма да отлагаме сватбата. Исках да бъда тук, за да помагам, но когато Сабрина се възстанови напълно…

— Вече съм много добре — прекъсна я Сабрина. — Мисля, че трябва да се ожените, докато сме още тук, за да мога да взема участие в приготовленията. Не си ли съгласен с мен, Люсиен?

— Права си, мила, така ще си спестим и пътуването. На ваше място не бих чакал до следващия месец.

— Е, ще видим — проговори колебливо Мери и избягна учудения поглед на полковника.

На следващата сутрин трябваше да останат вкъщи заради внезапния летен дъжд. Порцеланът във витрините прозвънваше от далечните гръмотевици, пред прозорците се стрелкаха светкавици.

Леля Маргарет продължаваше да везе гоблена си. Мери и Сабрина бяха седнали на една пейка и си шушукаха тайнствено, на масичката пред тях бях разтворени няколко списъка. Люсиен обучаваше Ричард как да си служи с новите пистолети. От време на време Сабрина вдигаше глава и се вслушваше в разговора им.

— Не е редно да демонстрираш стрелба в салона — засмя се след малко тя, стана от пейката, протегна се и се запъти към Люсиен.

— О, Рина — намеси се разтревожено Ричард, който много държеше да получи първия урок, — Люсиен ми обеща.

Дукът кимна.

— Не мога да престъпя думата си, нали? — попита той и намигна на Ричард, който вдигна единия пистолет и го насочи към въображаема цел.

— Не така — възрази внезапно Сабрина, посегна към другия пистолет и се прицели със спокойна ръка. — Хванал си правилно дръжката, но трябва да я стиснеш по-здраво и да натиснеш спусъка съвсем леко. Не бързай. И внимавай за дулото — заобяснява съвсем професионално тя, когато изведнъж осъзна какво говори и побледня като платно. Ръката, която само да преди секунда стискаше уверено пистолета, затрепери.

Ричард я гледаше с отворена уста, а Мери се изправи и очите й се разшириха от ужас. Само Люсиен запази самообладание и взе пистолета от ръката й.

— Защо, Люсиен? Защо знаех какво да правя? Откъде знам да си служа така добре с оръжие? Не си спомням някога да съм държала пистолет — зашепна тя, объркана и изпълнена с паника.

Мъжът я привлече към себе си и нежно помилва бузата й.

— Това е съвсем нормално, мила. Сигурно те е научил дядо ти, още когато си била малко дете. Няма защо да се вълнуваш толкова. — Той я погледна и продължи настойчиво: — Хайде, усмихни ми се, не искам да виждам кисели лица в ден като този. Навън е достатъчно сиво и тъжно.

Сабрина направи опит да се усмихне, погледна дълбоко в тъмните очи на съпруга си и постепенно се успокои. Късно вечерта съмненията се върнаха. Тя лежеше в леглото, но не можеше да заспи.

— Сабрина? — повика я тих глас от вратата.

Тя седна и се опита да различи нещо в мрака.

— Ти ли си, Люсиен?

— Кой друг би могъл да бъде? — попита весело той и пристъпи към леглото. — Реших, че се чувстваш самотна.

— Вече не, скъпи — отговори тихо тя и пулсът й се ускори, когато усети как матракът поддаде под тежестта му. Люсиен отметна завивката, легна при нея и я взе в прегръдките си. Сабрина скри лице в шията му и се притисна силно до топлото му тяло.

— Не можах да заспя. Толкова ме беше страх, имах такава нужда от теб, любими — зашепна задавено тя.

— Знаех, че отдавна трябваше да спим в общо легло — промърмори мъжът и нежно захапа ушенцето й. — Няма да ти позволя да се тревожиш заради случилото се днес. Ти си едно мило малко глупаче. Крайно време е да ти дам друг материал за размисъл.

Устните му завладяха нейните, той я притисна силно до гърдите си и Сабрина отговори жадно на целувката му. Тя помилва мускулестите му гърди, плъзна пръсти нагоре към тила, зарови ръце в гъстите руси къдрици, които сякаш оживяха под милувката й, и тялото й се стопли под умелите му ръце.

— Накарай ме да забравя всичко, Люсиен, всичко, освен теб — прошепна страстно тя и гласът й трепереше от възбуда. — Люби ме, Люсиен.

— Ти си моята любов, Сабрина — отговори дрезгаво мъжът, изпи сладостта на устните й и продължи да я милва, докато булото на забравата се спусна над двамата.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

— Получихме ли допълнителните бутилки ром? — попита Уил.

— Пристигнаха днес следобед — отговори, без да вдига глава, Джон, който тъкмо лъскаше ножовете и вилиците. — Знаеш ли, някак си ми липсват вълненията, които преживяхме с Чарли.

— Прав си, братко. Не е много приятно да живееш почтено — отговори с усмивка Уил, взе една лъжица и я изтърка в полата на сюртука си.

— Как ли е лейди Сабрина? Беше много болна.

— Бедният малък Чарли. Смяташ ли, че наистина ни е забравила, както твърди дукът? — попита със съмнение в гласа Уил.

— Сигурно е така, иначе отдавна щеше да дойде да ни види. Липсва ми, Уил, много ми липсва.

— След онази среща с дука, нали помниш, когато заплаши да ни одере кожите, че сме позволили на Чарли да остане сама в тресавището, та исках да ти кажа, че оттогава изпитвам уважение към него. Той не е лош човек и мисля, че наистина я обича.

— Сигурен ли си?

— Да, освен това Чарли също го обича — отговори замислено Уил, после избухна в смях. — Дано всичко се уреди, особено след като ни заповяда да върнем цялата плячка на Чарли. Ако узнае, лейди Сабрина ще му откъсне главата.

— Дукът се оказа истински боец — проговори с възхищение Джон.

— Радвай се, че сега е на наша страна — отбеляза благоразумно Уил, — и че не е злопаметен.

— Какво ще кажеш за полковника? Той има много сериозни намерения към лейди Мери — отзова се ревниво Джон. — Мислиш ли, че знае за нас и за Чарли?

Уил вдигна рамене.

— Ако знаеше, щеше да дойде с патрулите си и да ни арестува. Но дори да е открил кой е в действителност Чарли, не вярвам да е толкова глупав и да пропилее шансовете си при лейди Мери, като прати сестра й на бесилката. Освен това нашата Чарли е вече дукеса и не ми се иска да съм на мястото на човека, който ще иде при дука и ще му заяви, че е дошъл да арестува жена му. — Уил потърка замислено брадичката си. — Имахме дяволски късмет, Джон. Мисля, че е по-добре да скучаем, отколкото да увиснем на бесилката.

Джон кимна и се опита да си представи как въжето стяга врата му. После огледа доволно помещението, в което се намираха. Това беше най-хубавата им стая. Стените бяха с дъбова ламперия, големите дъбови греди на тавана, камината и красивият пейзаж над нея създаваха много приятна атмосфера. Още по-красиво ставаше, когато слънцето огряваше единствения прозорец от цветно стъкло, докаран специално от Лондон.

Уил остави Джон да довърши работата си и слезе в кръчмата. Чу конски тропот и като се убеди, че каретата е влязла в двора на гостилницата, тръгна да отвори вратата. От каретата слязоха мъж и жена и Уил ги поздрави с широка усмивка.

— Добре дошли. Аз съм Уил Тейлър, гостилничарят. Радвам се, че избрахте „Феър Мейдън“. Стая ли желаете или нещо освежително? — обърна се той към джентълмена.

Лорд Пърси Ратбърн погледна бегло едрия мъж и поведе Кейт към салона.

— Имаме нужда от две спални и отделна стая за хранене — най-добрата, с която разполагате. Отведете ни веднага в стаите ни. О, и очаквам виното ви да е чисто — заповяда високомерно той.

Уил почервеня от гняв и отговори засегнато:

— Никога не разреждаме вината си. Ние сме честни хора и гостилницата се ползва с много добро име. Леглата са чисти, яденето е добро, а цените са поносими.

Лорд Ратбърн беше готов да отговори с хаплива забележка, но Кейт го прекъсна с досада:

— О, я стига, Пърси, уморявам се, като те слушам да се разправяш с някакви си селяни.

Уил сведе глава и мълчаливо поведе новодошлите към стаите им. После слезе в кухнята при Джон и му разказа за изисканите им гости.

— Трябва да им поискам двойна цена и да им поднеса говеждо с повечко пипер. Ще ми бъде много приятно да видя как онова хилаво конте ще се разкиха и перуката ще падне от главата му.

Джон, който тъкмо опитваше печеното, кимна и проговори през смях:

— Мисля, че наистина има нужда от още малко пипер. — Той наръси приготвените парчета печено с пипер и се обърна към прислужничката: — Погрижи се да го отнесеш на новите ни гости, Миджи.

— С удоволствие, Джон — отговори младата жена и лицето й засия. Вече беше имала възможността да се запознае с изисканата дама. — Дано, след като опитат яденето ни, да си заминат. — Тя намигна на двамата мъже и излезе от кухнята с табла в ръце.

Уил се върна в кръчмата и завари току-що влезлите трима непознати. Огледа ги бегло и се намръщи. Изглеждаха много западнали, лицата им не будеха доверие.

— Какво мога да направя за господата? — попита скептично той.

— Кой сте вие? — попита предизвикателно най-едрият от тримата.

— Аз съм собственикът на „Феър Мейдън“. Ако желаете стая, първо трябва да ми докажете, че можете да си я позволите. Ако не, изчезвайте — отговори спокойно Уил.

Мъжът, който очевадно беше водачът, пристъпи от крак на крак и измери с пренебрежителен поглед грамадния гостилничар. После успокоително разпери ръце и отговори с угодническа усмивка:

— Не ставайте лош, приятелю, не исках да ви обидя. Аз и приятелчетата ми имаме нужда от тихо местенце, където да хвърлим котва, както гласи един красив израз. Можем да ви платим за две нощи, разбира се, ако паричките ни са достатъчно добри за вас.

Уил го погледна недоверчиво и отговори неохотно:

— Парите са си пари, все едно от кой джоб идват, но ще трябва да се храните в кухнята — обясни той с надеждата да ги отпрати. — Нямаме подходяща стая за хора като вас.

Мъжът насреща му вдигна равнодушно рамене.

— Ако яденето е добро и ни насити и ако получим нещо да смажем пресъхналите си гърла, ни е все едно къде ще се храним.

Уил се намръщи още повече.

— Не търпя пияници в гостилницата си. Ние, искам да кажа, брат ми и аз — обясни ухилено той, когато Джон излезе от кухнята и се присъедини към него, — не се церемоним много с пияните и побойниците.

Смутени от надвишаващите ги с цяла глава гостилничари, тримата мъже сведоха глави.

— Не се бой, приятелю, ще бъдем невинни като новородени агънца. Нито думичка няма да чуете от нас, нали така, момчета? — обърна се водачът към придружаващите го и те закимаха усърдно.

— Какво търсите по нашите места? Няма да намерите много забавления — намеси се в разговора Джон и поклати недоверчиво глава, когато тримата мъже си размениха тайнствени погледи.

— Малко ще си починем, преди да заминем за Дувър. Чака ни морето и решихме да подишаме малко чист въздух — отговори с усмивка водачът.

— Дано се задоволите само с въздуха — изръмжа Уил и им кимна с глава да го последват.

Докато се качваха по стълбата след грамадния гостилничар, тримата мъже срещнаха лорд и лейди Ратбърн, което слизаха за вечеря. Пърси ги огледа бегло, докато Кейт изобщо не им обърна внимание и мина покрай тях с гнусливо присвит нос.

— Видя ли онези типове? — попита тихо Пърси, след като двамата се настаниха на масата си и утолиха жаждата си с по чаша вино.

Кейт го изгледа презрително.

— Мили братко, нима смяташ, че трябва да оглеждам всеки мъж, покрай когото минавам? Освен това — прибави тя и кокетно затрепка с ресници, — не вярвам в това забутано място да се намери дори един мъж, който заслужава да му посветя време и усилия. Тукашните селяци са много под нивото ми, драги.

Пърси я погледна намръщено.

— Нечистата съвест и острият език ти създават неприятности, Кейт. Нямах намерение да поставя под въпрос любовните ти умения, просто исках да насоча вниманието ти към факта, че тези трима господа са Джереми Пейс и бандитите му.

— Джереми Пейс значи — усмихна се доволно Кейт. — Прекрасно. Значи това е човекът, когото наехме да убие любимия ни братовчед. Съжалявам, че не го погледнах по-внимателно. Нали казват, че убиецът се познава по очите.

Пърси изпухтя презрително.

— По-скоро би трябвало да го познават по точното оръжие и пълната кесия.

Той си взе парче говеждо и набоде на вилицата си голяма хапка. Изведнъж почервеня като рак, задави се и се закашля. Кейт наблюдаваше безпомощно как брат й едва не се задуши с парчето месо, докато най-после успя да го изплюе.

— Велики Боже! Какво ядене готвят в тази проклета дупка! — изграчи вбесено Пърси и по лицето му потекоха сълзи.

Кейт порови с вилицата си в месото, но не откри нищо подозрително. Отхапа малко парченце, сдъвка го предпазливо и като не усети нищо опасно, го погълна.

— Намирам, че е много вкусно, Пърси. Сигурно просто си се задавил с по-голямо парче.

— По-скоро с цяло кило пипер — изхленчи сърдито той, бутна чинията си и изпразни чашата с вино, за да угаси огъня в гърлото си. — Непременно ще се оплача на гостилничаря — обеща ядно той.

— Не забравяй, че не бива да привличаме вниманието върху себе си — напомни му тихо Кейт. — Все още се питам защо настоя да те придружа.

— За да ме подкрепиш морално, за какво друго? — отговори презрително Пърси. — Нали винаги си казвала, че се справяш много по-добре от мен. Е, сега ще имаш възможност да видиш как окончателно ще зачеркна Люсиен от живота ни.

— Надявай се — гласеше циничният коментар на Кейт. Тя порови неохотно яденето в чинията си и я отмести настрана. — Още не сме свършили с него, така ли е, братчето ми?

— Този път ще успеем — отговори той и очите му засвяткаха злобно. — Не му остава още много време да се наслаждава на живота.

— Да, но той ще остави вдовица! — напомни му предизвикателно Кейт.

Пърси се ухили, после се изсмя с глас.

— Боя се, че не. За съжаление дукът и дукесата ще намерят смъртта си още по време на медения месец. Жалко, защото новата дукеса е млада и много красива, а смъртта й ще бъде трагична — обясни тъжно той и тъмните му очи заблестяха триумфално.

— Започвам да мисля, че съм те подценявала, Пърси. Ти си бил коварен дявол! Какъв е планът ти? — попита напрегнато Кейт.

Пърси поклати глава.

— Още не, мила сестрице. Вече съм обмислил всички подробности на покушението, но не съм уточнил времето. Нашите приятели ще го следят и когато настъпи часът, ще ударят. Люсиен е загубен, Кейт. Нищо не може да го спаси.

Той се изправи, застана зад сестра си и започна внимателно да масажира раменете й.

— Мисля, че сега ни остава само да си представяме как ще изхарча наследството си.

— Ние, скъпи, ние ще го изхарчим. Не се страхувай, все ще ми хрумне нещо умно — поправи го с усмивка Кейт и го посъветва настойчиво: — И се опитай да направиш тъжно лице, когато застанем пред дукесата-вдовица. Все пак Люсиен е любимият й внук.

— Ще бъда олицетворение на тъгата. Потиснат, съкрушен.

— Слушай, Пърси, ти винаги си имал склонност към преувеличения. Всеки знае, че не понасяш Люсиен. Ще бъде много странно, ако изведнъж започнеш да проливаш сълзи.

— Не се тревожи, Кейт, ще изиграя отлично ролята си. Това ще бъде най-доброто ми представление — обеща уверено Пърси.

След два дни двамата все още живееха във „Феър Мейдън“, макар че повечето прислужници, включително Уил и Джон, бяха готови да направят всичко, за да се отърват от постоянните им натяквания и неразумни искания.

— Цял ден играят карти! Какво, по дяволите, търсят тук? — изруга Джон, който тъкмо излизаше от избата с нова бутилка ром. — Ето, занеси им го. Няма да им позволя да ме разкарват повече за глупости.

Уил взе бутилката с кисела физиономия и изтри праха с кърпа.

— Много отрано са започнали с рома — отбеляза сухо той.

— И всеки път, когато вляза в стаята, млъкват като опарени. Държат се, сякаш седят върху разгорени въглища, особено онзи блед красавец. И непрекъснато ми иска вода, за да се измие, макар че ръцете му изобщо не са мръсни. Вече започвам да се плаша.

— Е, дано ромът им помогне — ухили се Уил и тръгна към салона. Огледа бутилката и като откри неизбърсан прах, спря да го почисти. Вратата към стаята на Пърси и Кейт не беше добре затворена и той чу разгорещените им гласове. Не им обърна внимание, докато жената не спомена едно добре познато му име.

— Ще ми кажеш ли най-после по какъв начин любимият ни братовчед Люсиен ще напусне преждевременно този свят? — попита недоволно Кейт. — Нима смяташ, че ще те издам?

— Дук Кемъри ще излезе на езда, както обикновено, и докато препуска по една сенчеста пътека, която предлага удобни възможности за нападение от засада, ще бъде прострелян от брутални разбойници — обясни самодоволно Пърси. — Ти може би не знаеш, но в тази област върлуват страшни бандити, най-известен от които е някакъв си Бони Чарли. Тази сутрин страшният шотландец ще вземе нова жертва, скъпа моя. — Усмивката му издаваше увереност. — Това ще бъде последната утринна разходка на дука и дукесата.

Кейт запляска с ръце, изпълнена с възхищение от плана на брат си.

— Ти си чудесен, Пърси! Кой би предположил, че зад тази трагедия се крие едно добре обмислено убийство?

— Така е, никой няма да ни заподозре, а нашите трима приятели скоро ще потеглят на продължително пътуване към колониите. Мисля, че няма за какво да се тревожим.

— Кога ще стане това, Пърси? — попита Кейт и очите й засвяткаха от възбуда.

— Много скоро — отговори мъжът, извади часовника си и провери кое време е. — Да, мила, остава ни още съвсем малко, за да станем единствените наследници на Кемъри.

Лицето на Кейт се озари от злобна усмивка, бузите й се зачервиха, устните се отвориха очаквателно. Тя приличаше на ангел със сребърната си рокля, блестящорусата коса и бледосините очи. Слънцето, което влизаше през прозореца от цветно стъкло, обгръщаше фигурата й в топъл ореол, който обаче беше само илюзия.

Уил не смееше да мръдне от мястото си, опитвайки се да проумее онова, което току-що бе чул. Накрая се овладя, изобрази на лицето си покорство, почука на вратата и влезе.

Пърси вдигна глава, стреснат от влизането на едрия гостилничар, който носеше на табла бутилка ром.

— Какво искаш? — попита пренебрежително той. — Нали казах да не ни безпокоите!

— Нося ви рома, милорд — отговори кротко Уил. — От най-добро качество, специално за вас и дамата.

— Остави го на масата и изчезвай — заповяда Пърси и неволно се отдръпна, уплашен от странния блясък в очите на момъка, който се поклони учтиво и напусна стаята.

Щом затвори вратата зад гърба си, Уил хукна като подгонен дивеч да търси брат си. Джон седеше в кухнята и се шегуваше с една от прислужничките. Тъкмо щеше да я отведе навън, когато Уил нахлу вътре, останал без дъх. Един поглед към зачервеното лице и трескаво светещите очи на брат му беше достатъчен на Джон да разбере, че се е случило нещо ужасно. Той пусна младата слугиня и го последва навън към двора.

— Случило ли се е нещо, Уил? От какво закипя кръвта ти? — попита разтревожено той.

— Онези двамата горе искат да убият Чарли и дука — проговори задъхано Уил. — Чух го със собствените си уши.

— По дяволите! — изрева Джон. — Защо стоим още тук? Бързо, да ги хванем!

— Това няма да помогне. Те са наели трима главорези да свършат мръсната работа. Помниш ли онези скитници, дето поискаха стая преди три дни?

— И ние им позволихме да отседнат в нашата гостилница? — ядоса се още повече Джон. — Подслонили сме убийци?

Уил улови ръката на брат си и се постара да обясни:

— Искат да убият Чарли и дука по време на сутрешната им разходка. Покушението е определено за днес. — Лицето му пламтеше от гняв. — Тримата ще се преоблекат като Бони Чарли и хората му, за да обвинят тях за убийството.

Джон загуби ума и дума и едва след известно време успя да проговори:

— Какво ще правим сега? Трябва да ги спрем. Искаш ли да влезем вътре и да им изтръгнем истината с бой? — попита с надежда той.

— Да нападнем един лорд и дамата му, и то след като кръчмата е пълна с войници? — Уил поклати решително глава. — Не можем да го направим. Мисля, че знам къде яздят Чарли и дукът, затова е най-добре да ги намерим и да ги защитим от онези гадни разбойници.

— Прав си. Отивам да доведа конете, а ти вземи пистолетите. Щом трябва да се убива, по-добре да го направим ние, а не онези кучета.

Люсиен, който се беше задълбочил в разглеждането на една ваза, пълна с рози, вдигна глава, когато чу стъпки по стълбата. Отправи се натам и подаде ръка на Сабрина. Тя беше облечена в сапфиреносин костюм за езда с широка пола и мъжки жакет. Дантелената връзка беше украсена със златна брошка.

Сабрина намести тривърхата си шапка и попита с усмивка:

— Ще тръгваме ли? — Тя сложи ръката си в неговата и го погледна с искрящи от любов очи.

— Казвал ли съм ти вече колко си красива? — попита той и я поведе към двора, където чакаха оседланите коне.

— Не достатъчно често за вкуса ми — отговори тя и прибави с кокетна усмивка: — Но мисля, че си на път да се поправиш, скъпи.

Люсиен я вдигна на седлото и възседна коня си. Наведе се към нея и я щипна с обич по бузата.

— Скоро ще чуеш някои тайни, от които малките ти ушенца ще пламнат от срам — обеща той. Двамата насочиха конете си по тясната, извита входна алея, обградена от внимателно подрязан жив плет.

След като излязоха на открито, Сабрина пришпори кобилката си, обърна се и предизвикателно подвикна на Люсиен да я настигне. Едрият му жребец я догони без усилие и я принуди да язди по-бавно.

— Излезли сме на разходка, а не да се надпреварваме. Колко пъти трябва да ти напомням, че беше болна и трябва да се щадиш? Ако не ме слушаш, ще бъда принуден да разваля удоволствието ти — проговори предупредително Люсиен.

Сабрина вирна упорито брадичка и отвърна сърдито:

— Откакто разбра, че ще ставаш баща, с теб просто не може да се говори, Люсиен.

Дукът смръщи чело, тъй като не можеше да определи дали отредената му роля му харесва, но един поглед във виолетовите очи, чипото носле и усмихнатите, леко отворени устни беше достатъчен да разбере, че е готов на всичко, само и само да вижда винаги тази усмивка.

Щом стигнаха до една полянка, над която клоните на дърветата бяха образували нещо като покрив, двамата слязоха от конете и тръгнаха бавно напред. Не беше нужно да говорят. Сабрина поглеждаше непрекъснато към профила на Люсиен и все повече се влюбваше в дръзката му линия.

— Обичам те — прошепна тя, но в следващия миг от гърлото й се изтръгна писък. Трима маскирани мъже препускаха между дърветата право срещу тях.

Люсиен изруга и посегна към шпагата си. В същия миг бутна Сабрина зад гърба си, за да я предпази от наближаващите разбойници. Конете препускаха бясно напред, подплашени от дивите крясъци на разбойниците. Люсиен се хвърли към едно дърво, за да се предпази, макар да знаеше, че няма шанс срещу трима въоръжени разбойници. Странно, но имаше чувството, че нападателите си играят с тях. Защо описваха тези кръгове извън обсега на шпагата му? Защо просто не стреляха?

Люсиен усети как тялото на Сабрина, което се притискаше в неговото, изведнъж се скова. Той се обърна и едва не извика при вида на вкамененото й лице. Проследи погледа й и когато видя единия от разбойниците, едва не изкрещя. Дребният мъж носеше черен жакет, кариран шотландски шал и двувърха шапка с орлово перо. Лицето му беше скрито зад черна маска.

Разбойникът препусна към тях, но спря на сигурно разстояние.

— Знаеш ли кой съм аз? — попита дрезгаво той. — Аз съм Бони Чарли и искам парите и накитите ви. Хайде, какво чакате?

Люсиен бръкна в джоба си и извади няколко монети.

— Излезли сме на разходка и нямаме нито пари, нито накити — отговори той и загрижено присви очи. Нещо в тази история не беше наред.

Тези мъже не бяха свикнали с ездата и срещаха големи трудности да обуздават конете си и едновременно с това да държат пистолетите готови за стрелба. И защо бяха решили да се преоблекат като Бони Чарли и съучастниците му и да нападнат двама души, излезли на сутрешна разходка с коне? Беше много рисковано и преди всичко нямаше да им донесе плячка.

— Е, тогава ще се наложи да убием и вас, и дамата, за да получим някакво обезщетение за положените усилия. Какво ще кажете, приятели? — фалшивият Бони Чарли се изсмя, прицели се и натисна спусъка. Люсиен очакваше изстрела и светкавично се хвърли на земята, увличайки след себе си Сабрина. Куршумът се заби в стъблото на дървото точно на мястото, където до преди миг беше главата му.

Преди останалите двама да са успели да стрелят, а водачът да е извадил втория пистолет от колана си, Люсиен скочи на крака, грабна юздите на най-близкия кон и ги дръпна с все сила. Конят се надигна на задните си крака и ездачът се строполи от седлото. Мъжът нададе див вик, но в следващия миг Люсиен беше вече върху него. Двамата се затъркаляха в тревата и никой от другите двама разбойници не посмя да стреля, за да не улучи предводителя си. Люсиен се опитваше да се добере до втория пистолет на противника си, за да даде изстрел и да накара другите двама разбойници да избягат. Но сметката му се оказа погрешна. Двамата мъже скочиха от седлата, единият сграбчи Сабрина, която беше коленичила на земята до дървото и се поклащаше като замаяна, а другият се приближи предпазливо до биещите се и се опита да ритне дука. Люсиен усети как върхът на ботуша се заби в ребрата му и лицето му се разкриви от болка. Побеснял от гняв, той заби юмрука си в лицето на мъжа под себе си.

В този миг Сабрина изпищя. Другият разбойник беше извил ръката й на гърба и я удряше по лицето.

— Предай се, иначе ще забия ножа си в корема на малката ти женичка! — изрева той и очевидно беше готов да изпълни намерението си.

Люсиен пусна противника си и се изправи. Мъжът срещу него беше опрял ножа си във врата на Сабрина. От устните й капеше кръв, очите й го гледаха, сякаш имаха насреща си призрак. Фалшивият Бони Чарли скочи светкавично, заби коляно в слабините на дука и Люсиен се присви от болка.

Двамата разбойници се втурнаха към жертвата си, за да я довършат, когато се чу оглушителен конски тропот. Двамата братя Тейлър препускаха към мястото на битката с бясна скорост. Уил скочи от седлото и се хвърли върху единия разбойник, който успя да стреля, но куршумът улучи листата на дървото над главата му.

Джон профуча с коня си между Люсиен и фалшивия Бони Чарли, и когато разбойникът падна на земята, се метна върху него. Люсиен се изправи и спокойно закрачи към мъжа, който държеше Сабрина. Като видя бесния гняв в очите на противника си, разбойникът се уплаши, бутна я в ръцете му и панически се втурна да се скрие зад коня си.

Люсиен улови Сабрина и я стисна здраво в прегръдките си, докато Уил, който се беше справил набързо с първия си противник, подгони бягащия убиец. Улови го с лекота и го обезвреди с един-единствен удар на могъщия си юмрук.

Люсиен сведе поглед към неподвижната фигурка в ръцете си. Шапката скриваше очите й и той трябваше да улови брадичката й, за да вдигне лицето й към своето. Сабрина го погледна право в очите и сърцето му се сви от болка. Изпълненият с любов поглед беше изчезнал, във виолетовите дълбини на очите й светеха старата омраза и упорство. Челото й беше смръщено, треперещите ръце притискаха слепоочията. Уил и Джон, които се бяха справили с противниците си, направиха няколко крачки към тях и я погледнаха уплашено.

Изведнъж Сабрина извика и се изтръгна от ръцете на мъжа си. В главата й се носеше вихрушка от мисли и образи, един от друг по-страшни. Миналото я заля като порой и гневът й избухна със страшна сила. Люсиен беше тук, Люсиен имаше нахалството да я държи в прегръдките си — след като беше успял да я убеди, че го е обичала и му се е доверявала! Тялото й трепереше като в треска. Никога не беше изпитвала такъв срам и унижение.

Люсиен поглади белега си и ако не го смяташе за невъзможно, Сабрина беше готова да се закълне, че той е нервен.

— Значи си спомни — промълви тихо той, после се изсмя безрадостно. — Да приема ли, че причината е в проклетия самозванец, който лежи там?

— Наистина ли си мислеше, че лъжите и коварството ти ще успеят? Как ли си се зарадвал, когато съм изгубила паметта си и си се сдобил с покорната малка женичка, която ти беше нужна, за да ти дадат така желаното наследство. — Гласът й режеше като с нож.

Тя се отвърна от него, защото повече не беше в състояние да понася вида му. От разцепените й устни капеше кръв, пръстите на разбойника се бяха отпечатали на бузата й.

— Моля те, Уил, доведи ми кон — прошепна с пресекващ глас тя, опитвайки се да скрие сълзите си.

Джон се втурна към кобилката й, улови юздите я поведе към собственичката й. Лицето му изразяваше несигурност.

Сабрина направи крачка напред, но желязната ръка на дука я спря.

— Трябва да изясним някои неща, Сабрина. Помни, че си моя жена и каквото и да направиш, това няма да се промени. Освен това чакаш дете, затова не прави глупости само защото си си спомнила за старата омраза — проговори предупредително той. Очите му бяха неумолими. — Очаквам да те намеря във Верик Хаус, когато се разправя с тези негодници.

Сабрина изтръгна ядно ръката си и се втурна към коня си. Джон й помогна да се качи на седлото, тя стегна юздите и препусна по пътя към дома си, без да удостои мъжа си дори с поглед. Вече никой не помнеше, че само преди минути двамата бяха яздили насам в щастливо мълчание.

Люсиен не откъсваше поглед от гърба й, толкова скован от гордост, че нищо нямаше да бъде в състояние да разруши преградата, която беше издигнала около себе си. Дълъг, болезнен стон го изтръгна от мрачните мисли. Той се обърна към мъжа, преоблечен като Бони Чарли, стисна шпагата си и опря острието в гърдите на падналия.

Джон хвърли бърз поглед към Уил. Брат му се покашля и се опита да се намеси:

— Войниците и без това ще го обесят.

Люсиен се обърна към братята Тейлър със святкащи от гняв очи. Белегът му се беше налял с кръв, докато лицето беше пепелносиво.

— Как стана така, че ни се притекохте на помощ точно навреме? — попита тихо той.

— Слава Богу, че успяхме. Тръпки ме побиват, като си помисля какво можеха да сторят на лейди Сабрина — отговори с треперещ глас Уил. — Тази сутрин подслушах заговорниците в гостилницата, извиках Джон и веднага тръгнахме насам… — Той спря, изплю се на земята и измери с гневен поглед тримата разбойници, които постепенно идваха на себе си. — За съжаление тези негодници вече бяха тръгнали, вие и Чарли също.

— Казахме си, че най-доброто място за засада е именно тази полянка и препуснахме насам като бесни. Вие се бихте като дявол — проговори с уважение Джон.

Люсиен хвърли мрачен поглед към разбойниците.

— Благодарих ли ви вече, че спасихте живота на Сабрина… и моя, разбира се? — попита с лека усмивка той. — Ако мога да направя нещо за вас, трябва само да ми кажете. — Вниманието му отново бе привлечено към мъжете, които се опитваха да станат. — Но първо ми обяснете как сте ги подслушали — помоли той, без да изпуска от поглед мъжа пред себе си. Другите двама бяха под зоркото око на Джон.

— Не сме подслушали тях, а един изискан господин, който е отседнал в гостилницата ни, придружен от една дяволски надменна дама. Тази сутрин трябваше да им отнеса ром и ги чух да говорят за джентълмен с белязано лице. После споменаха и името ви и всичко ми стана ясно, Ваша светлост.

Люсиен почти не се изненада. Можеше да се очаква, че Пърси и Кейт ще имат нещо общо с коварното нападение.

— Вярно ли е това, което каза този човек? Отговорете, ако ви е мил животът! — заповяда остро той.

— Вярно е — изсъска ядно мъжът, преоблечен като Бони Чарли, но се отдръпна уплашено под погледа на двете тъмни очи.

— И? — продължи тихо Люсиен.

— Задачата ни беше да убием вас и момичето и да обвиним разбойниците — призна потиснато мъжът, без да откъсва очи от противника си.

— Ей сега ще ти извия пилешкия врат — изгърмя Уил и направи крачка напред. Мъжът изпищя и се сви в краката на Люсиен.

— Не му позволявайте, моля ви се! — извика страхливо той.

Люсиен го сграбчи за ризата и го разтърси здраво.

— Знаете ли случайно нещо за двама главорези, които ме нападнаха в Лондон? Или за каруцата, която потроши каретата ми? — попита той с опасно спокоен глас.

— О, не, сър, това не бяхме ние, повярвайте! Кълна се в честта си — изхленчи разбойникът.

— И този смее да говори за чест! — изръмжа Джон и стисна здраво другите двама.

— Искам да знам още нещо — продължи все така спокойно Люсиен. — След като изпълните задачата си, трябваше да се върнете в гостилницата, за да получите парите си, така ли? — попита почти любезно той.

— Точно така. Лордът щеше да ни даде другата половина от парите, а следващата седмица щяхме да заминем за колониите.

— Аха. Е, сигурно ще имате възможност да видите колониите, но ще пътувате дотам оковани — обеща равнодушно Люсиен. — Макар да не съм много сигурен какво ще реши съдът. Може да ви обесят веднага или да ви оставят да изгниете в затвора. — Той се обърна към Джон и Уил и нареди: — Отведете тези двама джентълмени при полковник Флетчър. Той ще бъде много радостен да съобщи на началниците си, че най-после скандално известният Бони Чарли е паднал в ръцете му.

— Ей, аз не съм Бони Чарли! — изкрещя отчаяно разбойникът.

Люсиен му обърна гръб и се запъти към коня си, но след малко се обърна и го изгледа равнодушно.

— Наистина ли? Защо тогава си облечен точно като него? Съмнявам се, че някой ще повярва в лъжите ти.

— Господинът ни нае в Лондон, той ще го потвърди. Изобщо не познаваме тези места, никога преди това не сме били тук. Намерете го и той ще потвърди! — изкрещя панически Джереми Пейс, който вече усещаше как въжето на палача се затяга около врата му.

— Разбира се, ще поговоря с работодателя ти, и то още сега — успокои го Люсиен и с мъка овладя гнева си. — Но сериозно се съмнявам, че след като свърша с него, ще бъде в състояние да ти помогне. А и надали го е искал някога…

Люсиен се метна на коня си. Жакетът му беше разкъсан и окаляй, по лицето му имаше следи от борба, устата му се подуваше.

Уил дръпна Джереми Пейс да стане и го бутна към коня му, но след малко спря.

— Май е по-добре трите приятелчета да повървят малко пеша, а, Джон? — изкиска се той.

— Прав си, Уил. Така ще имат достатъчно време да се разкаят — съгласи се Джон и възседна коня си.

— Ако знаеш как се радвам, че не съм в гостилницата. Онова изнежено градско конте ще види звезди посред бял ден — проговори замислено Уил. — Само си представи как ще се стреснат двамата, когато дукът влезе в стаята им цял и невредим, докато те очакват наемниците си. Нали знаеш на какво е способен, като се разгневи.

— Тези свине искаха да убият собствения си братовчед!

— И едно малко момиче като Чарли.

— Тръгвайте! — заповяда строго Джон и разбойниците се запрепъваха напред. — Нямаме много време.

Люсиен влезе в двора на гостилницата, скочи от коня си и хвърли юздите в ръцете на притичалия ратай. Гневът напираше в гърдите му. Бурята щеше да се разрази всеки момент.

Отвори първата врата и намери празна стая. Във втората беше седнала възрастна двойка и пиеше чай. Люсиен спря пред третата и лицето му се разкриви в усмивка. Хленчещият глас на Пърси не можеше да бъде сбъркан с никой друг.

— Какво има пак? Нали казах, че не желаем да ни безпокоите — оплака се братовчед му, без да вдигне поглед към влезлия.

— Наистина ли? — проговори ледено Люсиен и затвори вратата зад гърба си. — А аз мислех, че ще се зарадваш да ме видиш жив и здрав. Поредният коварен план да ме премахнеш от пътя си беше сполетян от участта на предишните.

Пърси скочи като ужилен и замръзна на мястото си. Кейт изпищя уплашено. В очите на братовчеда им светеше смъртоносна ярост.

— Люсиен! — пошепна Пърси и се опита да се овладее. — Какво правиш тук? Какво се е случило, за Бога?

— Копеле — промърмори тихо Люсиен и направи няколко крачки към него.

Пърси побледня и се загледа като хипнотизиран в приближаващия се Люсиен, без да е в състояние да каже нито дума. След малко направи опит да се усмихне, но мускулите му бяха сковани.

— Недей, Люсиен — прошепна той и направи крачка назад.

Дукът сграбчи хилавия мъж за яката и когато тънката батиста се разкъса, потрепери от удоволствие. После замахна и заби юмрука си в лицето на Пърси.

Кейт изпищя и се втурна към падналия. От носа на Пърси пръскаше кръв. Сестра му намери кърпичката си и я притисна с трепереща ръка към лицето му.

— Стани, Пърси, или не си достатъчно мъжествен да се биеш — подразни го Люсиен, хвърли изпълнен с отвращение поглед към сгърчената фигура на пода и добави насмешливо: — Всъщност, теб май те бива само да измисляш хитри планове за убийство.

Пърси се надигна и се вгледа в братовчеда си с дива омраза. Натисна кърпичката на носа си и се изправи, подпомогнат от Кейт.

— Мразя те, Люсиен — изсъска той.

— Така значи — промърмори дукът. — Най-после си призна. Жалко, че не го направи много по-рано, за да си спестя времето и усилията да се браня. За кой ли път подцених и теб, и Кейт.

— Пак с този поучителен тон! Знаем, че умееш да вразумяваш неразумните. Но аз ще ти кажа, че не съжалявам за нищо! — изрева Пърси, който вече не се владееше. — Много съжалявам, че онези негодници не успяха. Не знам как си успял да им избягаш, но сега аз ще довърша делото им — обеща решително той, измъкна от джоба си пистолет и се прицели в братовчед си. Люсиен се хвърли напред и се опита да изтръгне оръжието от ръцете му. Гневът придаваше на Пърси неподозирани сили. Люсиен го стисна в желязната си хватка и се опита да отклони дулото на пистолета от гърдите си, но по едно време оръжието изчезна между борещите се тела. Кейт се сви в един ъгъл и заследи с блеснали очи борбата.

— Убий го, Пърси! — изкрещя тя и гласът й пресекваше от възбуда. — Застреляй го! Сега, Пърси, сега!

Двамата мъже се затъркаляха по пода, удариха се в масата и чашите и бутилките се разсипаха навсякъде. Един нож спря точно в краката на Кейт. Тя помисли малко, после грабна студеното желязо и се протегна напред, за да го забие в широкия гръб на дука.

В този миг изтрещя изстрел. Пъшкането и ругатните престанаха, над стаята надвисна злокобно мълчание. Люсиен и Пърси не смееха да помръднат от местата си. Всеки очакваше другият да падне мъртъв. Люсиен устреми поглед към очите на братовчеда си, толкова прилични на неговите, усети горещия му дъх върху кожата си. Можеше да различи всяка пора по потното лице на Пърси.

Вратата се отвори и в стаята се втурнаха трима войници с извадени пистолети. Като видяха двамата джентълмени в средата на стаята, те спряха нерешително. Изведнъж проехтя пронизителен вик. Беше изпищяла прислужничката, която бе последвала войниците в стаята за гости.

Люсиен блъсна Пърси настрана и пистолетът падна на земята. Пърси погледна лицето на братовчед си и изведнъж се разтрепери като лист. Обърна се към войниците, които гледаха безпомощно, и лицето му се разкриви от ужас. Надигна се и като видя Кейт, от гърлото му се изтръгна див вик. Допълзя до нея и се наведе над обляното в кръв тяло. Бузата й беше прорязана от дълбока рана и цялото й лице беше в кръв. Страшният прорез започваше от слепоочието и стигаше чак до брадичката.

Кейт отвори очи и видя ужаса в лицето на брат си. Замаяна от страшната болка, тя можа само да помръдне леко устни.

— Пърси? — прошепна тя и болката я прониза като нагорещено желязо. Съзнанието й се възвърна и улови съжалението по лицата на наобиколилите я непознати. Тя простена и погледна Пърси право в очите, за да намери потвърждение за най-лошите си опасения.

Очите й се разшириха от страх, тя вдигна ръка до лицето си, а после я поднесе към очите си. От пръстите й капеше кръв. Обезумяла, Кейт се опита да изпищи, но от гърлото й излезе само безпомощен хленч. Прекрасното й лице беше обезобразено!

Пърси коленичи до нея, изхълца задавено и скри лице в полата й. Кейт погледна изненадано ножа, който стискаше в другата си ръка, и си спомни, че искаше да го забие в гърба на братовчеда си.

— Повикайте доктор, бързо — заповяда Люсиен на войниците и когато никой не се помръдна от мястото си, блъсна в гърба стоящия най-близо до него. — Излезте оттук, всички, само ти остани. — И той улови за полата прислужничката, която се канеше да се измъкне незабелязано. — Донеси вода и превръзки. И бренди, много бренди.

— Кейт, о, Кейт! — хълцаше Пърси, но не смееше да вдигне поглед към обезобразеното й лице.

Лицето на жената пареше като огън, божата беше непоносима. Погледът й се мяташе по стаята, докато най-после спря върху лицето на Люсиен. Той я наблюдаваше мълчаливо, с безизразно лице.

Въпреки болките, Кейт направи опит да се усмихне. Куршумът беше разкъсал един мускул и долният край на устата й висеше към брадата. Съвършеното някога лице беше неузнаваемо.

— Каква ирония на съдбата — проговори през зъби тя. — Днес пожънах плодовете на някогашните си дела. Ти спечели, Люсиен, както винаги. Господи, как те мразех през всичките тези години! Знаеш ли какво удоволствие ми достави да обезобразя лицето ти? Но ти се справи, нали, Люсиен? И днес получаваш всяка жена, която искаш. Ти имаш всичко, а сега ще имаш и Кемъри. Решихме, че сме те победили, когато Пърси отстрани Бланш, но дукесата трябваше да даде на милия си внук цели две седмици отсрочка и ти много скоро си намери друга годеница. Винаги си бил една крачка пред нас, нали, Люсиен?

В погледа на мъжа се четеше странна смесица от съжаление и отвращение. Кейт я видя и се изсмя злобно.

— Не ме съжалявай! Не искам съчувствието ти. Ние нямаме нужда от него, нали, Пърси? Погледни ме, Пърси, и ми кажи, че всичко ще бъде добре! — прошепна с обич тя и помилва сведената му глава.

Пърси вдигна глава и я погледна с подути от плач очи. Но не беше в състояние да скрие отвращението си от разрушената й красота. Кейт усети, че брат й се отвръща от нея, и в сърцето й се заби остър нож. Затвори очи и сълзите се смесиха с кръвта по лицето й, сълзи на болка и унижение.

Люсиен изчака идването на доктора и излезе от стаята. Братовчедите му бяха достатъчно наказани. Вече не искаше отмъщение. Сега те трябваше да живеят със случилото се, до края на живота си. Пърси обожаваше красивата си сестра, красотата й беше част от него, а тя знаеше как да се възползва от хубостта си, знаеше го от първия ден, в който бе съзнала, че е красива. Какво им оставаше сега?

Докато яздеше към Верик Хаус, Люсиен се опитваше да се отърси от преживения кошмар. Какво ли го очакваше там? Жалко, че Кейт и Пърси никога нямаше да узнаят каква вреда бяха причинили с коварството си.

Сабрина бе възвърнала паметта си. Със спомените бяха дошли омразата и недоверието. Това беше жалко, защото кратката й забрава му бе дала възможност да опознае една друга страна от характера й, неочаквана, но много радваща. Беше му толкова приятно, когато тя играеше ролята на влюбена…

Наистина беше жалко, че Сабрина си спомни всичко, но то не променяше нищо, поне по отношение на него.

— Лъжи! Само лъжи! — Извън себе си от гняв, Сабрина крещеше на Мери. — И ти, моята собствена сестра, си застанала срещу мен. Как можа, Мери? — попита тя и виолетовите й очи се замъглиха от мъка и разочарование.

Мери стисна до болка ръце и отвърна глава, защото не смееше да погледне сестра си в очите.

— Какво можех да направя? Ти беше забравила всичко, Рина. Не помнеше дори кой е Люсиен. Годините на грижи и опасности бяха изтрити от паметта ти. Защо да те принуждавам да си спомниш? Беше толкова млада и безгрижна. Освен това има нещо, което не бива да забравяш сега, и то е най-важното — ти очакваш детето на Люсиен.

— Защо ми напомняш? — изплака отчаяно Сабрина, свали шапката и жакета си и ги захвърли на пода.

— Защото много скоро ще си проличи — отговори твърдо Мери и като видя как сестра й попива капките кръв от подутата си устна, извика сърдито: — Ще ми кажеш ли най-после какво се е случило? Не мога да повярвам, че Люсиен те е ударил. Кака така изведнъж си спомни всичко? — Объркването й нарастваше. — През последните седмици Люсиен беше толкова мил и кротък. Нима се е преструвал? Не разбирам…

Сабрина обърна гръб на огледалото.

— Едва сега ли проумя колко безогледен може да бъде Люсиен, когато иска да постигне нещо? Разбира се, че е бил мил. Нали наложи волята си! А аз бях покорната, влюбена съпруга. Люсиен си получи наследството и пламенна любовница в добавка. Само като си представя, че му вярвах! Как ли ми се е присмивал, когато му шепнех, че го обичам! Никога няма да му простя. Никога, чуваш ли! — изкрещя разярено тя. — Защо разбойниците не го убиха?

— Разбойници? Някой ви е нападнал? — попита изумено Мери.

Сабрина се изсмя безрадостно и заразказва:

— Можеш да си представиш колко бях изненадана, когато по едно време иззад дърветата изскочи Бони Чарли и препусна право към нас. Черната маска и шотландската шапка с перо пробиха стената на забравата в главата ми. Бони Чарли и двамата му съучастници се нахвърлиха върху Люсиен и изведнъж, като по чудо, долетяха Джон и Уил и налетяха срещу разбойниците.

Мери си припомни видението си и разбра, че беше предвидила опасността, на която днес се бяха изложили сестра й и дукът.

— Щом са дошли Джон и Уил, мога да си представя как е завършила битката — отбеляза с усмивка тя.

— Права си, макар че Люсиен не се отърва без нищо — отговори злобно Сабрина.

— И какво ще стане сега? — попита Мери и зачака със страх отговора.

Сабрина вирна надменно брадичка. Очите й бяха ледени.

— Нищо. Абсолютно нищо.

— И какво означава това? — Погледът на Мери беше пълен с недоверие.

Усмивката на сестра й беше заплашителна.

— Дукът искаше жена и си я получи. Смятам да вляза в ролята си на господарка на Кемъри и да й се наслаждавам, докато мога. И ще я изиграя отлично, бъди уверена в това. Все пак Негова светлост е много богат. Надявам се само, че ще има достатъчно пари, за да задоволява скъпите ми капризи, защото смятам да се държа, както подобава на дукеса Кемъри — обясни тя и дълбоките виолетови очи заблестяха отмъстително.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

Сабрина гледаше замислено през прозореца. Грамадният парк, средновековният параклис на брега на езерото правеха силно впечатление й тя не преставаше да се чуди на съдбата, която я беше направила господарка на цялото това великолепие. Едно посещение в Кемъри беше изключително преживяване, а фактът, че тя щеше да живее тук, внушаваше смирение. За първи път беше видяла Кемъри през прозорчето на каретата, която бавно се изкачваше по дългата няколко километра входна алея, обградена от прастари кестенови дървета. Пътуваха покрай тераси, строго разграничени зелени морави и обрасли с гори хълмове, докато Кемъри изникна от изпаренията, приличен на призрачен замък с благородната си фасада и величествени линии. Тя беше преброила повече от шестдесет прозорци само в източното крило. Топлият медноцветен камък се вписваше съвсем естествено в природната среда, сякаш беше стоял тук от древни времена, неподвластен на бурите и вятъра.

Сега всичко това беше и нейно, макар че не го беше искала. Имаше право да се разхожда из градините с изкусно подрязани дървета, по алеите, заградени с живи плетове, да броди из грамадния парк и да търси скритите езерца, пълни с прекрасни бели лилии.

Това наистина беше съвършеното и подобаващо обкръжеше за Люсиен Доминик, дук Кемъри. Най-после тя разбра защо съпругът й се беше борил с всички средства за наследството си, но и сега не му прости, че я е използвал като средство към целта. Люсиен искаше Кемъри и нищо и никой не беше в състояние да му попречи да си го вземе.

Сабрина си припомни елегантния златнобял салон, величествената галерия с красиви картини и с портретите на семейство Доминик, голямото стълбище с фреските, високите огледала, в които се отразяваха ръчно рисуваните тапети на салона, гипсовите тавани и скъпоценните гоблени по стените.

Без съмнение, новият й дом беше прекрасен — но тя усещаше болезнено липсата на Верик Хаус. Копнееше за дъбовата ламперия в стаите и ниските греди на таваните, за полуразрушените стени в градината, за плодните дръвчета и пъстрите цветя. Понякога й се струваше, че животът във Верик Хаус е бил сън, нещо, което никога не е съществувало.

Леля Маргарет живееше сама в старата къща и само Хобс й правеше компания. Към края на годината Мери се бе омъжила за полковник Флетчър. Той беше оставил военната служба и с голямо удоволствие играеше ролята на провинциален благородник, който води спокоен живот в усамотеното си имение. При мисълта за Ричард Сабрина се усмихна доволно. През последната година с братлето й беше станала учудваща промяна. Ричард беше загубил по-голямата част от плахостта и бавността си и сега беше дързък и весел като всички момчета на неговата възраст и постоянно измисляше разни номера. Единственото, което й създаваше грижи, беше постоянният конфликт, в който живееше момчето. От една страна, то се опитваше да бъде лоялно към сестра си, от друга обаче, обожаваше Люсиен. Дукът беше първият мъж, който се отнасяше към него като баща, и Ричард оценяваше високо това. Сабрина се стараеше да не му влияе, но той не можеше да не забележи какви са отношенията между двамата. И вината беше у нея. Проклетата й гордост я беше направила сляпа за реалността и с течение на времето й ставаше все по-трудно да намери правилните думи, за да сложи край на напрегнатите отношения със съпруга си.

Никога нямаше да забрави как побесня от гняв, когато си възвърна паметта. Още обвиняваше Люсиен, че я е измамил и се е възползвал от състоянието й за користните си цели. Но тези дни бяха отминали и щом се върнеше към тях в спомените си, тя разбираше, че е допуснала много грешки. Когато пристигнаха в Кемъри и прислужниците я отведоха в спалнята й, Люсиен влезе след нея и първите му думи й помогнаха да състави плана си за действие. При спомена за този ден сърцето й започна да бие по-силно.

— Обмисляш как да ме унищожиш, нали? — попита тихо Люсиен, вперил поглед в неподвижната фигурка пред прозореца.

— Ти ще го направиш и без моята помощ — парира го умело Сабрина, без да го удостои дори с поглед.

— Наистина е жалко, че си спомни миналото.

Сабрина се усмихна и бавно се обърна към него. В този момент Люсиен приличаше на малко момче, което е било лишено от любимата си играчка.

— Не ти ли е достатъчно, че стана пълновластен господар на наследството си?

— За съжаление не всичко става според моята воля — отговори намръщено той. — Макар че, както вече казах, наистина е много жалко, дето си припомни лошото си отношение към мен.

Той се приведе към нея и докосна тила й с устни, после плъзна пръсти по раменете й в нежна милувка.

— Имам прекрасни спомени от близостта ни, Рина — прошепна той и топлият му дъх погали кожата й.

Сабрина се отдръпна и го измери с презрителен поглед.

— Както вече каза, наистина е жалко, но не можеш да имаш всичко.

— Мога все пак да опитам — отговори с усмивка Люсиен.

Заплахата в думите му беше недвусмислена и Сабрина усети как я обзема страх.

— Няма да бъде лесно — предупреди го дръзко тя.

— Нито за миг не съм помислял, че бракът с теб ще бъде лесен, Сабрина. Разбрах го още при първата ни среща.

— Защо не взе под внимание гласа на разума, Люсиен? Ето че сега се натовари с повече, отколкото можеш да носиш.

— Може би си права, но аз винаги съм се наслаждавал на добрата битка, скъпа — възрази с усмивка Люсиен. — Което ми напомня, че пристигна покана да посетим Баркли Скуеър. Дукесата-вдовица иска да се запознае със съпругата ми. Утре рано заминаваме за Лондон. Може би ще бъде по-добре да сме сред хора, иначе мога да се изкуша да ти дам няколко урока.

След няколко дни Сабрина беше представена на старата дукеса. Макар да не го признаваше дори пред себе си, тя беше нервна и положи големи усилия да изглежда добре. Носеше тъмносиня рокля, чиито плисета прикриваха умело закръгления й корем. Корсажът беше избродиран със златни конци, снежнобелите дантели на маншетите бяха същите като на фустата. Дните бяха хладни, често валеше дъжд, затова тя влезе в салона на дукесата, загърната в прекрасна тъмносиня наметка, и зачака нервно майордомът да ги въведе. От време на време хвърляше сърдити погледи към Люсиен, който беше седнал най-спокойно пред една малка масичка и нареждаше пасианс.

— Не мисля, че ще имаш време да го довършиш — отбеляза тя, когато реши, че вече не издържа.

— И защо мислиш така? — попита равнодушно той и продължи да размесва картите.

Минаха двадесет минути, но двамата все още седяха в салона.

— Ще имаш възможност да свикнеш с игричките на баба ми, Сабрина. Научи се на търпение.

— Вече ми е ясно на кого си се метнал — отговори ядно тя.

Люсиен избухна в смях.

— А знаеш ли какво мислех аз? Тъкмо се учудвах колко много си приличате. Срещата обещава да бъде много интересна.

Люсиен говори глупости, каза си Сабрина след известно време, когато седеше срещу достолепната стара дама. Тя нямаше нищо общо с тази властна личност, която командваше внука си и все още не беше готова да го освободи от опеката си.

— Значи ти си новата дукеса Кемъри? Струва ми се, че си малко дребна за жена, която трябва да заеме едно толкова почетно и ползващо се с много власт положение — бяха първите думи на дукесата.

— Опитът не ви ли е научил, че ръстът не е мярка за сила, Ваша светлост? — парира я дръзко Сабрина и погледна предизвикателно в избледнелите очи, толкова прилични на очите на съпруга й.

В първия момент дукесата не намери какво да отговори, после избухна в смях.

— Браво, дете, още от пръв поглед разбрах, че компенсираш липсващия ти ръст с войнствен дух. — Тя хвърли развеселен поглед към усмихващия се Люсиен. — Как успя да я уловиш на въдицата си, момчето ми? Ако не ме лъжат очите, погледите, които ти отправя, не са много любезни.

— Вие не ми оставихте време да я ухажвам, както заслужава, бабо. Затова се погрижих да разруша доброто й име и когато стана ясно, че никой не я иска за жена, веднага я взех — обясни спокойно той и Сабрина едва не го удари.

— Не знам дали да вярвам или не, но като знам какво се говори за теб в обществото, не бих се усъмнила в думите ти. Но какво ще стане с бъдещия наследник, ако продължавате да се държите така враждебно един към друг?

— Е, поне в това отношение няма за какво да се тревожим, бабо. Имаше време, в което се разбирахме отлично — отговори с усмивка Люсиен.

Сабрина пламна от срам. Ако можеше, би го убила с поглед.

Дукесата погледна учудено внука си и очите й заблестяха щастливо.

— Знаех си, че от теб ще стане нещо, Люсиен. Винаги си бил твърдоглав, но никога не си ме изоставял в беда. — Тя се усмихна на Сабрина, която не знаеше къде да се дене от срам. — Ти ще ни родиш наследник, и то скоро! А аз се боях, че ще умра, без да съм осигурила продължението на рода.

— Може да родя дъщеря — отговори сковано Сабрина.

Люсиен се изсмя. Баба му за втори път не знаеше какво да отговори.

— И сигурно ще стане така, повярвай, бабо. Никога не съм виждал толкова упорита и своенравна жена като моята.

— Както виждам, ще имаш много работа с новата дукеса, Люсиен. Щом веднъж е застанала срещу теб и удържа положението, никога няма да ти се удаде да я покориш напълно — предрече старата дукеса. — Трябва самата тя да го поиска — засмя се тя и очите й заблестяха доволно.

— Тя е застанала срещу мен? — попита иронично Люсиен и хвърли недоверчив поглед към Сабрина. — Та тя дори насън не би помислила подобно нещо, не е ли така, скъпа?

Сабрина скри ръце под плисетата на роклята си, за да не видят стиснатите й юмруци.

— Аз да застана срещу теб? — отзова се с медено гласче тя. — Никога не съм помисляла за това. Просто го правя.

Люсиен разпери ръце.

— Нали виждате, бабо, нямам никакъв шанс — промърмори примирено той.

Дукесата кимна замислено.

— Сигурно няма да ми повярвате, особено при сегашните ви отношения, но един ден ще заживеете много добре. Помнете думата ми. И двамата имате висок дух и страстна природа. Единствената ми грижа е преди това да не се избиете помежду си. Моля ви, не го правете, или поне не, докато не се роди правнукът ми.

— Не се страхувай, бабо. Сабрина е невероятно издръжлива. Може да изглежда нежна и кротка, но нека изисканата й външност не ви мами. Под кадифето и дантелите тя е яка и силна.

Старата дукеса се усмихна, очевидно сцената я забавляваше.

— Ще останете за чая, после можете да си вървите — заповяда тя и позвъни за майордома.

Люсиен се приведе към Сабрина.

— Ти си приета и трябва да се гордееш с това. Баба почти никога не кани гости на чай. Дори аз съм имал твърде рядко тази чест — прошепна в ухото й той.

— Причината е, че твърде рядко съм била доволна от теб — отговори дукесата, която чуваше всичко. — Но сега се радвам, че си се оженил за това момиченце и ще ме направиш прабаба.

— За мен беше удоволствие — отговори с усмивка Люсиен и погледът му се устреми към полуотворените устни на Сабрина.

Изведнъж дукесата се сети за писмото, което беше получила вчера.

— Странно е, не мислиш ли, Люсиен, как Пърси и семейството му — и Кейт, разбира се — са напуснали Лондон посред нощ като крадци и са тръгнали да обикалят континента? Много странно, наистина. — Тя погледна въпросително внука си. — Знаеш ли нещо за намеренията им?

Люсиен потърка замислено белега си и затърси подходящ отговор.

— Не, бабо. Знаеш, че ние с Пърси никога не сме били особено близки. Не знам нищо за намеренията му, известно ми е само, че е продал всичко, каквото притежава, дори къщата в Лондон. По всичко личи, че смята да остане дълго в чужбина.

— Хм… Просто не мога да повярвам. Но след като ти влезе във владение на Кемъри и Пърси и Кейт разбраха, че вече нямат шанс да получат нищо, очевидно се решили, че е най-добре да сменят обстановката. Знам, че им е било много трудно да понесат поражението си.

— Мисля, че сте права, бабо — отговори тихо Люсиен.

Дукесата потропа с бастуна си по пода.

— Онова, което ме учудва най-много, е писмото от лейди Ан, жената на Пърси. Тази малка мишка е поела командата над цялото семейство. Пише ми, че Кейт е много болна и не напуска стаята си, а Пърси всяка вечер се налива с алкохол, за да може да заспи. Има нещо загадъчно в тази работа — заяви намръщено тя.

Люсиен не каза нищо. Отпи голяма глътка чай и разгледа внимателно сладкишите на таблата, преди да си избере едно парче. Сабрина видя как потрепна белегът му и разбра, че нещо го безпокои. Очевидно той беше решен да го запази за себе си, защото когато вдигна глава, лицето му беше безизразно.

Завладя я споменът за един друг ден. Една сутрин Люсиен влезе в будоара й и го завари пълен с хора. По столовете и масите лежаха бали пъстра коприна и кадифе и усърдните шивачки ги развиваха, за да може господарката да ги разгледа по-подробно. Фризьорът тъкмо й правеше прическа, а в един ъгъл седяха двама музиканти и пееха някаква тъжна балада. Учителят по танц чакаше нетърпеливо и се опитваше да привлече вниманието й върху себе си. Няколко обожатели бяха закусили с нея и сега изказваха предположения коя рокля ще отива най-добре на тъмните й коси.

Сабрина проследи с ъгълчето на окото си как Люсиен огледа незаинтересовано суетнята и побърза да се оттегли. Незнайно защо, тя се почувства изгубена и самотна, когато широките му рамене изчезнаха през вратата и я оставиха сама, макар и обкръжена от бъбрещите дами и господа, които бе обявила за свои придворни. Всъщност, тя не харесваше нито един от тях, дори ги презираше и ги беше допуснала близо до себе си само за да ядоса Люсиен. Само че спокойствието му изглеждаше ненарушимо, поне засега. Понякога й се струваше, че му е все едно, но тогава в очите му светваха опасни искри и тя разбираше, че с мъка се сдържа да не я удари. Решена да отиде докрай, тя продължаваше с номерата си и го предизвикваше да избухне. Чакаше някаква реакция, но когато тя най-после дойде, остана много уплашена от силата й.

Двамата бяха поканени на бал с маски и Сабрина бе скицирала сама костюма си на гръцка богиня. Меката, прозрачна материя на роклята подчертаваше женствените й форми, ръцете бяха голи, деколтето — дръзко. Босите крака бяха обути в златни сандали. Когато влезе в салона и видя физиономията на Люсиен, тя се ухили доволно. Очите му потъмняха от гняв, впити в крехката й фигура.

— Можете спокойно да се върнете в стаята си, мадам — проговори ледено той. — В този вид няма да напуснете къщата.

— Така значи! — извика Сабрина и очите й засвяткаха войнствено.

— Точно така — отговори с опасно тих глас той. Изглеждаше строг и недостъпен в черното кадифе, тъй като беше предпочел да носи само домино, не цял маскараден костюм.

— За първи път повдигаш възражения срещу външността ми — установи делово Сабрина. — Защо точно сега?

— Защото си моя жена, дукеса Кемъри, и няма да ти позволя да се излагаш по този начин — отговори надменно той.

Сабрина пламна от гняв.

— О, да, естествено не бива да забравяме новото ми обществено положение. Не можем да допуснем името Доминик да бъде опозорено — изсъска тя.

Люсиен я сграбчи за раменете и я разтърси с такава сила, че сложната й фризура се развали и напудрените къдрици се посипаха по раменете.

— Давам ти десет минути да облечеш нещо друго — рече накрая той, пусна я и й обърна гръб.

Сабрина избяга от салона, за да скрие сълзите си. Изкачи тичешком голямата стълба и тресна вратата на стаята си. Застана пред огледалото, пое дълбоко дъх и се опита да се овладее. Нямаше да позволи на Люсиен да й развали вечерта. Изведнъж й хрумна друга мисъл и очите й заблестяха злобно. Затърси в раклите си, докато намери онова, което търсеше.

Само след петнадесет минути Сабрина нахлу като вихър в салона, изпълнена със страх, че Люсиен може да е тръгнал без нея.

— Тръгваме ли? — попита задъхано тя.

При звука на гласа й Люсиен вдигна глава и остана като закован на мястото си. Лицето й беше скрито под черна маска.

— Така значи, Бони Чарли се е решил на един последен обир? — отбеляза равнодушно той и плъзна поглед по панталона и ботушите, криейки умело смущението си. На хълбока й се люшкаше шпага. — Е, добре, щом желаеш, отиваме на бал. Без съмнение, господата ще полудеят по теб. Само се надявам да не присъства някоя от жертвите ти.

Разбира се, той имаше право. Появата й беше сензация, особено след като се разбра, че малкият разбойник в кадифен костюм е дукеса Кемъри.

Много скоро обаче развлеченията и празненствата на Лондон започнаха да й досаждат. Освен това бременността й напредваше и тя реши, че е дошло време да сложи край на излизанията в обществото. Напусна Лондон без съжаление, за да роди детето си сред спокойствието на Кемъри. Остана обаче много изненадана и засегната, когато Люсиен й позволи да замине сама. Трябваше да положи големи усилия, за да не се разплаче.

— Тъй като присъствието ми ти досажда, сигурно ще се зарадваш да чуеш, че няма да се върна с теб в Кемъри — каза й той и напрегнато зачака да види реакцията й.

Ала Сабрина беше свикнала да крие истинските си чувства. И този път успя да вдигне незаинтересовано рамене.

— Както желаеш, скъпи. Оценявам високо деликатността ти. Един път и ти да се съобразиш с чувствата ми — отговори хапливо тя.

Опитваше се да си внушава, че се радва да живее в Кемъри сама, без Люсиен, но още по време на безкрайното пътуване с каретата мислеше непрекъснато за него и се питаше какво ли смята да прави сам в Лондон. Въздъхна, отвратена от самата себе си. Никога ли нямаше да знае какво иска? Гордостта и гневът все още й пречеха да потърси близостта му, макар че всеки път, когато го погледнеше, пулсът й се ускоряваше. Трябваше поне да признае, че все още го желае.

По пътя към Кемъри беше минала през Верик Хаус, за да вземе страхливо очакващия я Ричард и да го отведе в новия му дом. Присъства и на сватбата на Мери. Усети дори известна завист, като видя щастливото лице на сестра си под венеца от портокалови цветчета. Мери изглеждаше възхитително в роклята от сребърна коприна с шестметров шлейф, поръчан специално за случая от Лондон, докато вървеше по тесния проход между пейките в църквата и гледаше с обич и доверие бъдещия си съпруг. Люсиен пристигна изненадващо в самия ден на сватбата и заяви, че просто минава оттам и иска само да им пожелае всичко най-добро. След церемонията изчезна също така бързо, без да си даде труд да обясни поведението си.

Макар че не остана дълго във Верик Хаус, Сабрина намери време да посети мисис Тейлър и й занесе кошница с портокали и лимони. Стана й тъжно, когато влезе в малката къща и си припомни часовете, които бе прекарала в кухнята. По-рано бъбреше и се смееше безгрижно с мисис Тейлър, но сега всичко беше различно. Усещаше, че добрата жена се смущава от титлата й. Добре, че Джон и Уил не се бяха променили. Все още бяха добрите стари приятели, зарадваха се да я видят и да чуят новини от Лондон.

Когато двамата с Ричард потеглиха на път, Сабрина беше потисната и едва сдържаше сълзите си.

Следващите месеци преминаха спокойно. Зимата беше студена, тя дебелееше, детето натежаваше в нея и не й позволяваше да напуска къщата. Люсиен ги посещаваше много рядко и посвещаваше цялото си време на Ричард, а нея почти не поглеждаше. Е, може би това се дължеше на безформената й фигура…

За Коледа пристигнаха Терънс и Мери и доведоха леля Маргарет и Хобс. Сабрина се смая от поведението на Люсиен, който изведнъж се превърна в сърдечен домакин и омагьоса всички гости с прословутия чар на семейство Доминик.

Все по-често се улавяше да мисли, че ако не бяха препятствията, които сама беше издигнала в глупавата си гордост и упорство, животът й можеше да бъде съвсем друг. Ами ако Люсиен я обичаше истински? Защо беше толкова мил с нея, преди да възвърне паметта си, ако не изпитваше нищо? Не, тогава той просто си играеше с нея и след като беше постигнал онова, което искаше, вече не се интересуваше от нея. Имаше Кемъри, скоро щеше да си получи и така желания наследник.

Когато дългата зима наближи края си, когато небето се проясни и засия синьо и весело, Сабрина разбра, че времето е дошло. От доста време насам усещаше движенията на бебето. Когато я прониза първата божа, тя извика от изненада и внимателно обгърна с ръка корема си. Вдигна глава и очите й заблестяха радостно. Смая се, когато откри по лицето на Люсиен, който я наблюдаваше с тревога, израз на пламенен копнеж. Но много скоро копнежът изчезна и отстъпи място на хладна заинтересованост.

Реа Клер Доминик се роди рано сутринта и силният й вик, когато за първи път видя света, накара Мери да избухне в радостен смях. Тя сложи бебето в ръцете на Сабрина и се извърна, за да скрие сълзите на облекчение и благодарност, които се стичаха по бузите й.

— Ето ти на — рече тихо Люсиен и погледна меко бебето. — Ти си упорита както винаги, Сабрина.

Тя го погледна уморено и пламтящата в очите му радост й даде сили да отговори:

— И така ще бъде винаги.

Още през май Сабрина се върна към нормалния си живот, но не пожела да отиде в Лондон и да участва в светските развлечения. След раждането на Реа Клер й беше много по-приятно да живее уединено.

Дукесата-вдовица предприе едно от редките си посещения в Кемъри, за да види правнучката си, и през цялото време повтаряше, че е много разочарована, дето не се е родило момче. Все пак обсипа бебето с подаръци и дори го взе на ръце. Веселите виолетови очи на Реа я накараха да се засмее от радост. Тя си замина бързо, но не и без предупреждението:

— Следващото трябва да бъде момче.

Сабрина се усмихна и избягна погледа на Люсиен. Не можеше да каже на старата дама, че никога няма да има друго дете.

Странно, но окончателното скъсване стана не по нейна вина. Люсиен реши да даде бал в чест на дъщеря си, първият бал в Кемъри от много години насам. Гостите пристигаха един след друг и пълнеха салоните и градините, облени от топлото слънце. Повечето бяха от Лондон, но имаше и много благородници от околността. Сабрина откри, че харесва много сър Джереми Уинтърс и жена му, но повечето от гостите не подхождаха на Кемъри. Много по-приятно щеше да й бъде да прекара деня с Реа и Люсиен, който почти не напускаше Кемъри след раждането на дъщеря си.

Сабрина беше много изненадана, когато откри между гостите дук Гранстън, но си каза, че Люсиен просто не е можел да не го покани. Сега беше благодарна на мъжа си, че я е спасил от женитбата с дука. Гранстън беше мазен и отвратителен както винаги и на всичкото отгоре през цялото време не се отделяше от нея. Бледите му очи я следяха с неприкрита похот и тя трепереше от напрежение. Както обикновено, той пи много, след полунощ падна под масата и двама слуги трябваше да го изнесат от залата. На следващата сутрин обаче се появи рано-рано, точно когато тя правеше утринната си разходка на кон през близката до имението горичка. Той също беше на кон и й препречи пътя на един завой.

— Добро утро — поздрави спокойно Сабрина и се опита да не забелязва самодоволната усмивка на тлъстото му лице. — Мога ли да направя нещо за вас? — попита тя.

— Ах, вие, Сабрина — отговори мазно той и доближи коня си до нейния. — Нали нямате нищо против да ви наричам така? Все пак едва не се ожених за вас, нали? Само че Люсиен ме изпревари, както го е правил още много пъти преди. Той направи първата крачка, или може би трябва да кажа — първата целувка? — изсмя се той и хвърли многозначителен поглед към устата й.

— Моля да ме извините, Ваша светлост, но трябва да се погрижа за гостите си — отговори ледено Сабрина и вирна високомерно брадичка.

— Недей така, малката ми, знам, че имаш достатъчно време за мен. Бъди мила с мен, защото не обичам да ме отблъскват.

— Ще получите много повече, ако веднага не се отстраните от пътя ми — проговори предупредително Сабрина. — Мъжът ми ще се ядоса много, ако види, че ми досаждате.

Дук Гранстън се изсмя подигравателно.

— Люсиен ли? Той е твърде зает и не го е грижа къде си и какво правиш. Лейди Сара заема цялото му внимание, само преди петнадесет минути ги видях в градината. Остани с мен, малка Сабрина — прошепна похотливо той и й намигна. — Тази гъста горичка ще ни скрие от любопитните погледи. Вината съм съжалявал, че не те опознах по-отблизо. А когато се омъжи за Люсиен, бях направо отчаян. Но щом той се върна сам в Лондон и те остави да скучаеш в Кемъри, сърцето ми се изпълни с нова надежда. Той се върна към старите си навици и аз съм уверен, че ние двамата с теб също ще се забавляваме добре, скъпа.

Никога преди това Сабрина не беше изпитвала такова унижение и обида.

— Махни се от пътя ми! — изсъска тя и виолетовите й очи пламнаха от гняв.

— Ти си красива. Никога преди това не съм виждал такава красавица — промърмори дукът и насочи коня си напред, така че Сабрина остана заклещена между него и едно дърво. Тя се опита да се отдръпне, но дукът я улови и я привлече към себе си. Притисна горещата си уста в нейната и се опита да разтвори устните й. Сабрина побесня от гняв и отвращение. Гневът удвои силите й и тя го блъсна така, че той се строполи на земята и от гърлото му се изтръгна болезнен вик. Беше се приземил в един къпинов храст. Сабрина пришпори коня си и препусна през откритото поле, без да се тревожи от ядните проклятия на дук Гранстън.

Когато се върна вкъщи, тя завари Люсиен в салона, седнал до лейди Сара, която играеше ролята на домакиня и наливаше чай на събралите се гости. Без да каже дума, Сабрина им обърна гръб и се прибра в спалнята си.

Забелязал измачканата й шапка и святкащите от гняв очи, Люсиен се извини и я последва, без да го е грижа за недоволството на лейди Сара.

Сабрина свали шапката си и я запрати гневно към леглото. Разкопча жакета си и тъкмо щеше да захвърли и него, когато Люсиен влезе в спалнята й.

— Какво означава това, по дяволите? — попита той, когато видя как жакетът не стигна до леглото и падна на пода. — Втурваш се в салона, като че те преследват цяла рота дяволи, поглеждаш ме убийствено и си излизаш, без дори да поздравиш гостите ни.

Сабрина се обърна към него с разкривено от гняв лице.

— Току-що ме обидиха в собствения ми дом, а когато влязох в салона, заварих метресата ти да си играе на домакиня и да се смее като идиотка. Ти, само ти си виновен за всичко. Всеки мъж си въобразява, че съм готова да приема неприличните му предложения, докато ти най-спокойно флиртуваш с онази кокетка.

Люсиен скри ръце зад гърба си, за да не я сграбчи и да я разтърси здравата.

— Какви глупости дрънкаш! Аз не съм човек, който подслонява метресите си под същия покрив с жена си — обясни високомерно той. — Обикновено им купувам къща.

Лицето на Сабрина побеля като вар.

— Защо тогава не заживееш окончателно с някоя от тях, след като очевидно не те е грижа за съпругата ти?

Люсиен я погледна замислено.

— Мислех, че с времето отношенията ни ще се променят. Мислех, че раждането на Реа ще те направи малко по-достъпна, но ти си остана твърда като стомана, Сабрина. Постепенно стигам до убеждението, че не си струва усилията. Съмнявам се, че някога ще поумнееш.

Сабрина впери поглед в широкия му гръб, докато той вървеше към вратата. Много й се искаше да го повика обратно, но не можа. На прага Люсиен се обърна и рече тихо:

— Мисля, че ще последвам съвета ти. Смяната на обстановката ще ми се отрази добре. Обвиненията и постоянните ти капризи ме изнервиха. Искам да имам жена, не малко момиче.

Сабрина не смееше да се помръдне. Сърцето й беше разбито. Люсиен никога не беше разговарял с нея с този студен, нетърпелив тон. Сигурно никога нямаше да се върне при нея. Тя падна на колене и захълца отчаяно.

Това беше преди една седмица. Оттогава живееше сама в Кемъри. Люсиен беше удържал на думата си и беше заминал с всички гости за Лондон. Единствената й утеха беше Реа. Тя погледна бебето, което доволно сучеше от гърдата й, притисна устни към меката косичка и изпита облекчение. Това малко същество беше само нейно. То се нуждаеше от майка си и тя щеше да му даде цялата любов, от която бащата го беше лишил.

— Сабрина! — прошепна развълнувано леля Маргарет и се промъкна на пръсти в стаята.

Сабрина вдигна изненадано глава. Потънала в мисли за миналото, тя беше забравила всичко около себе си.

— Днес си станала много рано, лельо Маргарет — проговори с обич тя. — Мислех, че ще си поспиш повече след вчерашното пътуване. Знам как мразиш да те друса каретата.

— Трябваше да дойда — отговори шепнешком лелята и огледа любопитно бебето. — Дойде време да ти разкрия истината.

— Каква истина? — попита учтиво, но незаинтересовано Сабрина и се наведе над Реа.

— Ще ти разкрия тайната — отговори твърдо лелята. — Дойде време да я узнаеш. Само аз мога да ти я покажа.

Любопитството на Сабрина се събуди. Леля й беше толкова развълнувана.

— Какво имаш да ми покажеш?

— Трябва да бъдем насаме, миличка — отговори строго лейди Маргарет и хвърли подозрителен поглед към бебето. — Никой не бива да ни послушва.

Сабрина смръщи чело. Старата дама беше видимо нервна, ръцете й трепереха, очите блестяха от възбуда. Тя сведе поглед към бебето и установи, че Реа е заспала с невинна усмивка на кръглото си личице.

— Ще я сложа в люлката и тогава ще си поговорим, лельо — рече тихо тя. — Ще трае само минута — добави успокоително тя, като видя нетърпението на леля си.

Когато влезе в салона, тя завари леля Маргарет приседнала на крайчеца на една пейка, притиснала до гърдите си гоблен. Лицето й пламтеше от нетърпеливо очакване.

— Нямаше те цял час — проговори укорно старата дама, макар да бяха минали най-много петнайсет минути, откакто се бяха разделили.

— Съжалявам, лельо — извини се Сабрина. — Е, каква тайна ще ми разкриеш?

Старата дама се усмихна загадъчно.

— Много отдавна знам тази тайна, но никому не съм я доверила. Беше ми забранено да говоря за това. Трябваше да обещая на Ангъс, че ще мълча, а аз никога не нарушавам обещанията си — обясни самоуверено тя.

Без да крие изненадата си, Сабрина се отпусна на пейката до леля си.

— Искаш да кажеш, че дядо ти е доверил някаква тайна? — Гласът й беше пълен със съмнения.

— О, да, и беше много загрижен, макар да не разбирам защо — обясни объркано лелята. — Трябва да го попитам, но толкова отдавна не съм го виждала. Къде ли е отишъл?

Сабрина помилва ръката й. Очакваше да чуе някоя невероятна история, но знаеше, че леля й не обича да я карат да бърза.

— Той е добре, лельо, но ти щеше да ми разкриеш тайната. Какво ти каза дядо?

Очите на старата дама се проясниха отново. Тя притисна гоблена до гърдите си, после се огледа страхливо, за да е сигурна, че никой не ги наблюдава, разгъна тежката материя и я разстла на скута си.

Сабрина се вгледа възхитено в красивата бродерия.

— Прекрасен е, лельо Маргарет — прошепна тя. Никога не беше виждала толкова сложна и прецизна изработка.

— Разгледай го по-внимателно — помоли лелята и се усмихна тайнствено.

Сабрина се постара да вникне в изобразената сцена и едва не извика от изненада.

— Та това е замъкът! И езерото! Същинска карта на възвишенията — прошепна смаяно тя. После разгледа дребните фигурки около замъка, видя същите тези фигури и в една лодка, носена от сивите вълни на езерото. — Ти си избродирала бягството ни от Шотландия. — Тя се вгледа по-внимателно в гоблена и очите й се разшириха от учудване. На платното бяха представени още няколко сцени. Думите, които дядо й беше произнесъл на умиране, изведнъж изникнаха в съзнанието й.

— Конци, златни конци — прошепна невярващо тя и едва не подскочи, когато мършавият пръст на лелята се заби в бялата църквица, обшита със златни конци.

Църквата, бе казал дядо й и тя беше запомнила думите му. Проследи пътя на златния конец, който се виеше покрай брега на езерото, минаваше през сиви скали и се появяваше отново като грамаден златен възел в най-далечния край.

— Господи! — извика възбудено тя. — Това е заровеното богатство. Златото на дядо, всички ценни предмети от замъка, скъпоценностите на клана. — Тя скри лице в ръцете си и тъжно поклати глава. — През всичкото това време са били там, толкова години. Ти си знаела къде се намират и си мълчала, а аз бях принудена да обирам богаташите, за да се изхраним. Ключът към загадката е бил в сръчните ти пръсти. О, лельо Маргарет, защо не ми каза по-рано? — изплака тя, вдигна глава и смаяно установи, че лелята е изчезнала. Тя беше направила онова, което трябваше, и не се интересуваше от продължението на историята.

Няма смисъл да съжалявам, каза си унило Сабрина, леля Маргарет не е виновна за нищо. Не можеше да й се сърди, че е удържала на дадената дума. Дядо й беше доверил тайната си на сръчните й пръсти. Знаел е, че ако се случи нещо, тайната му ще остане съхранена и няма да бъде забравена, ако се увековечи върху гоблен, който ще се запази за поколенията.

Леля Маргарет беше изпълнила буквално заръката му, без да съзнава, че можеше да помогне на племенниците си много по-рано. Сигурно е имала на разположение и карта, дадена й също от дядото.

Сабрина не можеше да откъсне поглед от гоблена. Очите й бяха пълни с тъга. Ако знаеше тайната му, животът й щеше да протече по съвсем друг начин. Пъстрите конци се размиха от нахлулите в очите й сълзи.

— Какво има, Сабрина? — попита уплашено Ричард, който бе влязъл тихо в стаята и я завари да хълца над гоблена.

Той приседна до нея и я прегърна несръчно, опитвайки се да я утеши.

— Люсиен не се е върнал, нали? — попита тихо той, приемайки, че сестра му тъгува за мъжа си.

Сабрина вдигна глава и се опита да се усмихне.

— Не, Дики, не. В този гоблен е скрито твоето наследство. Ти си много богат — обясни с треперещ глас тя.

— Аз да съм богат? — попита смаяно Ричард. — Затова ли плачеш?

— Не, миличък, не. Просто се бях пренесла за малко в миналото и се натъжих.

— Това не е ли гобленът на леля Маргарет? — попита любопитно Ричард и поглади меката материя, влажна от сълзите на Сабрина.

— Той е — отговори кратко тя и го сгъна грижливо.

— Тя ще се ядоса много, ако разбере, че си го разглеждала. Знаеш, че не позволява никой да го пипа — предупреди я Ричард.

— Леля Маргарет завърши гоблена си, Дики, и се съмнявам, че го помни. През всичките тези години го е пазила за теб. Това е наследството ти.

Момчето смръщи чело.

— Този гоблен? — Любопитството му нарастваше. — Защо е решила да ми подари гоблен? Какво ще правя с него?

— Той е част от наследството ти, най-важната част — обясни Сабрина. — Той е ключът към заровеното съкровище на дядо ни. Той остави всичко на теб, единствения мъжки наследник, но трябваше да го скрие в планините, за да го запази от англичаните. Леля Маргарет е извезала цялата сцена със сръчните си пръсти.

Ричард зяпна от изненада.

— Моето наследство? Дядо ми е оставил богатството си? А аз бях убеден, че съкровището не съществува. Смятах, че си измислила цялата история, за да ме забавляваш. — Той скочи възбудено от мястото си. — О, Сабрина, аз съм богат!

— Ричард, моля те, не се вълнувай — укори го Сабрина, когато той заподскача из стаята. — Не искам да те разочаровам — продължи меко тя, — но може да се окаже, че в историята на леля Маргарет няма и капчица истина. Знаеш, че тя обича да си фантазира. Искам да разбереш, че не бива да разчиташ на това богатство. Минаха толкова години и е много вероятно някой да го е намерил. Англичаните претърсиха навсякъде.

Ричард не успя да скрие напълно разочарованието си, но вирна брадичка, както имаше обичай да прави тя, и рече уверено:

— Знам, че е там, сигурен съм в това. То е мое, Сабрина. С него ще се върнем във Верик Хаус и ще заживеем, както преди. Ще бъде както по-рано, преди Люсиен да се появи и да развали всичко. Той няма повече да те прави нещастна, аз ще се погрижа за това. Вече няма да живееш с него и да се измъчваш, Рина — обясни възбудено той. — Ще вземем Реа и ще се махнем. И ще заживеем както преди.

Сабрина го прегърна, трогната от лоялността му.

— О, Ричард, и аз искам същото, но вече е много късно за мечти. Все пак съм ти благодарна и те обичам много за това, че помисли за мен и Реа.

— Не е късно, Рина — възрази упорито момчето.

— Някой ден ще заминем за Шотландия и ще потърсим съкровището, обещавам ти, но не бива да разчитаме на него, Ричард.

Ричард не каза нищо, само погледна гоблена в скута на сестра си и очите му засвяткаха решително.

На следващата сутрин, когато Сабрина тъкмо беше седнала да закусва, икономът влезе в трапезарията и застана смутено зад стола й.

— Какво има, Мейсън? — попита с усмивка Сабрина.

— Не бих желал да преча на Ваша светлост, но един от лакеите е донесъл спешно съобщение.

— Спешно ли? — учуди се Сабрина. — Веднага го доведете, Мейсън.

— Разбира се, Ваша светлост — отговори облекчено достолепният старец и дискретно се оттегли.

Сабрина отпи замислено глътка чай и се запита какво ли е това спешно съобщение, та винаги загриженият за етикецията Мейсън ле посмял да прекъсне закуската й и е довел един най-обикновен лакей. Вдигна глава и огледа любопитно зачервения от срам момък, който се изправи пред масата. Позна го и му се усмихна окуражително.

— Разкажи какво е станало, ако обичаш — помоли тихо тя.

Мейсън побутна сърдито умълчалия се мъж, лакеят вдигна глава и се покашля.

— Значи, Ваша светлост, аз не съм от хората, дето обичат да клюкарстват, но мисля, че този път няма да сбъркам, като ви кажа за младия лорд Ричард.

Като чу името на братчето си, Сабрина трепна и отговори строго:

— Да, говори, аз трябва да знам каква каша е забъркал пак. Сигурно отново е натопил нечии ботуши във вода? Или е стрелял по шапката ти?

Лакеят пристъпваше смутено от крак на крак.

— Не, Ваша светлост, той се измъкна от къщата на разсъмване, оседла си един кон и препусна нанякъде. През цялото време се оглеждаше да не го види някой. Аз… — Лицето му почервеня още повече. — Аз се прибрах на разсъмване, затова го видях.

— Разбирам. Е, обикновено той не излиза на езда, без да ме е уведомил, но сигурно просто е искал да се поразходи. Ще го намерим от другата страна на езерото да лови риба или да стреля с пушката си — отговори безгрижно Сабрина, която все още не разбираше тревогата на двамата мъже.

— Отначало и аз така си помислих, Ваша светлост, и нямаше да ви обезпокоя, но след около час един ратай от „Флайнинг Хорз Ин“ доведе обратно коня на младия лорд.

— Какво? — уплаши се Сабрина. — Да не е паднал? Ранен ли е? — Тя скочи от стола си с разширени от страх очи.

— Не. Ратаят ми каза, че младият господар му е заповядал да върне коня, защото вече нямал нужда от него.

— Как така? И какво е търсил във „Флайнинг Хорз Ин“? — попита Сабина и по гърба й пролазиха студени тръпки.

— Той е заминал с пощенската карета на север, Ваша светлост. Реших, че не знаете нищо за плановете му, затова побързах да ви уведомя — заключи смутено той и трепна, когато лицето на младата му господарка стана пепелносиво.

— О, Ричард! — прошепна безпомощно Сабрина. Беше сигурна, че гобленът е изчезнал от стаята й. Ричард беше тръгнал да търси наследството си. — Благодаря ти — обърна се тя към лакея, когато успя да се овладее. — Добре направи, че ми каза веднага. А сега иди и запрегни каретата. Трябва да тръгна най-много след час.

Мери се сви на кълбо под завивките и потръпна от допира на студените чаршафи. Погледна тъжно празното място до себе си и мислено помоли Терънс да побърза и да се върне в леглото, за да я стопли. Беше го оставила в библиотеката, наведен над сметководните книги. Откакто бяха пристигнали, той бе поел отново управлението на имението си. След като се беше отказал от военната служба, хвърляше цялата си енергия в новата организация на арендата. Достатъчно дълго беше търпял леността на стария си управител и сега пое командата като офицер, комуто е възложено да дисциплинира една разхайтена рота.

При мисълта за новия си живот Мери се усмихна щастливо и доволно. Вече осем месеца живееше като съпруга на Терънс в Грийн Уилоус и сега очакваше с огромно нетърпение раждането на първото им дете. Докато тя се надяваше на син, който да прилича на баща си, Терънс я уверяваше, че предпочита една мила малка дъщеричка, за да я глези. Може би и аз ще си имам момиченце като Реа, каза си Мери, после поклати глава. Не можеше да има друго дете, красиво като племенницата й. Не само златните къдрици и виолетовите очи, а и нравът й я правеше сладка и неустоима. Дано помогнеше на родителите си да намерят щастието си. Мери не преставаше да мисли за Сабрина и Люсиен и понякога се отчайваше от неотстъпчивостта им. След раждането на детето двамата сякаш се бяха отчуждили един от друг, вместо да се сближат. Съвсем друго беше с нея и Терънс — но Сабрина и Люсиен бяха много по-различни от тях двамата. Те бяха горди и надменни и никой от двамата не беше склонен дори на най-малка отстъпка. Положението ставаше особено трагично, защото двамата се обичаха. Мери беше убедена в това. Ако скоро не намереха начин да изгладят различията си, щеше да се разрази истинска трагедия. Горчивите спомени им пречеха да споделят любовта си. В последно време до ушите на Мери бяха достигнали някои тревожни слухове от Лондон и макар че отказваше да им повярва, тя все по-често се питаше дали пък Люсиен наистина не е почнал да търси забрава в обятията на леките жени. Невъзможно беше обаче сестра й да си е взела любовник. Това бяха долни лъжи.

Мери се обърна по гръб и се постара да мисли за друго. Леля Маргарет беше обещала да ги посети скоро. Сега беше при Сабрина, но смяташе да си тръгне през следващата седмица. Грийн Уилоус и Кемъри са толкова различни, каза си с усмивка Мери. Нейният дом нямаше огромно парадно стълбище, нито рисувани тавани и великолепно обзаведени стаи като Кемъри, но червените тухли, прозорците с оловни рамки и високите фронтони представляваха прекрасна гледка. Входната алея, която се виеше към къщата, беше обградена от двете страни със стари тисове. Вътрешната стълба беше с резбован парапет, трапезарията с дъбова ламперия, а салоните и стаите за гости бяха изцяло в любимите й цветове — жълто и синьо. Наскоро бяха завършили обзавеждането на детското крило и Мери не беше пропуснала да купи цяла рота оловни войничета в една кутия. Тя задряма отново и на лицето й изгря доволна усмивка, защото сънуваше как държи в прегръдката си първородния си син.

Събуди се отново, когато големият часовник в салона удари дванадесет. Надигна се уплашено и установи, че нощницата й е мокра от пот. Лицето й беше влажно. От гърлото й се изтръгна дрезгав вик, тя скочи и избяга от стаята. Очите й бяха замъглени от сълзи и едва не се строполи по стълбата.

Терънс седеше зад писалището си, наведен над документите си, перото му дращеше по хартията. Мери се втурна в библиотеката, останала без дъх. Мъжът й вдигна изненадано очи и като видя бледото й лице, изруга полугласно, скочи от креслото и забърза към нея.

— Какво се е случило, за Бога? — попита разтревожено той и я натисна в един стол. — Да не е детето? — сети се изведнъж той и лицето му потъмня от уплаха.

Мери поклати глава. Терънс въздъхна облекчено, наля й чашка бренди и я поднесе към синкавите й устни. След като тя изпразни чашата на един дъх, той взе студените й ръце в совите и започна да ги масажира, за да възстанови кръвообращението.

— Мери, моля те — прошепна той. — Трябва да ми кажеш какво се е случило. Нещо те е уплашило до смърт. Кажи какво стана!

Очите на Мери вече не бяха сиви, а имаха цвета на оникс. Кожата на лицето й синееше, костите се очертаваха под нея и тя приличаше на мъртвешка маска.

— Сънувах нещо. Бях се разтревожила за Сабрина и се опитах да прогоня тревогите си — обясни с треперещ глас Мери.

— Нищо не можеш да направиш за нея, мила — рече тихо Терънс.

— Двамата трябва сами да намерят решението. Тази дяволска упоритост ще разруши живота им. Не искам да се тревожиш за…

— О, не, Терънс, не е това — прекъсна го отчаяно Мери и стисна до болка ръката му. — Почувствах се съвсем близо до смъртта. Студен полъх от гроба се плъзна по бузата ми.

— Това трябва да престане, Мери — промърмори загрижено мъжът. — Ще се разболееш.

Мери го гледаше отчуждено.

— Чух някой да свири на гайда, после видях как луната изгря над езерото. Беше толкова тъжно, толкова тихо и самотно, сякаш времето беше спряло. След малко се появиха някакви хора, но лицата им бяха скрити. Когато омарата се разпръсна, видях лодка… — Мери устреми очи към мъжа си и погледът й се проясни. Любимото лице й вдъхваше доверие. — В лодката беше Сабрина, а до нея седеше Ричард. Нещо не беше наред, повярвай.

— Недей така, Мери — опита се да я успокои Терънс и помилва ръката й. — Нали каза, че си била разтревожена за Сабрина. Било е само сън, нищо повече.

Мери изтръгна ръцете си от неговите и очите й засвяткаха гневно.

— Не се дръж с мен като с малко дете, Терънс. Това не беше сън. Това беше видение и сега знам, че ще се случи нещо ужасно. — Тя преглътна смело сълзите си и продължи: — Нещо ще се случи със Сабрина. О, Терънс, повярвай ми! Цял живот съм живяла с тези видения и знам кога трябва да им вярвам и кога не. Не мога да ги отхвърля с лека ръка. Повярвай ми, моля те, знам, че ще се случи нещо лошо!

Терънс гледаше безпомощно сключените й ръце и пълните с ужас очи.

— Какво мога да направя? — попита накрая той. — Ти не ми каза нищо съществено. Само няколко неясни образа и…

Мери се приведе към него. Лицето й бавно възвръщаше цвета си.

— Трябва да отидем в Кемъри. Трябва да попречим на Сабрина и Ричард да заминат за Шотландия.

— Шотландия! Наистина ли мислиш, че биха предприели това дълго и трудно пътуване? Защо, за Бога? Чуй ме, Мери, това просто няма смисъл. Сабрина никога не би оставила Реа, за да избяга в Шотландия, и то с Ричард.

— Ти не разбираш. Когато нещата не са черни или бели, ти просто отказваш да повярваш — ядоса се още повече Мери, за първи път след осем месеца брак. — Аз знам, сигурна съм, че видението ми ще се сбъдне. Трябва да предприемем нещо, просто трябва!

Мери стана от стола и наедрелият й корем се очерта ясно под тънката нощница. Тя застана пред Терънс и заяви решително:

— Не искам тази трагедия да тежи на съвестта ми. Смятам да замина за Кемъри и да предупредя Сабрина — разбира се, ако вече не е твърде късно. — Тя се обърна сковано и понечи да мине покрай Терънс.

— Мери — прошепна полковникът, взе я в прегръдките си и я притисна силно до себе си. — Мила моя Мери, не ми се сърди, моля те! Аз съм един себелюбив стар глупак, защото искам да те задържа само за себе си, но ме е страх да не ти се случи нещо, разбери. Права си, трудно ми е да разбера нещо, което не мога да видя. — Той вдигна лицето й към своето и се усмихна. — Ще заминем веднага, Мери. Изтрий сълзите си и поръчай на камериерката да събере багажа ти. Вземи най-топлите си дрехи. Не искам да настинеш.

Мери го погледна с безкрайно доверие, целуна го бързо и се изплъзна от прегръдката му.

Двамата пътуваха цяла нощ и през цялата следваща сутрин, като спираха само за смяна на конете и кратко похапване. Мери отказваше да яде, но приемаше с благодарност чаша горещ чай и настояваше да продължат, колкото се може по-скоро. Тя се взираше замислено през прозореца, гледаше как зората огрява сивото небе и сякаш търсеше в розовите пламъци отговор на измъчващите я въпроси.

Пристигнаха в Кемъри към обед. Влязоха забързано в големия салон и Мери се втурна направо към стълбата. В този миг се появи икономът и спря като закован на прага. Не беше очаквал да види сестрата на господарката и съпруга й.

— Лейди Мери! — заекна той. — Боя се…

— Къде е Сабрина? Тук е, нали? — прекъсна го страхливо Мери.

Мейсън отговори почтително:

— Доколкото знам, Нейна светлост напусна Кемъри.

— Господи! — прошепна безсилно Мери. Тя се олюля и Терънс побърза да я подкрепи.

— Ела, миличка, седни. Донесете малко чай и една препечена филийка — нареди властно той и стъписаният иконом побърза да изпълни заповедта.

Мери се отпусна в мекия стол, пое дълбоко въздух и направи опит да се успокои. Терънс стисна ръката й и когато икономът се появи отново, придружен от прислужник с табла, попита строго:

— Къде е дукът? Моля, кажете му, че сме тук и желаем да го видим веднага.

— Боя се, че в момента Негова светлост също не е тук.

Мери погледна безпомощно мъжа си и очите й се напълниха със сълзи.

— И лорд Ричард ли замина? — попита колебливо тя, макар да знаеше отговора.

— Честно казано, да — отговори доверително. Мейсън. Отчаянието, изписано по лицето на Мери, го накара да забрави сдържаността си. Все пак дамата беше сестра на Нейна светлост. — Наистина е странно. Младият лорд изчезна вчера на разсъмване и след като узна за заминаването му, Нейна светлост много се обезпокои и веднага заповяда да запретнат каретата. Както ни казаха, лорд Ричард е взел дилижанса на север. Нямам представа каква е целта му, но Нейна светлост очевидно знаеше — съобщи с мрачно лице той. — И ако ми позволите да бъда откровен, ние бяхме много объркани, защото Нейна светлост не остави никакви разпореждания — заключи той и по лицето му пролича, че изпитва голямо облекчение да прехвърли товара си върху някоя по-авторитетна личност.

— А Реа? — попита внезапно Мери и побледня още повече.

Икономът си разреши кратка усмивка.

— Малката лейди е на сигурно място в стаята си. Бавачката и камериерката й не се отделят от нея.

— Слава Богу! Ще се кача да я видя — зарадва се Мери и стана от стола, макар че се олюляваше от изтощение.

— Разбира се, мила, но после настоявам да си починеш малко. Пък и в момента не можем да направим нищо — отговори загрижено Терънс, после се обърна към иконома и поиска перо и хартия. — Трябва да изпратя вест на дука. В Лондон ли е той?

— Да, мисля, че е там — отговори сдържано Мейсън.

Мери влезе на пръсти в детската стая. Бавачката седеше до люлката и шиеше. Като видя сестрата на Нейна светлост, младата жена се усмихна облекчено. Мери пристъпи към люлката и се вгледа с обич в спящото бебе. Малката главичка беше покрита със златни къдрици, бузките бяха розови, на личицето беше изписана невинна усмивка. Мери докосна мъничките, съвършено оформени пръстчета.

— Толкова е крехка и в същото време толкова съвършена — прошепна тя.

— Много деца съм отгледала, но никога не съм виждала толкова прекрасно малко същество — засмя се бавачката.

Мери я огледа внимателно и с облекчение установи, че лицето й е честно и приятно.

— Реа е нашето най-голямо богатство. Грижете се добре за нея, защото тя е всичко за Сабрина.

— Вчера сутринта Нейна светлост влезе тук със зачервени от плач очи. Знам, че не й се искаше да остави малката Реа — отговори с тъга, бавачката.

— Каза ли колко време ще отсъства? — попита бързо Мери. Жената поклати глава.

— Каза само да се грижа добре за момиченцето й, нищо повече.

Мери въздъхна, приведе се над детето и целуна златните къдрици. После слезе долу и намери Терънс пред табла с ядене. Прие чашата ароматен чай, която й предложи прислужникът, и се усмихна с благодарност.

— Видя ли детето? — попита мъжът й, макар че прочете отговора в нежните й сиви очи.

— Да, Терънс, тя е най-сладкото същество на този свят. Прилича на ангелче. Аз ще бъда най-любящата леля.

— Аз чакам с нетърпение нашето дете, Мери — отговори тихо Терънс.

Мери се усмихна с любов.

— Знам. Знам също, че ще го обичам с цялото си сърце — отговори тя, — защото е твое дете, Терънс.

Той взе ръката й в своята и я привлече към себе си. Мери се отпусна на рамото му и скоро задряма. Терънс се усмихна доволно, намести главата й по-удобно и също затвори очи — само за малко, за да й позволи да си отпочине, опита се да се убеди той.

Вечерта дойде, но Люсиен все още не беше пристигнал, макар че изпратеното от Терънс писмо трябва да го беше намерило още следобед. Терънс успя да убеди Мери да си легне и остана да чака. Когато часовникът удари дванадесет, той реши да сложи край на бдението си и се оттегли в спалнята. В стаята беше все още тъмно, когато го събудиха високи гласове. Терънс имаше лек сън и вече седеше в леглото със запалена свещ в ръка, когато врата се отвори с трясък и в спалнята влезе дук Кемъри. Лицето му беше белязано от умора и тревога. Той застана пред леглото, без да каже нито дума на извинение за нетактичното си поведение.

— Какво става тук, по дяволите? — изфуча гневно той, извади писмото на Терънс и го размаха пред очите им. — Какво означава това писмо? Бях в стаята на Сабрина и я намерих празна. Не мога да повярвам, че си е заминала и е оставила Реа.

Мери го гледаше с нямо учудване. Лукът изглеждаше толкова измъчен. Русата му коса беше разрошена, лицето му беше отслабнало и толкова напрегнато, че белегът изпъкваше още по-ясно.

— Сабрина е в опасност — отговори направо тя, без да обръща внимание на предупредителния поглед на Терънс. — Двамата с Ричард са напуснали Кемъри и пътуват за Шотландия.

— Каква Шотландия? — попита смаяно Люсиен и приседна на края на леглото. Раменете му увиснаха безпомощно. — Защо, за Бога?

Мери вдиша рамене.

— Не знам защо. Знам само, че ги заплашва голяма опасност.

Люсиен я погледна изпитателно, после се обърна към Терънс и кимна леко с глава.

— Благодаря, че ме уведомихте — проговори сковано той. — Веднага ще замина след тях.

— Та ти дори не знаеш къде да ги търсиш, докато аз познавам добре онези места — възрази меко Терънс и скочи от леглото. — Идвам с теб, Люсиен, знам, че ще имаш нужда от мен.

Дукът кимна уморено.

— Благодаря ти, Терънс. Защо да не присъстваш на заключителната сцена със Сабрина, след като си бил свидетел на първото действие? Може би ще успееш да я вразумиш — заключи цинично той. — Ще заповядам да оседлаят най-добрите коне. Ще потеглим на разсъмване. С коне ще напредваме по-бързо, отколкото с карета, а ти си стар войник и сигурно няма да имаш нищо против, ако няколко нощи спим под открито небе. — Той закрачи към вратата, но на прага се обърна още веднъж. — Прощавайте, че смутих съня ви — извини се кратко той и излезе от стаята.

Терънс погледна замислено затворената врата, после се отпусна в леглото и взе Мери в прегръдките си.

— Този мъж е луд от тревога — прошепна загрижено той.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

Сабрина настигна Ричард малко след шотландската граница. Когато влязоха в двора на една гостилница, тя видя голямата, черна, обкована с гвоздеи пощенска карета и слизащите от нея пътници. Огледа ги внимателно, но Ричард не беше между тях. Тъкмо щеше да заповяда на кочияша да продължи напред, когато забеляза някакво движение с ъгълчето на окото си. На покрива на каретата, сред струпания багаж, изникна червенокоса глава. Ричард се прехвърли през куфарите и пазачът, който пътуваше до кочияша, му помогна да слезе.

Сабрина слезе от каретата си и последва Ричард в гостилницата. Мина доста време, преди да открие момчето между многото пътници. Братчето й стоеше в един ъгъл и се взираше жадно в яденето, което поднасяха на пътниците на една дълга маса.

Ричард бръкна в джоба на панталона си и извади няколко монети. На таблата, която тъкмо носеха покрай него, имаше печена патица, месни пастети, яйца и тортички. Сладкият аромат го удари право в носа, но като преброи монетите в шепата си, той сведе примирено глава и се отдръпна настрана.

Сабрина влезе в кръчмата и бавно закрачи към братчето си. В помещението беше шумно и момчето не чу приближаването й.

— Ричард — проговори меко тя.

Червенокосата глава се стрелна нагоре, очите зад дебелите стъкла на очилата се разшириха от учудване.

— Рина? — прошепна невярващо той, после се втурна да я прегърне. — О, Рина, ти идваш винаги, когато имам нужда от теб! Толкова исках да си с мен — призна тихо той, подсмръкна и притисна лице в рамото й.

— Гладен ли си? — попита с усмивка тя, когато той се изправи и смело се опита да овладее треперенето на устата си.

— Мога да изям цяла тава пудинг — отговори жадно той, забравил мъките си. Щом Сабрина беше с него, вече нямаше нищо страшно.

Сабрина нае отделна стая и поръча богат обяд. Стана й смешно, когато момчето си взе трета порция пудинг с ябълки и портокали и го погълна с удоволствие. Тя бутна настрана чинията си, отпи глътка вино и се замисли какво би трябвало да му каже. Беше толкова облекчена, когато го намери, че сърце не й даваше да му се скара за глупостта да я напусне без предупреждение.

— Надявам се, съзнаваш, че си постъпил много непочтено, като се измъкна тайно от къщи. Можеш ли да си представиш как се чувствах, когато един млад лакей ми каза, че си излязъл на разсъмване и си заминал с пощенската карета за Шотландия? — попита строго тя. — Не помисли ли колко грижи ще ми създадеш? Знаеше, че няма да ти позволя да заминеш, и просто избяга.

Ричард сведе виновно глава. След известно време погледна сестра си и от очите му капнаха две големи сълзи.

— Наистина не помислих за теб, Рина. Но бях сигурен, че го правя само за нас. Не ми се сърди, моля те — прошепна той, приведе се към нея и смутено я подръпна по ръкава.

Сабрина го привлече към себе си и го целуна с обич.

— Съжалявам, че трябваше да ти се скарам, но исках да знаеш как се чувствах след внезапното ти изчезване. Когато правиш нещо, винаги мисли и за другите хора, Дики.

— Но аз направих точно това, Рина! Исках да намеря съкровището и да ти го дам — заяви момчето и лицето му грейна в надежда. То помълча малко и замислено добави: — Смятам, че се отнасяш много зле с Люсиен, Рина. Та той ти е съпруг.

Сабрина усети, че се изчервява, и отговори кратко:

— Това е нещо друго.

— Не те разбирам. Понякога ми се иска отново да станете приятели. Помниш ли колко хубаво беше преди и как всички бяхме щастливи? Много ми е мъчно, че непрекъснато си причинявате болка — обясни той и сините му очи се замъглиха от тъга. Не беше лесно да разбереш възрастните.

Сабрина прехапа устни.

— И аз бих искала да бъде така, Дики, но Люсиен не искаше и не ми остави друг избор.

— Сега обаче искаш, нали? — попита с надежда той.

Сабрина се усмихна тъжно.

— Честно казано, не знам какво искам. А дори и да знаех, сигурно нямаше да мога да го постигна. Но стига толкова — заяви строго тя и бързо промени темата. — Тази вечер ще останем тук, а утре рано сутринта потегляме за Кемъри.

Ричард се отдръпна от нея и се напери като малко куче с настръхнала козина.

— Не, Рина. Няма да се върна с теб. Вече сме съвсем близо до целта и трябва да намерим съкровището на дядо. Само така можем да напуснем Кемъри и да заживеем постарому.

И аз няма да бъда зависима от един мъж, който не ме обича, каза си с болка Сабрина. Щеше да напусне Люсиен и нямаше да го моли за нищо. Реа щеше да бъде само нейна. Люсиен нямаше да си я поиска обратно, защото не беше момче, което един ден щеше да наследи Кемъри. Той обичаше дъщеря си, Сабрина беше сигурна в това, но все пак тя не означаваше толкова много за него, колкото би означавал един син.

Защо да не продължим пътя си и да потърсим богатството на дядо, запита се тя. Ричард имаше право да получи наследството си, за да стане независим и да не се страхува, че маркизът може да се върне и да го вземе под крилото си. Мъчно й беше за Реа, но пътуването нямаше да трае дълго, а и машата беше на сигурно място в Кемъри.

— Е, добре, Ричард, ще продължим — реши тя и момчето избухна в радостно ликуване.

Когато след около четиринадесет дни двамата се озоваха във високите планини, бяха уморени до смърт и болни от носталгия. Тесните, каменисти пътища на много места бяха залети с вода и почти непроходими и пътуването беше същински кошмар. Дори въодушевлението на Ричард се беше поизпарило след изтощителното пътуване в тясната, друсаща се карета.

Сабрина оглеждаше мълчаливо местата, през които минаваха. Никога не беше помисляла, че един ден ще се чувства чужденка в Шотландските планини — но днес се чувстваше точно така. Тя не беше вече част от Шотландия, а за Ричард местата, през които пътуваха, бяха напълно чужди — той беше твърде малък, когато заминаха, и не помнеше нищо.

Пристигнаха в малкото село Тимере и наеха стая в мрачната гостилница, където нямаше дори отделни стаи за хранене. Гостилничарят ги поздрави недоверчиво. Той не обичаше англичаните, но приемаше златото им. Слава Богу, че мърморещият кочияш и лакеите бяха слуги на Люсиен и се бояха до смърт от гнева на господаря си, иначе сигурно щяха да я оставят сама в тази негостоприемна страна.

Когато се оттеглиха в стаята си, Сабрина се опита да развесели Ричард.

— Утре ще станем много рано и ще тръгнем към планината. На коне, разбира се, защото с каретата е невъзможно. Замъкът на дядо се намира в една долина северно от тук и е разположен на един скален нос, който се издига стръмно над езерото. Трябва да прерисуваме картата от гоблена на хартия, за да ни е по-лесно да я носим — рече тя и се зарадва, че ще има някакво занимание за ръцете си.

— Горя от нетърпение да тръгнем — отговори щастливо Ричард. Утре ги очакваше истинско приключение, първото в живота му.

Когато на следващата сутрин наеха две здрави планински понита, гостилничарят не попита нищо, само се изправи на вратата и ги проследи с мрачен поглед, докато се изкачваха по близкия хълм.

Когато стигнаха върха, Сабрина и Ричард спряха и мълчаливо се загледаха към мъртвата кафява степ на Кулодън Моор и покритите със сняг планини на Морай Фърт и Грийн Глен, които се издигаха в самото сърце на Шотландия. Сабрина пришпори понито си и отвърна поглед от мрачното тресавище. Очите й се напълниха със сълзи. Трябваше да внимават много, докато заобиколят блатото с многобройните му опасни дупки. Понитата пристъпваха уверено по мочурливата земя, осеяна с безброй вадички и покрита с гъста растителност. Ричард не изоставаше от сестра си. Скоро влязоха в тесния проход, който водеше към долината. Местността беше гориста, от странно оформените скали се спускаха кристалночисти водопади. Когато навлязоха в долината, по гърба на Сабрина пролазиха студени тръпки и тя погледна загрижено към облаците пара, които се виеха към планинските върхове. Много скоро мъглата можеше да се спусне в долината и непредпазливият пътник да се обърка в непроницаемия мрак.

Тя спря кончето си на няколко пъти и се вслуша напрегнато. Над долината се носеха странни звуци.

— Кой вдига такъв шум? — попита Ричард, който също беше наострил уши.

Сабрина се засмя смутено.

— Сигурно съм полудяла, но мисля, че е гайда.

— Нали законът го забранява, Рина?

— Прави си, Ричард, и аз мислех същото.

Нито един слънчев лъч не проникваше в гъстата дъбова и борова гора и Сабрина усещаше как студът я пронизва до кости. Слава Богу, че се беше сетила да вземе кадифената наметка с качулка, която скриваше косата и отчасти лицето й.

— Тук е страшно, Рина — промърмори унило Ричард.

Сабрина му се усмихна окуражително през рамо. Той също беше облечен в топло палто, а големият шал на главата го пазеше от студените ветрове, които се спускаха по покритите със сняг планини.

— Сигурна ли си, че това е долината? — изкрещя Ричард, за да надвика шума на реката, която си проправяше път през скалите.

Сабрина се постара да скрие съмненията си и извика в отговор:

— Да, почти стигнахме. Остава ни още съвсем малко… може би — прибави на себе си тя.

Пътят направи остър завой покрай една издадена скала и когато излязоха от другата страна, Сабрина и Ричард спряха като заковани. Пред тях се простираше сребърно езеро, а на брега му стърчаха руините на замък.

— О, Рина — прошепна страхопочтително Ричард, макар че в гласа му се долавяше и разочарование. — Замъкът е разрушен. Мислиш ли, че са намерили и златото?

Сабрина подкара понито си по скалистия склон към езерото, устремила неподвижен поглед в разрушения си дом. Въпросът на Ричард остана без отговор.

— Защо са го направили? Защо са сринали замъка до основи? — попита мрачно тя, докато препускаше по брега на езерото. Вълните меко се плискаха в пясъка. Когато стигнаха, Сабрина скочи от седлото и тръгна бавно към изпопадалите стени. Огромни каменни късове, части от някогашни наблюдателни кули, бяха разпръснати във вътрешния двор. От каменната стълба беше останал само скелетът, покривът на големия салон беше срутен. Изпълнена с ужас, Сабрина гледаше разрушения замък и стискаше до болка ръката на братчето си.

— Това беше друг живот, Ричард — прошепна тъжно тя и сякаш чу гласа на дядо си да отеква в голямата зала.

— Помня деня, в който заминахме оттук. Помня как слязох по тази стълба — заяви учудено Ричард и се огледа недоверчиво. В голямата зала, обрасла с бурени, гнездяха кресливи чайки. Стреснати от проникването на натрапниците, те се виеха над главите им и се опитваха да ги прогонят с пронизителни писъци.

Момчето извади картата и се опита да се ориентира.

— Мисля, че пещерата е оттатък — рече Ричард и посочи към отсрещния бряг на езерото. — Но как ще стигнем дотам? Не е посочен пътят.

Сабрина разгледа картата, после се обърна към езерото.

— Трудно е да се каже. Да вървим — настоя внезапно тя, защото изведнъж беше изпитала страх да остане сама в руините. — Трябва да се върнем, преди да е паднала мъглата.

Ричард последва сестра си и двамата скоро изкачиха високите скални блокове, разпръснати навсякъде по брега на езерото. Тръгнаха по една камениста пътека, която изобщо не беше обрасла с трева, сякаш членовете на клана я използваха всеки ден.

Изведнъж Сабрина спря. Пътеката изчезваше в езерото.

— Бях забравила, че тук не може да се мине, Дики. Няма как да стигнем до другия бряг. Нямаме лодка.

Двамата спряха пред водата и се загледаха в отраженията си. Изведнъж Ричард нададе уплашен вик. Към двата образа във водата се бе присъединило трето лице. Сабрина преглътна с мъка, обърна се и погледна смаяно човека, който незабелязано се беше приближил до тях. Ричард изхленчи тихо и се притисна до сестра си.

Мъжката фигура направи няколко крачки напред и ги измери с див поглед. Брадата му беше до пояса, косите висяха разбъркани по раменете, на главата му беше нахлупена шапка с орлово перо.

Сабрина огледа внимателно карираната кърпа и висящата на колана кожена торбичка. Човекът носеше карирани чорапи до коленете и тежки шотландски обувки. Беше загърнат в шотландско наметало, в едната си ръка стискаше меч, в другата кама с блестящо острие.

Сабрина придърпа Ричард зад гърба си и се опита да не покаже на непознатия колко я е страх. Мъжът беше въоръжен, а през рамото му висеше гайда. Сабрина беше много изненадана от вида му, защото знаеше, че това облекло е забранено със закон, също както и свиренето на гайда. Сигурно той беше свирил преди малко.

— Сабрина — прошепна страхливо Ричард и стисна до болка ръката й.

Странният мъж отмести поглед от Сабрина и се обърна към момчето, чиято червена коса стърчеше изпод дебелата кърпа. Мъглата бавно се стелеше над долината. По косата на Ричард надвиснаха блестящи капчици, а светлинните, които се отразяваха в очилата му, придаваха на очите му сивкав блясък. Макар че трепереше с цялото си тяло, момчето отговори смело на погледа на шотландеца.

Мъжът направи крачка към тях и изведнъж се ухили широко.

— Ангъс? — попита смаяно той. — Не знаех, че си ти. Толкова чаках завръщането ти. Чудех се какво да правя, когато те отнесоха в замъка. Чуваше ли гайдата ми, Ангъс? — попита с надежда той. — Вървях през долината и свирех за теб.

Сабрина почувства как от сърцето й падна камък. Най-после беше познала мъжа. През последните шест години той се беше променил толкова много, че бе станал напълно неузнаваем.

— Ейвън? Ейвън Макелдън, това си ти, нали? — попита колебливо тя.

Мъжът се обърна към нея и я изгледа объркано.

— Аз съм внучката на лерда — обясни тя със същите думи, които беше употребила преди много години.

Очите на шотландеца заблестяха.

— Малкото момиче?

— Да, нали ме помниш? — засмя се радостно Сабрина. — А това е брат ми, внукът на лерда.

Макелдън пристъпи по-близо.

— Внукът? — попита той и от очите му потекоха сълзи. — Значи лердът е мъртъв? А аз помислих, че духът му е дошъл да ме вземе. Обещах му всяка нощ да свиря на гайда — промърмори той и очите му огледаха внимателно лицето на момчето.

Сабрина се усмихна, макар че сърцето й замираше от тревога. Мъглата ставаше все по-гъста.

— Трябва да си вървим, Ейвън, иначе няма да намерим пътя в мъглата. Утре ще дойдем пак — обеща тя и дръпна Ричард за ръката.

Ала Ейвън им препречи пътя.

— Няма да стигнете далеч — обясни той. Мъглата вече ги обгръщаше. Като видя уплашените им лица, той се усмихна окуражително. — Няма страшно, аз ще ви заведа на сигурно място. Да вървим — заповяда той и им направи знак да го следват.

— Ами понитата? — попита загрижено Ричард. — Те останаха в замъка.

Ейвън не се трогна.

— Нищо няма да им стане на кончетата — отговори спокойно той.

Двамата го последваха през мъглата. Вървяха дълго по един скалист склон, докато внезапно чуха плискането на вълните точно пред краката си.

— Ще се качим на лодката и ще прекосим езерото — обясни Макелдън и издърпа една малка лодка от скривалището й. Стърженето на дъното по чакъла отекна оглушително в ушите им.

Сабрина се огледа нерешително.

— Не бива, Ейвън. Не ми се иска да се отдалечавам от замъка. Ако мъглата се вдигне, можем да слезем в Тимере, преди да се е стъмнило.

— Нямаш друг избор, момиче — възрази категорично Ейвън. — Не знаеш пътя. Никой не може да избегне мъглата — заключи той и им махна да влязат в малката лодка.

Сабрина хвърли бърз поглед към бледото лице на Ричард и примирено седна в лодката. Ейвън я избута във водата, покатери се вътре и примитивното превозно средство се понесе по вълните, обгърнато в мъгла. Валеше ситен дъждец, по лицата им блестяха капки.

— Знаеш ли къде отиваме, Ейвън? — попита загрижено Сабрина. Тя не виждаше нищо пред очите си, толкова гъста беше мъглата.

— Не се страхувай, момиче, много добре знам пътя.

Сабрина му повярва, защото дъното на лодката скоро застърга в твърда земя. Слязоха на бряг, заобиколен от грамадни, хлъзгави скални блокове. Шотландецът ги поведе уверено по една стръмно изкачваща се пътечка, която свършваше пред тесен отвор в скалата. Той мина пръв през мрачния тунел и влезе в грамадна пещера, осветена от множество факли, поставени в специални гривни по стените. Въздухът ухаеше на смола.

Сабрина и Ричард се оглеждаха смаяно. На куки в стената висяха труповете на овца и крава. По стените бяха заковани кожи, няколко бяха разпрострени и на пода, а в един ъгъл имаше нар с одеяла и карирани наметала. Сабрина свали качулката си и двамата с Ричард застанаха пред пращящия огън в средата на пещерата.

Ейвън Макелдън зашета из пещерата, събра няколко одеяла и ги нареди пред огъня.

— Седнете, аз ще ви направя нещо топло за пиене — покани ги той. Сабрина му се усмихна с благодарност и издърпа Ричард да седне.

Момчето се уви в палтото си, без да изпуска от очи едрата мъжка фигура.

— Тук не ми харесва, Рина — прошепна то и огледа недоверчиво опушените стени и сенчестите ъгли.

Сабрина прехапа устни, после се принуди да се усмихне и отговори уверено:

— Нищо няма да ни направи, Ричард. По-добре да се скрием тук, отколкото да се лутаме в мъглата. Ейвън е стар приятел на дядо и можем да му имаме доверие.

— Той ме гледа странно, Рина.

— Това е, защото много приличаш на дядо. Той също имаше червена коса, а скоро и носът ти ще бъде точно като неговия. Само трябва още малко да пораснеш — подразни го тя и се зарадва, когато лицето му грейна в усмивка.

Ейвън играеше чудесно ролята си на домакин и сякаш се намираше в голямата зала на замъка, а не в скритата под скалите пещера. Направи им силен бульон и го сервира в дървени купи, опече овесен хляб и една прясно уловена в езерото пъстърва.

— Яденето беше чудесно, Ейвън — похвали го Сабрина и отмести празната си чиния. Напрежението й беше отслабнало.

Очите на мъжа засияха от радост.

— Ами, аз вече съм станал истинска готвачка. Един мъж не би трябвало да готви, но като си нямам никого, който да ме храни…

— Никоя жена не би се справила по-добре — усмихна се Сабрина и смушка братчето си.

— Много ви благодаря, сър, беше наистина вкусно — проговори учтиво момчето.

Ейвън се изправи гордо.

— Аз съм твой верен човек, Ангъс, тук съм, за да ти служа — отговори покорно той.

Ричард се стресна и погледна безпомощно сестра си.

— Аз не съм… — започна смутено той, но Сабрина побърза да го прекъсне.

— Той е много доволен, Ейвън — обясни тя и се усмихна на дивия шотландец.

— Добре, а сега вземете тези одеяла. Тази нощ ще спите до огъня — нареди Макелдън и отиде да почисти съдовете. Беше им струпал дебела постеля от сушени треви и цветя.

Ричард хвърли страхлив поглед към Сабрина. Много му се искаше да се махне оттук.

— Междувременно мъглата трябва да се е вдигнала, Ейвън. Много сме ти благодарни за гостоприемството, но е по-добре да тръгваме — започна умолително Сабрина.

Ейвън, който носеше към огъня цял наръч съчки, спря изненадано.

— Не ставай глупава, малката. Мъглата не се е вдигнала и трябва да останете тук — обясни строго той и ги изгледа предизвикателно.

Сабрина кимна на Ричард да не се противи. Трябваше да се примирят със съдбата си. Знаеше, че без шотландеца няма да намерят пътя към замъка, независимо от мъглата, камо ли пък да излязат от долината.

Двамата си легнаха и с облекчение установиха, че постелята от листа и цветя е много мека и удобна. Ричард се сгуши до сестра си и тя обгърна окуражително тесните му рамене.

— Кой е този човек, Сабрина? — попита момчето.

Сабрина, която беше устремила поглед към догарящия огън, отговори замислено:

— Той беше гайдар на клана и спаси живота ми. Помогна ми да избягам от англичаните. Ако не беше той, сега щях да лежа мъртва някъде в долината. Не мога да му причиня болка, Ричард. Длъжни сме да се отнасяме любезно с него, разбери. Вече толкова години живее съвсем сам в долината. Нищо чудно, че се е побъркал. Изпитвам съжаление към него.

Ричард помълча малко, после попита съвсем тихо:

— Мислиш ли, че знае нещо за съкровището?

Сабрина поклати глава в мрака.

— Нямам представа. Той беше много близък с дядо и…

— Дали да му покажем картата? — продължи с въпросите Ричард.

— Може да знае къде е пещерата. Дали не е някъде наблизо? — Гласът му трепереше от възбуда.

— Може би. Утре ще го попитаме. Спи сега. Искам да сме отпочинали, за да имаме сили да търсим.

Сабрина скри лице в ръцете си и се опита да прогони тъгата по Кемъри. Реа й липсваше много. Копнееше да притисне до себе си малкото телце, да целуне русата косичка. Беше забравила колко изолирани и старинни са шотландските планини. Този свят беше съвсем друг и тя се чувстваше чужденка в него. Очите й се напълниха със сълзи. Искаше да се върне у дома. Искаше да прегърне детето си, да види отново Люсиен. Дори караниците им й липсваха.

Не знаеше откъде дойде това чувство на страх, но то просто връхлетя върху нея и завладя цялото й същество. Изведнъж реши, че никога вече няма да напусне планините и да види отново Кемъри и Реа.

Люсиен сигурно беше узнал, че е заминала. Дали щеше да се разтревожи? Дали щеше да тръгне да ги търси? Къде ли беше сега съпругът й?

Люсиен подкара коня си през реката, която им препречваше пътя. Водата опръска прашните му ботуши и по черната кожа потекоха мръсни вадички. Той хвърли мрачен поглед към сивото небе, после се обърна към мъжа, който яздеше мълчаливо редом с него.

— Никога ли не свети слънцето в тази проклета страна? — попита той и се ухили подигравателно.

Терънс Флетчър се засмя уморено.

— През цялото време, докато бяхме на лагер тук, не го видях нито веднъж. Някои хора твърдят, че имало много слънчеви дни, но не съм срещнал нито един, който да ги е видял с очите си.

Люсиен опъна рамене.

— Мислиш ли, че са тръгнали към замъка?

— Не съм съвсем сигурен, но съм готов да се обзаложа — отговори със сериозна физиономия Терънс. — Моля се на Бога да се окажа прав.

— Защо на Ричард му е хрумнало да бяга в Шотландия? — попита поне за стотен път Люсиен и пак не можа да си отговори.

— Сигурно е свързано със замъка. Проследихме пътя на каретата дотук и се надявам да я намерим в Тимере. Замъкът се намира в планините над селото. Сигурно са там. Имат най-много ден преднина. Ако не бяхме попаднали в онова наводнение, вече щяхме да сме ги настигнали. Сигурно сме загубили три дни — промърмори злобно той. — Май остарявам. Разстоянието ми се струва огромно, планините са станали по-високи, а гърбът ми е скован и ме боли.

Люсиен се ухили съчувствено.

— Същото важи и за мен. Разходките в Хайд Парк не са особено добра подготовка за езда от няколко стотици мили, така че ще ти призная, че и аз не се чувствам по-добре.

Досега бяха нощували винаги в гостилница, но тази вечер бяха принудени да спят под открито небе. Люсиен изяде бързо, макар и без наслада своята част от провизиите и благодарно прие предложението на бившия полковник той да приготви постелята. Опитът беше помогнал на Терънс да състави точен маршрут и да разпредели храната.

— Странно, но тук винаги съм се чувствал не на мястото си — отбеляза по едно време полковникът, седнал от другата страна на огъня. — Помня какво облекчение изпитах, когато получих заповед да се върна в Англия. Винаги имах чувството, че се движа в друго време. Планините са толкова странни. Даже езикът на хората е друг.

— Разкажи ми как срещна за първи път Сабрина — помоли дукът и се загърна в дебелото одеяло.

— Не преставам да се чудя на случайностите на живота. Никога не съм помислял, че един ден ще се оженя за сестрата на малкото момиче и че ще се върна тук да я търся и да я спася от някаква непозната опасност.

— Мери казва, че Сабрина е видяла със собствените си очи битката при Кулодън — промърмори Люсиен.

— Никога няма да забравя малката красавица, която срещнах в гората. Виолетовите й очи святкаха яростно, бузите й пламтяха като огън, устата трепереше — описа я тихо Терънс. — Вдигна пистолета си и изпрати един куршум към мен, макар че оръжието тежеше колкото нея самата.

— И днес си е същата. Характерът й не се е променил особено — отбеляза сухо Люсиен.

— Тя няма да се опитоми никога, Люсиен. Сабрина е една темпераментна малка кобилка и никога няма да спре да се бунтува — опита се да обясни Терънс. — Но ти я обичаш точно затова, нали? — попита с усмивка той. Лицето на дука не се виждаше в мрака, но той чу ясно как остро си пое дъх. — Ти я обичаш, Люсиен, не отричай. Но си прекалено упорит, за да го признаеш.

— Не, Терънс, не съм упорит, по-скоро съм изплашен. Влюбих се в тази малка вещица много отдавна, но когато го осъзнах, вече бях извършил най-страшните грешки в живота си. Не биваше да лъжа Сабрина, за да я направя своя жена. Но как мислиш, щеше ли да ми повярва, ако след като си беше спомнила, че я искам за жена само за да наследя Кемъри, й бях заявил, че изведнъж съм пламнал от искрена и честна любов? — Люсиен се изсмя горчиво. — Не, нямаше да ми повярва. Тя беше толкова ядосана, толкова засегната в гордостта си, че не би изслушала никого, най-малкото мен.

— Но тя те обича. Знаеш ли колко пъти съм ви наблюдавал след сватбата? Тя беше истински щастлива.

— То беше, защото започнахме отначало, без недоразумения и болезнени спомени за миналото, които разрушиха връзката ни. Тогава я обикнах истински. Желаех я още от първата ни среща, но след сватбата ни желанието се превърна в нещо сериозно и дълбоко — призна тихо Люсиен. — Това беше напълно ново за мен и тъй като нямам опит в това отношение, направих цял куп грешки.

— Защо, за Бога, изчака да мине цяла година, преди да й кажеш истината? Ти се отнасяш много зле с нея и трябваше да се сетиш, че когато я оставиш да се оправя сама, ще се забърка в някоя каша.

— Исках да й дам време да се успокои и да лекува проклетата си гордост. Надявах се, че ще забрави старите рани, и смятах, че след раждането на Реа ще можем още веднъж да започнем отначало. Но месеците минаваха и с тях намаляваха и шансовете ни да променим нещо. Никога досега не съм изпитвал страх или колебание как да постъпя — но този път не посмях да взема решение. Установих, че ме е страх да изляза открито срещу Сабрина. Не можех да рискувам и да я загубя завинаги. Когато напрежението стана непоносимо, нервите ми отказаха и избягах в Лондон. Ето как стана така, че не бях до нея, когато имаше нужда от мен.

— Не се обвинявай, Люсиен. Никой не можеше да знае, че ще се случи нещо такова.

— Но Мери… — Възрази уморено дукът.

— За съжаление тя не успя да го предотврати — прекъсна го категорично Терънс. — Много ми се иска да знам точно какво възнамерява Сабрина.

На следващото утро, след тричасова езда, двамата влязоха в едно малко село.

— Тимере — обясни Терънс и очите на Люсиен заблестяха очаквателно. В далечината се виждаше покрито със сняг планинско било, блещукаше сребърната повърхност на езеро.

Терънс хвърли бърз поглед към спътника си и отбеляза здраво стиснатата уста и решителната стойка. Дукът препускаше по тясната улица, без да отмества поглед встрани, и изглеждаше отслабнал и измъчен.

Двамата откриха едновременно семейната карета на дуковете Кемъри. Лакеите тъкмо я почистваха от натрупалата се кал. Мъжете вдигнаха глави при тропота на конските копита и когато видяха господаря си, възкликнаха от радостна изненада. Втурнаха се и го заобиколиха, за да го поздравят. Помогнаха на двамата уморени ездачи да слязат от седлата и отведоха конете в обора.

— Ако знаете как се радваме да ви видим, господарю — взе думата кочияшът и се поклони почтително.

— Здравей, Джордж — поздрави с усмивка дукът. — Изглеждаш доста уморен.

— Прав сте, господарю, но ще се осмеля да кажа, че каретата се оказа много здрава.

— Много добре. Приемам, че това е било голямо облекчение за Нейна светлост. Погрижи се за конете ни, Джордж, защото нашият път също беше дълъг и бедните животни са изтощени — нареди Люсиен и се запъти към гостилницата.

— Чуйте, Ваша светлост! — извика подпре му кочияшът и се втурна към вратата.

— Какво има? — попита учудено Люсиен и го изчака.

— Искам да ви кажа нещо за Нейна светлост — продължи, без да се замисля, Джордж.

— Какво има? — смръщи чело Люсиен. — Тя е в гостилницата, нали? Надявам се, че не е болна? — попита загрижено той.

— Честно казано, Ваша светлост, съпругата ви не е тук — отговори потиснато кочияшът.

Люсиен погледна Терънс, който беше изслушал с внимание думите на кочияша, и попита кратко:

— Къде е отишла?

Джордж облиза нервно устните си и отговори:

— Тя и младият лорд излязоха вчера сутринта на две шотландски понита и още не са се върнали. Вероятно са били изненадани от мъглата и са се подслонили някъде. Много съжалявам, Ваша светлост, ние искахме да тръгнем с тях, но Нейна светлост отказа категорично и ни заповяда да останем тук — обясни потиснато той. — Вече претърсихме местността, но не открихме нито следа от нея или от младия господар.

— Много ти благодаря, Джордж. Ти си направил всичко, което зависи от теб.

Люсиен се обърна рязко и тръгна с големи крачки към гостилницата. Терънс го следваше по петите. Гостилничарят ги посрещна на вратата, много изненадан от пристигането на двама нови гости, след като цяла година не беше идвал никой.

— Дукеса Кемъри е отседнала в гостилницата ви. Желая да видя стаята й и ви моля да приготвите още две за мен и придружителя ми — нареди спокойно Люсиен, без да се тревожи от киселата физиономия на гостилничаря.

— Не съм сигурен, че мога да ви подслоня — отговори бавно шотландецът. — И кой сте вие, та желаете да влезете в стаята на една дама?

— Аз съм нейният съпруг, дук Кемъри. Виждате, че имам правото да го направя.

Стоманеният поглед на белязания мъж сломи съпротивата на гостилничаря.

— Добре, така да бъде. Желаете две стаи и нещо за ядене, така ли?

— Дайте ни, каквото имате — усмихна се Люсиен. — Коя стая е на Нейна светлост?

— Първата врата вдясно.

Терънс тръгна след дука по тесния коридор. Двамата влязоха в машата стая и се огледаха очаквателно. До леглото бяха оставени два куфара — единият беше на Сабрина, а вторият, по-малкият, на Ричард. Стаята беше подредена и чиста, леглото приготвено, не се виждаше нито една лична вещ.

Люсиен въздъхна уморено.

— Не знам какво се надявах да намеря. Но щом конете си отпочинат, тръгваме към планините. Трябва да ги намерим. Дали гостилничарят знае къде е замъкът?

— Забрави за конете. Няма смисъл да ги мъчим. В тази пустош са ни необходими шотландски понита — отговори уверено Терънс и добави: — Мисля, че не е зле да погледнем в куфарите. Ако са носили нещо важно, сигурно са го скрили от любопитни погледи.

Люсиен коленичи пред куфара на Сабрина и се опита да го отвори.

— Вземи — рече Терънс и му подаде джобно ножче.

Дукът пъхна острието в ключалката и тя щракна. Той вдигна капака и погледна унесено добре познатите рокли на Сабрина. Помилва една дантелена риза, разрови се по-навътре, но не намери нищо, което да му е от помощ. Раздипли долните дрехи и кърпите и скоро стигна до дъното, без да открие нищо. Понечи да нахвърля дрехите обратно, когато Терънс се приведе и взе навит на руло гоблен.

— Какво е това? — промърмори учудено той и изведнъж извика изненадано: — Велики Боже!

Люсиен скочи като ужилен.

— Какво видя, по дяволите?

— О, Люсиен, не мога да повярвам на очите си! Ето отговора на въпроса какво търсят тук Ричард и Сабрина — отговори възбудено Терънс и разстла гоблена на леглото.

Люсиен изгледа смаяно фината бродерия.

— Та това прилича на карта! Виждам замък, езеро, църква. — Той присви очи, проследи пътя на дребните фигурки и следата на златните конци и извика: — Боже, това е карта на заровено богатство!

— Точно така. Старият лерд го е скрил преди шест години, за да го опази от англичаните. Старецът е постъпил умно, защото английската армия грабеше де каквото срещне и неговият замък беше сринат до основи. Не открихме нищо и това е много странно. Откъде ли се е взел този гоблен и защо точно сега, шест години по-късно?

Люсиен стисна тънката материя толкова здраво, че кокалчетата му побеляха.

— Помниш ли видението на Мери? Тя каза, че Сабрина и Ричард са били в някаква лодка, нали? — попита глухо той.

Терънс кимна загрижено.

— Защо не са се върнали? Замъкът е само една руина, Люсиен. Нямам представа къде може да са прекарали нощта.

Дукът сгъна внимателно гоблена и го пъхна под мишницата си.

— Ела да поговорим с гостилничаря. Този тип знае нещо.

Яденето вече ги очакваше в кръчмата, заедно с кана бира и бутилка уиски.

— Ще позволиш ли да говоря аз, Люсиен? — попита Терънс, когато влязоха в обширното помещение и седнаха на масата. — Ако не го подхванем правилно, няма да научим нищо. При тези хора заплахите не помагат. Довери ми се, моля те.

Люсиен хвърли нетърпелив поглед към гостилничаря и въздъхна примирено.

— Е, добре, но не се бави много — отговори неохотно той, наля си чаша уиски и я изпи на един дъх. В продължение на няколко минути ядоха мълчаливо. Дукът беше много изненадан, че е в състояние да яде, макар че в гърлото му беше заседнала буца.

След като свършиха, Терънс повика гостилничаря и му предложи да изпие по чаша с тях. Шотландецът се изненада не по-малко от Люсиен, макар да знаеше, че така изисква обичаят, но след кратко колебание се съгласи и си наля чаша уиски.

— Както чувам, дукесата и братчето й вчера не са се върнали от езда?

Гостилничарят вдигна незаинтересовано рамене.

— Не мога да знам какво вършат гостите ми и къде се намират. Терънс стисна здраво устни и хвърли предупредителен поглед към Люсиен, който вече кипеше от гняв.

— Но вие сте им дали понита, нали?

— Да.

— Видяхте ли в каква посока тръгнаха? — попита търпеливо полковникът.

— Не съм съвсем сигурен — отговори с хитра усмивка гостилничарят и понечи да стане, но следващият въпрос на Терънс го накара да замръзне на мястото си.

— Знаете ли, че дукесата е внучка на стария лерд от замъка, а момчето е единственият му внук и наследник?

Гостилничарят се плесна по челото.

— Ама че съм глупак! През цялото време си мислех, че момчето прилича на шотландец. Червените му коси са същите като на хората от клана. А сега си спомням как разправяха, че едната внучка е различна. Казваха, че е тъмна като нощта и също толкова дива.

— Към замъка ли тръгнаха? — попита Терънс с надеждата да получи повече информация след това разкритие.

— Сигурно. Потеглиха право към долината — отговори гостилничарят и поклати глава. — Трябваше да ги предупредя, но като не знаех къде отиват…

— За какво да ги предупредите? — намеси се остро Люсиен, който беше изгубил търпение. — Заради мъглата ли?

Мъжът отново поклати глава.

— Мъглата е ужасна, вярно, но в долината броди призрак и ще ги убие.

Люсиен и Терънс се спогледаха загрижено.

— Какъв призрак? — попита недоверчиво полковникът.

— В долината на замъка броди призрак. Английските войници също не повярваха, влязоха вътре и не се върнаха. Никой не смее да отиде там, защото знае, че няма да излезе жив — отговори с пълна увереност гостилничарят.

— Желая ви добро утро — поздрави на следващата сутрин Ейвън Макелдън и се наведе над огъня, където пържеше няколко яйца. Паля в чашите ароматен билков чай, подаде ги на двамата си гости и продължи със сияещо лице: — Подсладих го с горски мед. Нали го обичате сладък?

Ричард отпи голяма глътка и кимна признателно.

— Прекрасен е, Ейвън — рече той, но страхът в очите му още не беше изчезнал.

— Радвам се.

— Вдигнала ли се е мъглата, Ейвън? — попита с надежда Сабрина.

— Не, момиче, още не — отговори мъжът, без да вдига очи от огъня.

— Кога смяташ, че ще се изясни? — не се отказа Сабрина.

— Нямам представа — отговори упорито Ейвън и изсипа яйцата в чиния със студено агнешко.

Ричард закуси с голям апетит, макар че се смущаваше от пронизващия поглед на шотландеца. Сабрина едва преглътна няколко хапки.

— Ти познаваш добре долината, нали, Ейвън? — попита тихо тя.

— Да, живея тук от цяла вечност.

Сабрина кимна на братчето си и момчето бързо извади картата от джоба си.

— Знаеш ли къде е тази пещера, Рейвън?

Мъжът взе картата и я измери с мрачен поглед.

— Откъде имаш това, малкият? — попита той и очите му бяха пълни с недоверие.

— Направи я леля Маргарет — отговори Ричард, който трепереше от очакване. — По-точно, тя избродира гоблена, а ние прерисувахме картата. Каза ни, че дядо й е поръчал да избродира точния път към скритото богатство и после да даде гоблена на мен и Сабрина. Имаш ли представа къде е съкровището, Ейвън? — попита доверително момчето.

— Това беше тайна, малкият — отговори дрезгаво шотландецът. — Никой не биваше да я узнае.

— Ричард е единственият внук на лерда и има право да знае, Ейвън. Не смяташ ли и ти така? — намеси се Сабрина.

— Така е, момчето е в правото си — съгласи се Ейвън, взе меча и го втъкна в колана си. — Елате с мен, ще ви покажа съкровището, но не ви позволявам да разкриете тайната ми. Обещах на стария лерд да го пазя с цената на живота си.

Той им направи знак да го последват и Сабрина и Ричард станаха. Голямо беше учудването им, когато не излязоха от пещерата, а се запътиха към задния й край. Ейвън взе една от факлите, които бяха поставени по стените, и освети пътя им към един тъмен ъгъл. Пред очите им се разкри тесен проход, невидим откъм входа. Ейвън тръгна уверено напред. Ричард улови студената ръка на Сабрина и я поведе по хлъзгавата пътечка, все по-навътре в скалата. От стените се стичаше вода, а факлата в ръката на Ейвън хвърляше гротескни отблясъци по мокрия таван.

Стигнаха до края на тунела и спряха. Голяма дървена врата затваряше пътя им. Ейвън извади от кожената си торбичка огромен ключ и вратата се отвори с протяжно скърцане.

Ейвън влезе пръв в мрака и им направи знак да го следват. Двамата тръгнаха предпазливо след него, прекосиха една неголяма зала и когато стигнаха до дъното й, Ричард изведнъж стисна до болка ръката на сестра си.

— Погледни там! — извика възбудено той.

Погледът на Сабрина проследи протегнатата му ръка и дъхът й спря. Застанал до редицата старинни ракли, Ейвън осветяваше струпаните в тях златни и сребърни предмети и безброй монети. Истинско златно съкровище, като в приказките, десетина препълнени ракли, преливащи от пари и скъпоценности. На стената бяха опрени картини в тежки златни рамки, вази и други безценни предмети на изкуството.

Ричард отиде до една ракла и извади от нея голям бокал, пълен със златни гвинеи. После грабна една перлена огърлица и я подаде на Сабрина. Малките бели топчета блещукаха тайнствено в полумрака.

— Съкровището, Сабрина, намерихме съкровището! — извика задъхано момчето и заподскача възбудено около раклите. Сабрина го гледаше с радостно святкащи очи.

Ейвън бутна факлата в един железен пръстен и запали още няколко факли, които чакаха готови по стените. Сабрина и Ричард разглеждаха страхопочтително богатството на дядо си. Ричард напъха няколко шепи златни монети в джобовете си. Той вече се чувстваше собственик на съкровището. Ейвън застана зад момчето и го загледа с усмивка. Сабрина много искаше да сподели радостта на братлето си, но странното изражение на шотландеца й вдъхваше страх.

След малко Ричард се обърна към нея с грейнало лице и рече:

— Ела, Рина. Можеш да вземеш всичко, което… — Той замлъкна изведнъж, монетите в ръката му паднаха със звън на каменния под и се изтъркаляха настрана. Онемяло от ужас, момчето посочи към отсрещната стена, неосветена от факлите.

Сабрина проследи ръката му и изпищя задавено. Над главите им висяха два скелета, оковани във вериги. Ричард скри лице на гърдите на сестра си, тя го притисна силно до себе си. И двамата трепереха от страх. Ейвън се изкиска зад гърба им.

— Тези бяха глупаци. Кой ги караше да идват в долината? Искаха да откраднат съкровището. По-добре никой да не се опитва да го стори — проговори заплашително той, извади меча си и застана пред тях с широко разкрачени крака. Можеше да отсече главите им само с един замах.

Сабрина притисна Ричард до гърдите си. Инстинктът й подсказваше, че едно погрешно движение може да й коства живота.

Ейвън поклати тъжно глава.

— Не биваше да идвате тук. Вече знаете тайната и нямам право да ви пусна да си идете. Ще останете тук и ще охранявате съкровището, също като онези двамата — обясни той и се ухили коварно. Очите му шареха безумно по телата им.

— Нямаш право да ни докосваш, Ейвън — отговори с треперещ глас Сабрина. — Ние сме от кръвта на стария лерд. Ако ни сториш нещо, той никога няма да ти прости.

Мъжът смръщи чело и се замисли.

— Значи Ангъс ще се разсърди? Не знам какво да правя. Каза ми да пазя съкровището от англичаните — промърмори той, после ги изгледа недоверчиво. — Вие не сте от кръвта на лерда. Той не обичаше англичаните, а вие сте две английски кучета, дошли да откраднат златото — изсъска гневно той. — С тия тънки панталони ти си истински англичанин. Къде ти е поличката, момче?

Сабрина вдигна главата на Ричард и обърна лицето му към светлината.

— Погледни това момче, Макелдън, добре го погледни — изкрещя отчаяно тя. — Виждаш ли червената коса, виждаш ли очите и носа? Това е Ангъс. Ангъс е излязъл от гроба и е дошъл да те види — обясни настойчиво тя и бутна Ричард пред себе си, докато с другата ръка отчаяно се мъчеше да намери някакво оръжие в раклата.

Ейвън гледаше със съмнение вкамененото лице на Ричард.

— Наистина ли старият лерд е излязъл от гроба само за да дойде при мен, Ейвън Макелдън? — пошепна задавено той и за миг отпусна меча си.

Сабрина грабна една тежка златна чаша и без да се прицели, я запрати към сведената глава на шотландеца. Ейвън изпъшка и падна на колене.

Сабрина улови ръката на Ричард и хукна да бяга. Празните очни орбити на двата черепа я проследиха ухилено. Двамата забързаха по тесния тунел, доколкото им позволяваше хлъзгавият камък. По едно време Ричард полетя да падне, но Сабрина го дръпна с все сила, за да го изправи на крака, и го поведе навън. Стигнаха до голямата пещера, но знаеха, че нямат време за губене. Сабрина бутна Ричард да върви пред нея и се огледа уплашено. Ехото донесе до нея гневен вик. За миг пред очите й оживя бойното поле и тя потрепери. Макелдън искаше кръвта й. Това беше старият шотландски боен вик.

Когато най-после излязоха на открито, Сабрина примигна заслепена. Ейвън беше излъгал — мъглата се беше вдигнала, небето беше яркосиньо, между дърветата прозираше сребърната повърхност на езерото.

Двамата се втурнаха с последни сили надолу по склона, страхът им вдъхваше неподозирана енергия. Тичаха между дървета и храсталаци, прескачаха камъни и поточета и бързо стигнаха брега на езерото.

— Какво ще правим сега? — прошепна задъхано Ричард и хвърли страхлив поглед през рамо. Лудият шотландец много скоро щеше да се появи иззад дърветата.

— Помогни ми, Дики — отговори нервно Сабрина, която мъкнеше малката лодка по крайбрежния пясък. Ричард се включи в тегленето, двамата се напрегнаха и много скоро успяха да спуснат лодката на вода. В този миг между дърветата проблесна тежкият меч на Ейвън Макелдън. Карираното наметало се вееше зад гърба му.

Сабрина и Ричард замахнаха с греблата и побързаха да се отдалечат от опасния бряг. Двамата гребяха като обезумели, водата се плискаше на всички страни, докато изведнъж Ричард нададе страхлив вик и едва не изпусна своето гребло. Сабрина се огледа и видя мъжката фигура в шотландско каре, която гребеше с мощни движения зад тях и бързо ги настигаше. Макелдън имаше втора лодка!

— Заедно, Ричард, заедно — извика ядно Сабрина, хълцайки от страх и от гняв към проклетата лодка, която не искаше да се движи достатъчно бързо. Изведнъж обаче тя се понесе устремно напред, скоростта й се увеличаваше непрекъснато и само след минута двамата видяха руините на замъка.

— Попаднахме в течението — извика Сабрина и в сърцето й покълна нова надежда. Разстоянието между двете лодки се увеличи. Скоро щяха да стигнат спасителния бряг. Лодката буквално връхлетя в пясъка и ги запрати към сушата. Ричард се измъкна пръв и помогна на сестра си да слезе. Двамата хукнаха като подгонени зайчета, за да се скрият в руините. Тичаха по същата тясна пътечка, по която бяха слезли вчера, и когато най-после стигнаха замъка, бяха останали без дъх. Ако бяха продължили по брега, никога нямаше да успеят да се скрият зад дърветата или да изчезнат в тайнствената долина.

Сабрина се притаи между два грубо издялани гранитни блока и обходи с бдителен поглед околността, докато с мъка си поемаше дъх. Видя двете лодки на брега, но от Ейвън Макелдън нямаше и следа.

Тя притисна Ричард до себе си, двамата се скриха под една увиснала стълба и зачакаха. Сабрина изруга тихо, защото протестните крясъци на чайките сигурно щяха да издадат скривалището им.

— О, Рина — прошепна с треперещ глас Ричард, — толкова съжалявам. — По очите му потекоха сълзи, лицето му беше пепелносиво.

Сабрина обгърна покровителствено слабичките му рамене.

— Всичко е наред, Дики, не те обвинявам за нищо, миличък.

Момчето подсмръкна, пое дълбоко въздух и се опита да се овладее. Сабрина го залюля като бебе и той скоро престанала хълца. Изведнъж трополенето на падащи камъчета ги накара да замръзнат на местата си. Ричард се разтрепери като лист и двамата се свряха по-навътре в нишата.

Грозен вик отекна някъде зад гърба им. Сабрина беше толкова уплашена, че усещаше само лудото биене на кръвта в слепоочията си. Тя вдигна глава и изпищя ужасено, когато видя изправения на стълбата Макелдън. Мечът му блестеше заплашително, кръвясалите очи святкаха безумно. От гърлото му се изтръгна заплашително ръмжене и той скочи на плочника точно зад тях. Сабрина блъсна Ричард зад себе си, закри тялото му със своето и се приготви да посрещне смъртта. Само след секунди студеното острие щеше да прониже гърдите й. Точно в мига, когато шотландецът се нахвърли върху нея, отекна оглушителен изстрел. Ейвън Макелдън политна напред, свлече се на колене, мечът се търкулна със звън по каменната настилка. Той падна по лице на камъните и карираната наметка се разпростря върху безжизненото тяло, сякаш искаше да го скрие от любопитните погледи.

Сабрина не смееше да помръдне от мястото си. Застинала от ужас, тя не чуваше тежките стъпки, които тичаха към нея и Ричард.

— Сабрина, сърце мое — прошепна задавено Люсиен, грабна я в прегръдката си и я притисна с все сила до гърдите си, сякаш искаше да се увери, че е жива.

Сабрина се вгледа в белязаното му лице, без да може да повярва на очите си.

— Люсиен? — промълви смаяно тя, после се вкопчи отчаяно в него. — Ти си тук? — попита объркано тя, после отмести поглед към Терънс, който беше прегърнал успокоително момчето. Замаяна, тя погледна отново съпруга си и разбра, че ще запомни завинаги лицето му в този миг, белязано от умора и решителност. — Ти дойде, ти дойде, когато имах нужда от теб. О, Люсиен, никога вече няма да те напусна. И ти не ме пускай да си ида — прошепна умолително тя и очите й се напълниха със сълзи. Захълца и скри лице на гърдите му, за да изличи завинаги страшния спомен за безумния Макелдън.

Сабрина се усмихна плахо на Люсиен, който седеше на леглото й. Отново бяха в Тимере, в малката гостилница. Ричард спеше в съседната стая. Той бе погълнал механично вечерята си, после без съпротива се остави Терънс да го отведе в леглото. При спомена за преживения ужас Сабрина въздъхна и виолетовите й очи се замъглиха от болка.

— Опитай се да не мислиш повече за случилото се, Сабрина — посъветва я Люсиен, взе таблата с чай от скута й и я остави на масата. — Смъртта беше избавление за онзи беден безумец.

— Не мога да забравя, че именно той ми спаси живота, когато бях малко момиче. Защо днес се опита да ми го отнеме? — проговори тъжно Сабрина. — Знаеш ли какво? Радвам се, че ще се махна оттук. Някога бих дала всичко, за да се върна, а сега искам само да се прибера в Кемъри и да видя Реа.

— А мен? — попита тихо Люсиен. — Искаш ли да се върнеш и при мен, Сабрина?

Младата жена погледна дълбоко в тъмните му очи и за първи път в живота й гласът й прозвуча смирено:

— Много искам да се върна при теб, ако все още ме желаеш. Знам, че не ме обичаш — обясни задавено тя и преглътна с мъка, — но това не е от значение, стига само да ми позволиш да бъда до теб.

— О, Сабрина, съкровище мое — прошепна в ухото й Люсиен и я прегърна. — Та аз те обичам още откакто се целувахме в полята на Верик Хаус! — Забелязал изненадата й, той се разсмя весело. — Проявих се като истински глупак, но знаех, че в гнева си ти никога нямаше да ми повярваш, ако ти кажех, че щях да се оженя за теб дори ако трябва да загубя наследството си.

Виолетовите очи на Сабрина го гледаха неразбиращо, разширени от учудване.

— Исках да не те насилвам, да ти дам време да се влюбиш отново в мен, но моето твърдоглавие и твоята гордост се оказаха непреодолими пречки. Да не говорим за проклетата ми избухливост. — Той улови брадичката й и вдигна лицето й към своето. — Обичам те, Сабрина, и не искам да живея без теб. Мислиш ли, че сърцето ти ще ми прости? — попита сериозно той и я погледна в очите.

Сабрина обви с ръце врата му и отговори на погледа му с безкрайна любов.

— Толкова ми липсваше, Люсиен, толкова копнеех да дойдеш. Казвах си, че ако успея да се върна в Кемъри, ще направя всичко, за да спечеля любовта ти. Да върви по дяволите гордостта, защото животът ми не струва нищо без теб — призна тихо тя, докосна устните му със своите и продължи с усмивка: — Аз те обичам и ако още ме искаш, с радост ще те даря със син.

Люсиен избухна в смях, притисна я с все сила до себе си и се наслади на допира до младото й тяло.

— Днес в планините изгря слънце, Ричард намери богатството си, а аз… — Той спря за миг, целуна жадно разтворените й устни и довърши: — Аз също намерих моето съкровище.

Издание:

Автор: Лори Макбейн

Заглавие: Грешницата

Преводач: Ваня Пенева

Година на превод: 1997

Език, от който е преведено: английски

Издател: Ирис

Град на издателя: София

Година на издаване: 1997

Тип: роман (не е указано)

Печатница: „Абагар“ ЕООД — Велико Търново

Редактор: Христина Костадинова

Коректор: Виолета Иванова

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/11080

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролог

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Допълнителна информация

Заслуги