АРТУРО ПЕРЕС-РЕВЕРТЕ

ХУСАРЯТ

Превод: Марина Гарнизова

chitanka.info

„Хусарят“ е първият ми роман, написан между два военни режима…

Годината е 1808, Наполеон Бонапарт е на върха на славата си. По времето, когато той прибавя Испания към териториите на своята империя, един млад френски лейтенант очаква своето бойно кръщение. Преливащ от наивен идеализъм, Фредерик Глюнц мечтае да повтори подвизите на своя идол Бонапарт. Фантазията му рисува бляскави картини на славни сражения, бойно другарство и дори героична смърт. Испанците обаче не приемат с възторг плановете на Бонапарт — цялата страна се е вдигнала на въоръжена съпротива, бунтът на гражданите на Мадрид е задушен в кръв. В рамките на едно денонощие светът на Фредерик рухва — романтиката в навечерието на битката отстъпва място на ужасната истина.

Първият роман на Артуро Перес-Реверте в своя нов, редактиран от автора вариант, е роман за ужасите на войната, за жестоката истина, скрита зад фалшиви идоли и високопарни фрази — една книга за страшните и грозни страни на криворазбраната романтика и идеализма.

На Клод, стар другар от чужди войни и по пътища, които не водят доникъде.

Полето никога не ми е харесвало особено. Винаги ми се е струвало някак тъжно със своите безкрайни тресавища, пусти къщи и пътища, които не водят доникъде. Но ако към всичко това добавиш и войната, тогава става непоносимо.

Л. Ф. Селин, „Пътуване в края на нощта“

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

„Хусарят“ е първият ми роман. Написан е през 1983 г., между два мои военни репортажа — тогава нямах намерение да се отдавам на литературни занимания — и публикуван почти случайно от едно издателство, с което бяхме в добри отношения. Трябваха ми почти двайсет години да възстановя правата на публикуване и сега романът отново излиза на бял свят — най-сетне по вкуса на своя автор — изчистен от някои грешки и ненужни прилагателни и наречия.

1. НОЩТА

Острието на сабята го омагьосваше. Фредерик Глюнц не можеше да откъсне очи от полираната повърхност на стоманата, която сияеше в ръцете му и хвърляше червеникави отблясъци, когато вятърът играеше с пламъчето на светилника. Прокара отново точилото по острието и потръпна, щом се увери, че е безупречно наточено.

— Хубава сабя — каза той замислено и убедено.

Мишел дьо Бурмон се беше изтегнал на походното легло и пушеше глинената лула, наблюдавайки замислено кълбетата дим. Когато чу коментара, се намръщи и засука русите си мустаци в знак на несъгласие.

— Не е оръжие за благородник — отсъди той, без да помръдне.

Фредерик Глюнц се спря за миг и погледна приятеля си.

— Защо да не е?

Дьо Бурмон притвори очи. В гласа му се долови нотка на досада, сякаш отговорът беше очевиден.

— Защото в сабята няма никакъв финес… Тя е тежка и у нея има нещо плебейско.

Фредерик се усмихна добродушно.

— Нима предпочиташ огнестрелните оръжия?

Дьо Бурмон изстена ужасен.

— За бога, разбира се, че не — възкликна той с подходящото благородно възмущение. — Да убиваш от разстояние не е особено достойно, драги мой. Пистолетът е просто израз на упадъка на цивилизацията. Аз лично предпочитам рапирата например; тя е по-гъвкава, по…

— Елегантна?

— Да. Може би това е най-точната дума: елегантна. Докато сабята е по-скоро касапски инструмент — става само да кълцаш.

Дьо Бурмон се съсредоточи отново върху лулата си. Явно считаше въпроса за приключен. Беше говорил с онзи свой изискан акцент, така особен и характерен, който отново бе на мода и на който мнозина от четвърти хусарски полк се мъчеха да подражават. Времената на гилотината бяха отминали и наследниците на старата аристокрация можеха вече да вдигнат високо глава, без да се страхуват, че може да я загубят. Само че трябваше да бъдат достатъчно тактични да не поставят под съмнение заслугите на тези, които си бяха извоювали място в новия социален ред посредством смелостта и меча си или с помощта на приближените на Императора.

Фредерик Глюнц не отговаряше на нито едно от тези две описания. Той беше втори син на заможен търговец от Страсбург. Преди три години бе напуснал родния Елзас, за да се запише във Военното училище, в кавалерията. Бе напуснал училището преди три месеца, едва навършил деветнайсет години, с чин младши лейтенант и с листче за своето назначение в джоба: четвърти хусарски полк, един от най-прочутите сред действащите в Испания тогава. По онова време не беше лесно за един млад и неопитен офицер да постъпи в такъв елитен корпус като леката кавалерия, за която копнееха повечето млади офицери. Въпреки всичко добрите оценки за академично усърдие, няколкото писмени препоръки, а и войната на полуострова, която непрестанно освобождаваше нови места в редиците, направиха чудото възможно.

Фредерик остави точилото и отметна косата от челото си. Тя бе светлокестенява, гъста, макар и недостатъчно дълга, за да може да я връзва в така типичните за хусарите плитки. Другият характерен за тях елемент — мустаците, бяха за Глюнц химера, въпреки че се бръснеше с надеждата русолявият мъх по бузите му да се сгъсти. Всичко това му придаваше юношески вид.

Отново се загледа в сабята, като сключи пръсти около дръжката и се заигра с отраженията, които маслената лампа хвърляше по острието й.

— Хубава сабя — повтори той доволно, но този път Мишел дьо Бурмон не му отговори. Ставаше дума за погрешно наречения „лек кавалерийски модел от XI-та година“, едно доста тежко оръжие, чието острие бе дълго 37 дюйма[1], както постановяваше уставът: достатъчно късо, за да не се влачи по земята и достатъчно дълго, за да обезглавиш сравнително лесно врага и на кон, и на земята. В интерес на истината тя бе едно от най-разпространените хладни оръжия в леката кавалерия, макар използването на този модел да не бе задължително. Мишел дьо Бурмон например притежаваше още по-тежка сабя от 1786 година, принадлежала на негов роднина, загинал при Йена[2], с която той си служеше забележително умело. Поне така твърдяха тези, които го бяха виждали преди месеци в тесните улички край Кралския дворец в Мадрид с окървавени до лактите ръце.

Фредерик остави сабята върху коленете си, като продължи да наблюдава с гордост безупречното острие. „Само да кълцаш“ беше казал неговият другар. И това беше самата истина, само дето нейният притежател още не бе имал възможността да прониже някого със сабята си, чиято стоманена повърхност бе непокътната, без нито една драскотина; девствена, ако неговото строго лютеранско възпитание би му позволило въобще да изрече тази дума. Беше девствена, недокосната от кръв, както Фредерик бе недокоснат от жена. Но през онази нощ, когато от зората ги делеше още доста време, а черни облаци бяха скрили звездите на испанското небе, жените бяха нещо твърде отдалечено. В непосредствена близост бяха цветът на кръвта, звънът на стоманата, прашният вятър и галопът през бойното поле. Така поне виждаше битките полковник Льотак — снажен, храбър и безпощаден бретонец, който командваше полка:

— Вижте, хм, господа, тези селяни най-сетне се събират; само една-единствена атака и ще тичат обезумели от страх из цяла, ъъъ, Андалусия…

Фредерик харесваше Льотак. Полковникът имаше сурово лице на войник, с белези от сабя по бузите, калѐн в битките в Италия, при Аустерлиц[3], Йена, Ейлау[4], Фридланд[5]… Беше прекосил Европа от край до край и натрупал доста богат опит, като се има предвид, че бе започнал като обикновен ефрейтор в гарнизона в Брест. Полковникът беше направил изключително впечатление на Фредерик, още когато отиде да му засвидетелства своето уважение, като новопостъпил в полка. Кратката среща се бе състояла в Аранхуес. Младшият лейтенант се бе облякъл с изключително внимание — пременен с елегантна мастиленосиня официална униформа, с яркочервена кожена хусарска наметка, високи ботуши, и със сърце, биещо до полуда, той се яви пред командващия четвърти хусарски полк, за да се постави под негово командване. Льотак го бе посрещнал в кабинета на своята резиденция — луксозно жилище, реквизирано за нуждите на военните, от чиито прозорци се виждаше как река Тахо се вие сред върбите.

— Така. Как казахте? Хм, младши лейтенант Глюнц, ъъъ, да, добре, уважаеми, за нас е удоволствие да сте в редиците ни! Свиквайте, знаете вече — тук ще намерите отлични другари и въобще всичко е изключително — каймакът, така да се каже, традиции и такива работи… Мундирът ви е направо изключителен, отличен… от Париж? А, да, разбира се, много добре, млади ми приятелю, заемайте се със задълженията си… Почитайте полка като свое семейство, и аз съм баща и знам… Да, и никакви дуели! Нали знаете, кръвта кипи, необуздани постъпки, на такива неща се гледа лошо и се наказват… Е, ако нямате избор, хм, честта, разбира се, че честта е най-важна между благородни хора, така де, но това трябва да остане между нас, ъъъ, разбирате ме, нали?

Полковник Льотак се славеше като добър ездач и смел войник — основни качества, които се изискваха за всеки хусар. Командваше полка с твърда ръка, като примесваше бащинското си отношение със стегната, макар и понякога гъвкава дисциплина.

Това бе от голямо значение за командването на четири ескадрона от леката кавалерия, които по своята същност и традиция бяха един от най-смелите, непокорни и победоносни Императорски полкове. Агресивният и непреклонен характер на хусарите, който създаваше такива неприятности в мирно време, се оказваше изключително ценен по време на бойните действия. Полковник Льотак командваше онези близо петстотин души с невероятна лекота, която можеше да бъде обяснена само с дългия му опит на бойното поле. Полковникът се стремеше да бъде твърд, справедлив и умерен със своите войници и трябва да му се признае, че като цяло го постигаше. Казваха също така, че бил неумолимо жесток пред врага, но никой не считаше това му качество за недостатък — все пак ставаше въпрос за хусар.

Острието на сабята вече бе в състояние да изпълнява по безупречен начин своята смъртоносна задача. Фредерик Глюнц за последно отрази пламъка на светилника по цялата й повърхност и внимателно прибра оръжието в медната ножница, като нежно погали гравирания върху нея Императорски инициал N. Мишел дьо Бурмон, който продължаваше мълчаливо да пуши на походното легло, се изненада от жеста и се усмихна. Но в усмивката му нямаше злонамереност. Фредерик вече се бе научил да различава усмивките на своя приятел — от мрачната и често пъти опасна гримаса, която разкриваше част от безупречните му бели зъби и напомняше изражението на вълк, готов да нападне, до приятелската и нелишена от нежност усмивка, който, както и в този момент, той пазеше само за малцината, които истински ценеше. Фредерик Глюнц бе един от тях.

— Утре е големият ден — каза Дьо Бурмон, като си дръпна от лулата. На устните му трептяха последни следи от отиващата си усмивка. — Нали се сещаш — една атака, която да накара тия селяни да тичат из цяла, ъъъ, Андалусия — каза той, имитирайки Льотак умело, но не злонамерено. На свой ред Фредерик се усмихна и кимна утвърдително, като продължаваше да държи сабята в ръце.

— Да — насили се да отговори той с достатъчно безгрижен тон, който да приляга на един хусар в навечерието на битка, в която можеше да изгуби живота си. — Изглежда, че нещата най-сетне стават сериозни.

— Такива поне са слуховете.

— Да се надяваме, че този път са основателни.

Дьо Бурмон седна в леглото си. Русата му коса бе изрядно вчесана на една голяма опашка и две малки плитки, които падаха на слепоочията му и се спускаха до раменете, както повеляваше древната традиция на корпуса. Хусарският мундир — късото и тясно мастиленосиньо сако на четвърти хусарски полк, бе разкопчано и под него се виждаше безупречно бялата му риза; под мастиленосиния прилепнал унгарски панталон за езда блестящите шпори пристягаха грижливо лъснатите черни ботуши. Толкова изряден външен вид будеше възхищение дори и в брезентовата палатка, разположена в прашно плато в околностите на Кордоба.

— Наточи ли я добре? — попита Дьо Бурмон, посочвайки сабята на Фредерик с крайчеца на лулата си.

— Мисля, че да.

Дьо Бурмон се усмихна отново. Димът го караше да притваря проницателните си сини очи. Фредерик се вгледа в лицето на приятеля си, по което пламъкът на светилника хвърляше трепкащи сенки. Дьо Бурмон беше хубав млад мъж, чиито маниери и самочувствие веднага издаваха благородното му потекло. Произхождаше от известен род от Южна Франция. Баща му беше проявил благоразумието много бързо да се превърне в „гражданина Бурмон“, още щом първите санкюлоти започнаха да гледат на него с лоши очи. Благоприятното разпределение на някои земи и имоти, един не по-малко навременен обет за антимонархически убеждения, както и деликатно, но солидно завързани познанства с най-видните палачи на епохата му бяха позволили да избегне умело бурята, която връхлетя Франция; невредим физически и само с отчасти намалено богатство, той стана свидетел на неудържимия възход на „корсиканското парвеню“ — израз, който, разбира се, бе запазен за дискретните вечерни разговори между господин и госпожа Дьо Бурмон.

Мишел дьо Бурмон-син следователно беше това, което преди 1789 и сега, от няколко години насам, можеше да се определи без прекомерен риск за лицето като „младеж от благородно потекло“. Беше започнал военното си обучение от ранна възраст, разполагаше с пари и привнасяше към онова просташко перчене, което се срещаше често в Наполеоновата армия, свой собствен стил. Благодарение на личните му качества, щедростта и изключителното умение да общува с хората това не дразнеше нито равнопоставените му, нито висшестоящите от полка, а дори се считаше за проява на добро възпитание и бе обект на подражание. Беше млад, в Испания бе навършил едва двайсет години, беше симпатичен, представителен и притежаваше неоспорима смелост. Всичко това бе позволило на Мишел дьо Бурмон да си възвърне, без да буди излишно подозрение сред обкръжаващите го така навременно изоставеното от баща му „дьо“ през гибелните дни на революционния смут. От друга страна, повишаването му в чин лейтенант вече бе факт и само след няколко седмици щеше да се числи към офицерите.

За Фредерик Глюнц — младши лейтенант, завладян от всевъзможни мечти за слава, които можеха да се родят в главата на един „здравомислещ“ деветнайсетгодишен младеж, полковник Льотак беше пример за подражание, докато Мишел дьо Бурмон бе това, което би му се искало да бъде — въплъщение на недостижим идеал и в лично, и в обществено отношение. Дори Льотак, който за двайсет години усилени бойни действия се бе превърнал във всичко, което един верен и амбициозен войник можеше да желае, и беше на път да стане имперски генерал, дори той никога нямаше да притежава тази забележителна осанка на човек с благородническо потекло, това характерно излъчване на човек, който по думите на самия полковник „като малък е пишкал на истински персийски килими…“. Дьо Бурмон притежаваше всичко това, без да се самозабравя, но пълното отсъствие на гордост би било необичайно за един офицер от хусарския корпус — най-елитните, представителни и самонадеяни войници от леката кавалерия на Императора. Именно за това младши лейтенант Фредерик Глюнц му се възхищаваше.

Двамата бяха получили назначение в един и същи ескадрони, приятелството между тях се бе зародило, както обикновено се случва на тази възраст — неусетно, възниквайки от първоначалната взаимна симпатия, по-скоро инстинктивна, отколкото опираща се на някакви разумни основания. Без съмнение фактът, че споделяха една палатка във военния лагер, беше допринесъл за укрепването на дружбата им; да посрещаш един месец рамо до рамо с някого несгодите на войнишкия живот сближаваше много, особено ако съществуваше и сходство във вкусовете и споделени младежки мечти. Бяха си доверявали съкровени тайни един на друг, което ги сближи толкова много, че дори започнаха да си говорят на „ти“ — много показателно свидетелство за техните отношения, особено като се има предвид, че сред офицерите на четвърти хусарски полк изключително строго се съблюдаваше формата „вие“ като протоколен стил на общуване.

Едно драматично събитие обаче беляза момента, в който приятелството между Фредерик Глюнц и Мишел дьо Бурмон укрепна истински. Случи се преди няколко седмици, когато полкът бе разквартируван в Кордоба, за да се подготвя за военни действия. Двамата младши лейтенанти не бяха на служба и бяха излезли през нощта да се разходят из улиците на града. Обиколката бе приятна, времето беше хубаво и двамата спираха тук-там да изпият някоя и друга кана испанско вино. Когато минаваха покрай една от къщите, зърнаха за миг през осветения прозорец красива девойка и двамата застинаха в очакване край оградата, за да я видят отново. След като надеждите им се оказаха напразни, разочаровани, те се запътиха към една от кръчмите, където се заеха да заличат спомена за непознатата красавица с андалуско вино. Щом прекрачиха прага, бяха бодро поздравени от половин дузина френски офицери, сред които и двама от четвърти хусарски полк. Младежите приеха на драго сърце поканата да се присъединят към компанията.

Вечерта премина в оживени разговори, придружени от внушителен брой кани и бутилки вино, които намусеният кръчмар не спираше да носи. Неусетно изминаха близо два приятни часа, докато един лейтенант от конните егери[6] на име Фукен, който седеше облегнат с лакти на покритата с нетна от вино маса, не започна да критикува предаността на наследниците на старата аристокрация към Императора, преданост, която Фукен намираше за доста съмнителна.

— Сигурен съм, че ако монархистите някога съумеят да сформират истинска войска и се изправят срещу нас, не един и двама от нашите ще минат във вражеския лагер. Носят цвета на лилията[7] в кръвта си.

Обстоятелството, че изказването се роди сред изпаренията алкохол и дима на лулите и цигарите, не оправдаваше неговата дързост. Всички присъстващи, включително и Фредерик, отправиха погледи към Мишел дьо Бурмон, който се почувства длъжен да отвърне на намека. Изкриви устни в характерната си вълча усмивка, но леденият поглед, с който прониза наглеца, ясно показваше, че не намира нищо смешно в думите му.

— Лейтенант Фукен — промълви напълно спокойно сред натегналата от очакване тишина около масата. — Предполагам, че вашето неуместно изказване засяга една определена класа, към която имам честта да принадлежа… Греша ли?

Фукен — черноок, къдрокос лотарингец, който по външност напомняше малко на Мюра[8] по своята външност, примигна смутено. Съзнаваше своята непредпазливост, но няколко офицери бяха станали свидетели на случката и беше невъзможно да си върне думите назад.

— Който желае, нека се засяга от думите ми — отвърна той и вирна предизвикателно брадичка.

Всички присъстващи се гледаха с ясното съзнание, че знаят какво предстои. Оставаше само да проследят с възможно най-голямо внимание ритуала, който бе неизбежен. Лицата им бяха сериозни и напрегнати в стремежа да не изпуснат нито един детайл от разговора. Всеки от тях запечатваше в паметта си думите и жестовете, които впоследствие, когато всичко щеше да е отминало, щяха да му позволят да разказва случая на другарите си от своята военна част.

Фредерик, който за първи път попадаше в такава ситуация, беше неподготвен и се чувстваше смутен. Макар да нямаше опит в такива героични случки, той долавяше драматизма на събитието, както и неговите последствия. Погледна към своя приятел Дьо Бурмон, който в това време оставяше чашата си на масата с премерено бавно движение. Един капитан, най-възрастният офицер сред присъстващите, промълви не особено убедителното „Господа, нека бъдем разумни“, опитвайки се да успокои духовете, но никой не се вслуша в думите му, нито му обърна някакво внимание. Тогава той сви рамене; това също бе част от ритуала.

Дьо Бурмон извади кърпичка от ръкава на мундира, избърса внимателно устните си и се изправи.

— Свикнал съм да оспорвам неуместните намеци със сабя в ръка — отбеляза той с неизменната си ледена усмивка. — Въпреки че имаме различен чин, надявам се, че за честта на униформата, която и двамата носим, ще удовлетворите желанието ми да обсъдим въпроса.

Фукен продължаваше да седи, вперил настойчиво поглед в своя опонент. След като не получи отговор, Дьо Бурмон се опря спокойно с една ръка на масата.

— Наясно съм — продължи той със същия тон, — че правилата при този вид въпроси не допускат двама офицери с различен чин да се изправят по лични причини един срещу друг с оръжие в ръка… Но тъй като моето повишение в звание лейтенант е вече одобрено и ще получа нотификацията до няколко седмици, считам, че формалностите ще се уредят по този начин. Бихме могли да изчакаме новият ми чин да стане действителен, но обстоятелствата са такива, лейтенант Фукен, че след няколко дни нашите полкове започват бойни действия. Би ми било крайно неприятно, ако някой ви убие преди мен.

Последните думи на Дьо Бурмон бяха казани изключително на място, което събуди възхищението на всички присъстващи; тези думи не можеха да бъдат подминати и не оставяха друг избор на Фукен като офицер и като човек на честта, освен да се бие.

Фукен се изправи.

— Когато пожелаете — отговори твърдо той.

— Още сега, ако обичате.

Фредерик издиша целия въздух, който сдържаше в дробовете си, и се изправи заедно с другите, зашеметен. Дьо Бурмон се бе обърнал към него и го гледаше с непривична за отношенията им сериозност.

— Младши лейтенант Глюнц… Ще бъдете ли така любезен да станете един от моите секунданти?

Фредерик смотолеви набързо някакъв утвърдителен отговор, усещайки, че се изчервява. За втори секундант Дьо Бурмон избра друг хусар, лейтенант от втори ескадрон. От своя страна Фукен посочи по-възрастния капитан и един лейтенант от своя полк. Четиримата, или по-точно казано, тримата, съпроводени от онемелия Фредерик, се отдалечиха за малко да обсъдят формата и мястото на дуела, а през това време двамата противници, заобиколени от своите приятели и другари, мълчаливо избягваха погледите си, докато не настъпи моментът да кръстосат оръжия.

Решиха дуелът да е със сабя, а капитанът, който покровителстваше Фукен, тържествено предложи да посочи подходящо място, далеч от хорските погледи, където спорът можеше да се разреши с необходимата дискретност. Ставаше въпрос за градината на една изоставена къща в покрайнините на града. Като взеха две маслени лампи от кръчмата, всички се запътиха натам, с цялата тържественост, която обстоятелствата изискваха.

Нощта беше все така топла, а небето бе обсипано със звезди, които блещукаха около извитата като кама луна. След като пристигнаха в градината, подготовката приключи бързо. Двамата съперници останаха по риза, пристъпиха в осветения от фенерите кръг и броени мигове по-късно вече разменяха удари със сабите.

Фукен беше смел. Хвърляше се рисковано напред, опитвайки се да порази своя противник в главата или в ръцете. Дьо Бурмон се бранеше спокойно, изучавайки съперника си и демонстрирайки, че е имал удоволствието да бъде обучаван от майстор на фехтовката. Ризите и на двамата вече бяха плувнали в пот, когато при една атака Фукен бе ранен. Той отстъпи няколко крачки назад, като ругаеше и мърмореше неясно, докато гледаше тънката струя кръв, която се стичаше по лявата му ръка. Дьо Бурмон спря и отпусна сабята си.

— Вие сте ранен — каза той любезно, без следа от задоволство в гласа. — Добре ли сте?

Фукен беше заслепен от гняв.

— Чувствам се превъзходно! Продължаваме!

Дьо Бурмон отдаде чест леко с глава, парира на педя от себе си ожесточения удар, отправен му от противника, и нанесе в отговор един след друг три светкавични удара със сабята. Последният от тях улучи Фукен в левия хълбок, без да пронизва ребрата му, но му отвори нова рана. Фукен пребледня, пусна сабята си и се втренчи в Дьо Бурмон със замъглени очи.

— Мисля, че е достатъчно — каза Дьо Бурмон, прехвърляйки сабята в лявата си ръка. — Аз лично се чувствам удовлетворен.

Фукен продължаваше да го гледа, като стискаше зъби, притискаше раната с ръка и полагаше видими усилия да се задържи на крака.

— Справедливо е — отвърна той унило.

Дьо Бурмон пъхна сабята в ножницата и поздрави с изтънчена любезност.

— За мен беше чест да се бия с вас, лейтенант Фукен. Разбира се, аз съм на ваше разположение, в случай че, след като се възстановите, желаете да продължим спора си.

Раненият поклати отрицателно глава.

— Няма да е необходимо — отвърна той вежливо. — Беше честен двубой.

Всички присъстващи се съгласиха и така въпросът беше приключен.

Лейтенантът от конните егери се възстанови от раните си след десетина дни. Общи познати разказваха, че при всяко споменаване на дуела Фукен непоколебимо уверявал колко е горд, че е кръстосал сабя с човек, който във всеки един момент се държи като истински офицер и благородник.

Инцидентът бързо се превърна в любима тема на всички офицерски събирания в гарнизона в Кордоба и естествено обогати легендите, които се разказваха в двата замесени полка. От своя страна полковник Льотак, като командващ четвърти хусарски полк, привика Дьо Бурмон и след като го смъмри остро и яростно, го изпрати в домашен арест за двайсет дни. По-късно, когато обсъждаше случая със своя адютант комендант Юло, Льотак благоволи да изрази и личното си мнение за инцидента.

— Дявол да го вземе, Юло, бих се радвал, ъъъ, да видя физиономията на тоя надут дявол, дъртия Дюпюи, знаеш го, полковника на конните егери, като види как са надупчили едно от неговите палета. Две рани, много добър удар казват, отличен! И важното е, така мисля, че полкът трябва да се уважава, така де, ъъъ, хусарят си с хусар, да му се не види, въпреки че имат един чин разлика, то всичко е неправилно, де, не е позволено, ама, нали знаеш, честта и такива работи… И тоя младеж Дьо Бурмон, от добро семейство, виж какъв дуелист се извъди, а иначе въздържан и въобще всичко, ъъъ, посрещна цялата ми тирада, без да му мигне окото… Класа, класа има това момче и такива ми ти работи. Аз му слагам двайсет дни домашен, а младежът — невъзмутим и сигурно се е смеел отвътре хитрецът… И последният артелчик знае, че влизаме в бой до седмица, ама той умее да пази приличие, така де, запазва присъствие на духа, ъъъ. За всичко това нито дума, Юло, казвам ви го поверително.

Редно е да добавим, че комендант Юло съумя да сподели конфиденциалната информация на полковника с правдива достоверност относно формата и съдържанието й с всеки, който попадна на пътя му.

Що се отнася до наложения на младши лейтенант Дьо Бурмон домашен арест от двайсет дни, той бе чувствително намален по служебни причини. Санкцията, която Льотак му наложи, влезе в сила в понеделник, а в четвъртък сутрин четвърти хусарски полк напускаше Кордоба.

Оттогава бяха изминали две седмици и сега други по-важни въпроси вълнуваха полка. Фредерик Глюнц остави сабята настрана и погледна приятеля си. От известно време един въпрос владееше съзнанието му.

— Мишел… Какво е усещането?

— Моля?

Фредерик се усмихна смутено, сякаш се извиняваше, че е задал толкова личен въпрос.

— Бих искал да знам какво изпитваш, когато улучиш някого, някой враг имам предвид, когато насочваш оръжието, когато пронизваш със сабята.

По устните на Мишел дьо Бурмон се изписа отново познатата вълча усмивка.

— Нищо не изпитваш — отговори той напълно естествено. — Сякаш светът около теб престава да съществува… А умът и сърцето ти започват да работят на бързи обороти в устрема да нанесеш удара на точното място… Твоят собствен инстинкт насочва ударите.

— Ами противникът?

Дьо Бурмон пренебрежително сви рамене.

— Противникът е просто друга сабя във въздуха, която трескаво търси да те улучи и която трябва да избегнеш, като бъдеш по-ловък, по-бърз и по-точен.

— Ти си бил в Мадрид по време на сраженията през май[9]…

— Да. Само че тогава нямаше противник — в гласа на Дьо Бурмон се долавяше презрение. — Онова беше една безлична орда, която вразумявахме със сабите, а после главатарите биваха разстрелвани с мускети.

— Но също така се дуелира с Фукен.

Дьо Бурмон направи уклончив жест.

— Дуелът си е дуел — заключи той, сякаш току-що бе установил нещо очевидно, което не можеше да се обясни по друг начин. — Дуелът си е спор между благородници, който се решава според правилата и по честен и достоен начин и за двете страни.

— Но онази нощ в Кордоба…

— Онази нощ в Кордоба лейтенант Фукен не беше враг.

Фредерик се засмя невярващ.

— Така ли? А какво беше тогава? Разменихте дузина добри удари със сабите, а накрая той си отнесе и доста хубави драскотини.

— Нормално. Нали и затова се изправихме един срещу друг онази вечер, драги — за да се дуелираме.

— И Фукен не беше враг?

Дьо Бурмон поклати отрицателно глава, като си дръпна няколко пъти от лулата.

— Не — каза той след известно време. — Той беше противник, врагът е друго нещо.

— Например?

— Например испанецът. Това е врагът.

Фредерик поклати учудено глава.

— Любопитно ми е, Мишел, ти каза испанецът… Това включва целия народ или греша?

Лицето на Мишел дьо Бурмон беше помръкнало и той помълча известно време.

— Попита ме за събитията в Мадрид през май — каза той глухо най-накрая. — Имаше нещо зловещо в онази фанатична сган, чиито крясъци огласяха улиците, нещо, което всяваше страх, уверявам те. Трябва да си го видял с очите си, за да разбереш за какво ти говоря… Спомняш ли си Жунияк, който висеше изкормен от едно дърво? Не са ли ти разказвали за заразените кладенци, за нашите другари, убити докато спят, за засадите на безмилостните бунтовнически отряди?… Чуй добре какво ще ти кажа: тук дори кучетата, птиците, слънцето, камъните са наши врагове.

Фредерик се загледа в пламъка на светилника, опитвайки се да си представи врага в лицата на онези мургави и мръсни хора, които мълчаливо ги гледаха, докато минаваха покрай белосаните им къщи, които отразяваха жарките лъчи на андалуското слънце. Повечето от тях бяха жени, възрастни хора и деца.

Всички мъже, годни да се бият, се бяха оттеглили в планината сред безкрайните маслинови дръвчета, които пълзяха по хълмистите склонове. Берѐ — командирът на ескадрона, беше изрекъл за тях следното пред трупа на Жунияк:

— Те са зверове. И ще ги ловим безмилостно като зверове, като хищници, които дебнат от засада. Ще обесим по един испанец на всяко дърво в тази проклета земя. Кълна се.

Фредерик все още не се беше сблъсквал с испанските бунтовнически войски, нито дори с онези въоръжени отряди, които наричаха „партизани“. Но скоро щеше да му се удаде удобен случай. По това време военни части от въстаналата войска и селски отряди се съсредоточаваха, за да се изправят срещу осемте хиляди френски войници, които под командването на генерал Дарнан имаха за задача да изчистят района от вражески елементи и да осигурят по този начин връзката между Хаен и Кордоба.

Не беше войната, която младши лейтенант Фредерик Глюнц си беше представял, но при всички случаи беше война. Може би нейното проявление беше прекалено безнравствено, но нямаше избор. Образите на обесените от патрулите на предните отряди бунтовници — неми свидетели, слепи и неподвижни, с изплезени езици и облещени очи, с голи мургави тела, покрити от гъсти рояци мухи — бяха станали честа гледка по пътя на войските на Императора. Бяха убили най-добрия кон на самия полковник Льотак на влизане в едно малко селце, наречено Сесина; само един изстрел от мускет и прекрасната кобила беше повалена на земята и впоследствие трябваше да бъде оставена на произвола на съдбата. Тъй като нападателят не беше открит, Льотак, побеснял от случилото се — „Това е недопустимо, господа, отлична кобила, нали така? Направо отвратителна проява на страхливост, ъъъ, такива работи“ прибягна до необходимите репресии в отговор:

— Знаете вече, искам някой от тия нещастници, дето все не са видели и все не знаят нищо, да увисне на бесилката, ей така, за назидание, най-добре свещеникът, те са чумата, разнасят вредни учения, господа, и така повече няма да проповядва бунт от амвона…

Доведоха свещеника. Беше на средна възраст, прехвърлил петдесетте, нисък и набит, оплешивяващ и небръснат, а расото му бе прекалено късо и цялото в лекета, които незнайно защо протестантът Фредерик реши, че са от виното за причастие. Нямаше нито разпит, нито думичка дори — заповедта на Льотак автоматично се превръщаше в присъда. Прекараха конопено въже през железните прътове на балкона на кметството. Свещеникът ги гледаше, дребен, блед и унил, застанал между двама хусари, като едва стигаше до раменете им, със стиснати устни, потно чело и трескави очи, приковани в бесилката, която му готвеха. Селото изглеждаше пусто; по улиците нямаше жива душа, но притворените кепенци на прозорците издаваха мълчаливото присъствие на покрусеното местно население.

Когато пристегнаха примката около врата му, малко преди двамата снажни хусари да дръпнат другия край на въжето, свещеникът процеди през зъби „дяволски изчадия“ достатъчно силно, че да бъде чут, въпреки че едва бе помръднал устни. След това плю срещу Льотак, който вече беше възседнал друг кон, и се остави да бъде обесен без повече коментари. Когато последните войници напускаха селото — Фредерик командваше тогава отряда от тила — няколко възрастни жени, облечени в черно, пресякоха бавно площада и коленичиха за молитва в краката на свещеника.

Четири дни по-късно на един завой на пътя един от патрулите намери трупа на куриер. Беше младши лейтенант от хусарите от втори ескадрон, високо и меланхолично момче, което Фредерик познаваше от съвместното им пътуване от Бургос до Аранхуес, където двамата се присъединиха към полка. Жунияк, така се казваше нещастникът, висеше гол, вързан за краката за едно дърво, а главата му беше на две педи от земята. Бяха разпрали корема му и червата му бяха провиснали ужасяващо. Най-близкото село се казваше Посокабрера и беше изоставено; обитателите му бяха взели със себе си и последното зрънце жито. Льотак заповяда селото да се изравни със земята, след което четвърти хусарски полк продължи пътя си.

Такава бе войната в Испания и Фредерик много бързо си научи урока: „Никога не яздете сами, не се отдалечавайте от другарите си, не навлизайте, без да вземете предпазни мерки, в непознати терени или гъсти гори, не приемайте от местните храна или вода, която те не са опитали преди това, не се колебайте да колите безмилостно тези нещастни кучи синове…“ Въпреки това всички, включително и Фредерик, бяха уверени, че това положение нямаше да продължи дълго. Множеството жестоки показни наказания скоро щяха да върнат нещата към нормалния им ход. Просто трябваше да продължат да бесят и разстрелват тази фанатична и необразована сган, за да се приключи веднъж завинаги умиротворяването на Испания и да се продължи към нови, по-величествени начинания. Говореше се, че Англия готви важен десант на Полуострова, а това вече беше равностоен враг, с когото да премерят сили — брилянтни кавалерийски атаки, мобилизация на големи бойни единици, битки срещу бележити имена, които щяха да останат в учебниците по история и които щяха да открият пред Фредерик Глюнц пътя към честта и славата. Тези битки щяха да са съвсем различни от това бойно поле, където едва се съзираше лицето на врага. При всички положения, ако очакванията се оправдаеха, още утрешната битка предвещаваше да бъде велика. Двете дивизии под командването на генерал Дарнан имаха срещу себе си войска, организирана според правилата, чиито главни сили бяха съставени от редовни военни части. Само след няколко часа младши лейтенант Глюнц от Страсбург щеше да получи своето бойно кръщение.

Дьо Бурмон внимателно чистеше лулата си, като мръщеше чело, съсредоточен в задачата. В далечината на север отекна глухият тътен на гръмотевица и проехтя в палатката.

— Надявам се утре да не вали — каза Фредерик обезпокоен. За кавалерията дъждът означаваше кал и следователно трудно маневриране на ескадроните. За миг представата за затъналите в калта коне го изпълни със страх.

Приятелят му поклати глава отрицателно.

— Не вярвам. Казаха ми, че по това време на годината в Испания почти не вали. С малко късмет нищо няма да попречи на твоята кавалерийска атака — отново го дари със своята искрена приятелска усмивка. — Искам да кажа на нашата кавалерийска атака, разбира се. И на двама ни.

Фредерик мислено благодари за това „двама ни“. Имаше нещо красиво в тази приятелска сцена в брезентовата палатка, под светлината на маслената лампа, в навечерието на битката. За бога, войната можеше да има и хубаво лице.

— Сигурно ще се смееш — промълви Фредерик Глюнц тихичко, с ясното съзнание, че моментът беше подходящ за споделяне на тайни, — но винаги съм си представял първата си битка под сияещото слънце, униформите и голите оръжия, които блестят под палещите лъчи, и облака прах, който се вдига от устремното препускане…

— „Върховният момент, в който нямаш друг приятел, освен коня, сабята и Бог — в този ред“ — изрецитира Дьо Бурмон, притворил очи, мъчейки се да си припомни точните думи.

— Кой е написал това?

— Не знам. Искам да кажа, не си спомням. Прочетох го много отдавна в библиотеката на баща ми.

— Затова ли стана хусар?

Дьо Бурмон се замисли за момент.

— Възможно е — каза най-накрая. — Истината е, че винаги съм искал да знам дали факторите са подредени правилно в тази последователност. В Мадрид реших, че най-добрият ми приятел е сабята.

— Може утре да промениш мнението си и да заложиш на коня си, Ростан. Или на бог.

— Възможно е. Но се опасявам, че ако трябва да избирал между двете, бих предпочел да не ми измени конят. А ти?

Фредерик изглеждаше разколебан.

— Истината е, че все още не знам. Сабята — той я посочи в металната й ножница, облечена с черна кожа — не може да ти измени, ако ръката, която я владее, е добре обучена. Конят ми Ноаро е отлично животно, мога да го направлявам почти толкова добре с натиска на коленете си, колкото и с юздите. А Господ… Е, въпреки че съм роден в годината, когато падна Бастилията, в семейството си получих религиозно възпитание. Впоследствие животът в армията създава напълно различна среда, но въпреки всичко е трудно да загърбиш вижданията, с които са те откърмили като дете. При всички положения в една битка Господ трябва да е доста зает, за да се грижи точно за мен. И испанците, които се сражават срещу нас, вярват в своя суров католически бог, и то доста по-фанатично от един хусар на Императора като мен. Те не спират да се кълнат, че той е на тяхна страна, а не с нас, защото сме били въплъщение на всички адски злини. Сигурно са принесли в жертва на Христос бедничкия Жунияк, като са го изкормили и завързали за краката да виси от онова маслиново дърво, както в езическите жертвоприношения…

— В крайна сметка?

— В крайна сметка залагам на сабята и коня си.

— Това са думи на хусар! На Льотак би му харесало да ги чуе.

Дьо Бурмон свали ботушите и мундира си и отново се излегна на походното легло. Скръсти ръце зад тила си, затвори очи и си затананика някаква италианска песничка. Фредерик извади от джоба на жилетката си сребърния часовник със своите гравирани инициали, подарък от баща му в деня, когато напусна Страсбург, за да постъпи във Военното училище. Беше единайсет и половина вечерта. Изправи се лениво, потривайки хълбоците си, и постави сабята на колана с амунициите, който висеше на основната подпора на палатката, при кобурите, пригодени за седло, с двата пистолета, които сам беше заредил преди около два часа.

— Ще подишам малко чист въздух — обърна се той към Дьо Бурмон.

— Трябва да се опиташ да поспиш — отвърна Дьо Бурмон на приятеля си, без да отваря очи. — Утре ни очаква вълнуващ ден. Няма да има време за почивка.

— Само ще видя как е Ноаро. Веднага се връщам.

Наметна мундира на раменете си, повдигна брезента на палатката и излезе навън, вдишвайки свежия нощен полъх. Жарта на близкия огън оцветяваше в червено лицата на насядалите около него половин дузина войници. Фредерик им хвърли бърз поглед, след което се отправи към конюшните на лагера, откъдето от време на време се дочуваше неспокойното цвилене на някое от животните.

Оден — сержантът, който се грижеше за конете на ескадрона, играеше карти с други подофицери под един брезентов навес. Върху масата имаше мазна колода карти, бутилки вино и няколко чаши. Оден и другите се изправиха на крака веднага, щом познаха Фредерик.

— На вашите заповеди, младши лейтенант — каза Оден. Мустакатото му, покрито с белези от шарка лице, беше зачервено от виното. — Нищо ново в конюшните.

Сержантът беше ветеран, обичаше да си пийва, вечно мърмореше и беше в лошо настроение, но познаваше така добре конете, сякаш сам ги беше раждал. Носеше златна халкичка на лявото ухо и боядисваше двете плитки на косата си, за да прикрие белите коси. Униформата му, както на повечето хусари, беше извезана и накичена с акселбанти. Стилът на кавалеристите по отношение на облеклото не беше особено изчистен.

— Ще видя коня си — каза Фредерик.

— Както желаете — отговори сержантът, като спазваше изключителна дисциплина и благоприличие пред момчето, което беше на възрастта на малкия му син. — Искате ли да ви придружа?

— Не е необходимо. Предполагам, че Ноаро е на същото място, на което го оставих днес следобед.

— Да, младши лейтенант. В ограденото място за офицерските коне, до каменния зид.

Фредерик се отдалечи в тъмнината на пътеката, а Оден се върна към картите, след като го изгледа с неприкрито недоверие. Не обичаше някой друг да си пъха носа при конете; по принцип, когато не бяха оседлани, те бяха негова отговорност. Той се грижеше тези благородни животни, неизменна част от военните действия, да са винаги чисти и нахранени и нищо да не им липсва. Преди години Оден си разчисти сметките не само словесно с един сержант от кирасирите[10], който си позволи да се изкаже пренебрежително за чистотата на едно от поверените на неговите грижи животни. Кирасирът се пренесе в по-добър живот, пронизан със сабя в челото, а никой от присъстващите вече не се осмели да каже каквото и да било за някой от конете под надзора на сержант Оден.

Ноаро беше великолепен шестгодишен жребец, черен, с подстригана грива и опашка. Не беше високо животно, но имаше силни крайници и мощна гръд. Фредерик се беше сдобил с него в Париж, като се раздели с цялото си и без това скромно състояние; но един хусарски офицер имаше нужда от хубав кон, още повече, защото животът му можеше да зависи от това.

Ноаро беше до каменния зид, който разделяше две маслинови горички, с муцуна в торбата с фураж. Когато усети присъствието на своя господар, изцвили тихичко. На светлината от далечните огньове Фредерик се полюбува на великолепната осанка на животното, прокара ръка по гладкия му гръб и после бръкна в торбата с фураж, за да го погали по муцуната.

Далеч на хоризонта проблесна светкавица, мигове по-късно проехтя и приглушеният от разстоянието гръмотевичен тътен. Конете изцвилиха неспокойно, а Фредерик вдигна поглед към небето и потръпна при вида на черните като мастило облаци. Покрай оградата мина разузнавателен патрул. Мъжете яздеха снишени към конете като мълчаливи сенки, преминаващи в нощта. Фредерик погледна отново небето, замисли се за дъжда и за лейтенант Жунияк, увиснал с глава надолу от маслиненото дръвче, и за първи път в живота си усети в устата си вкуса на страха.

Погали гривата на Ноаро и притисна главата на благородното животно до своята.

— Грижи се за мен утре, стари приятелю.

Мишел дьо Бурмон беше още буден и повдигна глава, когато Фредерик влезе.

— Всичко наред ли е?

— Да. Хвърлих един поглед на конете; Оден ги поддържа в изрядно състояние.

— Този сержант си знае работата. — Дьо Бурмон също беше посетил конюшните два часа преди Фредерик. — Сега ще спиш ли или предпочиташ един коняк?

— Мислех, че ти искаше да поспиш малко.

— Искам, да, и ще го направя. Но ми се пие коняк.

Фредерик отвори сандъка на своя приятел, извади манерка, покрита с щампована кожа, и наля от коняка в две метални чаши.

— Остана ли нещо? — попита Дьо Бурмон, като погледна чашата си.

— Още две глътки.

— Тогава ще го запазим за утре. Не се знае дали Франшо̀ ще успее да вземе припасите, преди да потеглим.

Чукнаха се с металните чаши и после отпиха — Фредерик бавно, а Дьо Бурмон изпи чашата си на един дъх, по хусарски.

— Мисля, че ще вали — каза Фредерик в следващия момент. В гласа му не се долавяше и нотка на безпокойство, сякаш просто споделяше на глас мисълта си. Въпреки това се разкая за думите си още преди да ги е изрекъл.

Но Дьо Бурмон не се впечатли.

— Знаеш ли какво? — продума той с жизнерадостен тон. — Допреди малко и аз мислех за това и трябва да призная, че дори се обезпокоих — знаеш — кал и така нататък. Но всъщност дъждът си има и своята положителна страна: оръдейните снаряди се забиват по-лесно в земята и това значително намалява отскока на шрапнела. Освен това, дори и маневрите на нашата кавалерия да са затруднени, тях ще ги сполети същата участ… При всички случаи, за да приключим с въпроса, ще ти кажа, че по това време на годината и да падне дъжд, ще са две-три капки.

Фредерик пресуши до дъно чашата си. Не обичаше коняк, но всеки истински хусар пиеше и ругаеше. За него пиенето беше по-лесната част.

— Дъждът сам по себе си не ме притеснява — обясни той откровено. — Все едно е дали ще умреш в калта или на суха земя, но усещането, което всеки може да изпита при срещата си със смъртта, е нещо много лично и съкровено, запазено само за него и за никого другиго. Разбира се, освен ако това лично изживяване не намери външен израз, което вече започва да граничи със страха…

— Тази дума, уважаеми — каза Дьо Бурмон, имитирайки навъсената физиономия на полковник Льотак, когато мъмреше някого, — никога не я произнася, знаеш, един, ъъъ, хусар.

— Точно така. Така че това го оставяме настрана. Един хусар не изпитва страх, а дори и да не е така, това е негов личен проблем — уточни Фредерик, следвайки нишката на своите мисли. — Но какво да кажем за другия страх, за същинския страх, че съдбата няма да ти отреди достатъчно слава, достатъчно почести в битката?

— Ааа! — възкликна Дьо Бурмон и вдигна ръце с отворени нагоре длани. — Това е страх, който истински уважавам!

— Ами ето за това става въпрос — заключи Фредерик пламенно. — Признавам, без да се срамувам, страха си, че дъждът или някакво друго проклето обстоятелство могат да отложат битката и да ми попречат да взема участие в нея. Вярвам… Вярвам, че един мъж като теб или като мен може да намери смисъла на съществуването си единствено когато препуска с коня, с пистолет в едната ръка и сабя в другата, извисявайки своя боен вик в името на Императора. Също така, и вероятно тук трябва да се засрамя малко — добави, като заговори по-тихо, — се страхувам… Добре, де, това не е точната дума. Притеснявам се, че съм стигнал чак дотук, а мога да умра безславно, убит от селската пасмина на някой самотен път, като горкия Жунияк, вместо да загина, препускайки зад орловия щандарт на полка, под открито небе и заобиколен от другарите, покосен от нечия сабя или прострелян в гърдите, гордо изправен, с шпорите на място, с оръжие в ръка и уста, пълна с кръв, както умират мъжете.

Дьо Бурмон поклати бавно глава, а сините му очи бяха вглъбени в спомена за Жунияк. Беше пребледнял.

— Да — призна с дрезгав глас, сякаш говореше на себе си. — И аз се страхувам от това.

Двамата помълчаха известно време, погълнати от собствените си мисли. Най-накрая Дьо Бурмон свъси вежди и грабна бутилката коняк.

— По дяволите! — възкликна превъзбудено. — Да изпием и последните две глътки, които остават, приятелю, а утре или Господ, или Интендантството ще се погрижат да ни снабдят. Наздраве!

Металните чаши отново иззвъняха, но мислите на Фредерик го бяха отнесли надалеч, в родния му град, до смъртното ложе, на което преди шест години бе видял дядо си. Макар и още дете, Фредерик бе успял ясно да долови и най-малките подробности от драмата: мрачната къща със спуснати кепенци, жените, които плачеха в салона, зачервените очи на баща си, облечен в тъмен сюртук и с мрачен израз на червендалестото му лице на честен и заможен търговец. Старият Глюнц лежеше в своята спалня, облегнат на възглавниците, а костеливите му и изнемощели ръце бяха отпуснати върху завивките. Болестта го беше стопила и лицето му приличаше по-скоро на някаква жълтеникава маска с изпъкнали кости, от която се подаваше орловият нос, който изглеждаше необикновено дълъг и тънък.

„Не иска да живее повече. Не иска…“ Тези думи, произнесени шепнешком от майка му, бяха впечатлили младия Фредерик. Старият Глюнц, търговец от Страсбург, се беше оттеглил от търговията преди близо десет години, отстъпвайки място на сина си. Някакво заболяване на ставите го беше повалило и отслабваше силите му, приковавайки го към леглото без надежда за изцеление и без утехата на бързата и безболезнена смърт. Краят наистина приближаваше, но прекалено бавно. Един ден старецът се умори да чака и от този момент отказа да се храни, затвори се в себе си, без да продума повече, без да се движи, готов да посрещне колкото се може по-бързо така желаната смърт. В последните дни от своя живот в онази забулена в сенки стая старият Глюнц остана непоклатим, безмълвен и безразличен към желанията и страданията на своите деца, внуци и роднини. Неговият жизнен път — всичко, което можеше да очаква от света — вече беше към края си. И младият Фредерик предусети със своята детска интуиция, че дядо му не се бореше за живота, защото вече не очакваше нищо от него; изправяше се пред смъртта със спокойствието и примирението на човек, прекрачил вече прага, зад който остават жизнеността и жаждата за живот. И докато наблюдаваше не без страхопочитание от вратата на спалнята неподвижната фигура на дядо си, Фредерик Глюнц се запита тогава дали тя не въплъщаваше принципа на най-висшата мъдрост.

Не го притесняваше поведението му в битката, която предстоеше идния ден, мислеше той за пореден път. Беше подготвен за всичко, включително и ако валкириите от скандинавските легенди, които толкова обичаше да чете като малък, го удостояха с целувка по челото, предназначена само за смелите мъже, обречени да умрат. Когато се върнеше в Страсбург, баща му — Валтер Глюнц, щеше да има напълно основателни причини да се гордее с него.

Дьо Бурмон отново се беше излегнал на леглото и вече спеше дълбоко. Фредерик събу ботушите си и последва примера му, без да гаси светилника. Дълго време не можа да заспи, а после сънят му беше неспокоен и изпълнен със странни видения. Присъниха му се мрачни и прежълтели лица, препускащи лудо коне и проблясващи под лъчите на слънцето саби. Със свито от страх сърце той потърси своята валкирия сред кръвта и прахта и почувства безкрайно облекчение, когато не я откри. Буди се няколко пъти с пресъхнала уста и парещо чело, заслушан в собственото си пъшкане.

[1] Дюйм — мярка за дължина, равна на 2.5 см. — Бел.прев. ↑

[2] На 14 октомври 1806 г. при Йена и Ауерщет Наполеоновата армия разгромява войските на пруския крал Фридрих Вилхелм III. — Бел.ред. ↑

[3] Битката при Аустерлиц (7 декември 1805 г.) е считана за най-голямата победа на Наполеоновите войски, които разгромяват обединените войски на Русия и Австрия. Краят на Свещената Римска империя е пряк резултат от битката при Аустерлиц и последвалото подписване на мирния договор от Пресбург (дн. Братислава). — Бел.ред. ↑

[4] Битката при Ейлау (8 февруари 1807 г.) завършва със скъпо платена и трудно извоювана победа за Наполеон I. Тогава съюзническите войски, в случая предимно руски, успяват да създадат първата сериозна пречка пред Наполеон. — Бел.ред. ↑

[5] Битката при Фридланд (14 юни 1807 г.) завършва с победа на Наполеон Бонапарт над руските войски, командвани от ген. Бенигсен. — Бел.ред. ↑

[6] Егер — войник от специални стрелкови полкове. — Бел.прев. ↑

[7] Стилизираният цвят на лилия, използван за първи път в герба на крал Луи VII, е считан за хералдически символ на френската монархия. — Бел.ред. ↑

[8] Жоашем (Йоахим) Мюра (1767–1815) — един от най-прочутите маршали в Наполеоновата армия, съпровождал Бонапарт във всичките му походи до 1812 г. Получава от Наполеон титлата херцог Дьо Берг Отличава се в битките при Йена, Аустерлиц и Ейлау, жени се за Каролина, сестра на Наполеон, и става крал на Неапол през 1808 г. След Ватерло избягва в Корсика и се опитва да си възвърне кралството, но е арестуван и разстрелян. — Бел.прев. ↑

[9] На 2 май 1808 г. гражданите на Мадрид въстават срещу френската окупация в защита на детронирания испански крал, за чието място Наполеон поставя своя брат Жозеф. Бунтът е жестоко потушен от маршал Мюра. — Бел.ред. ↑

[10] Кирасир — тежковъоръжен конник, в чието снаряжение е включена метална ризница (кираса) — Бел.прев. ↑

2. НА ЗАЗОРЯВАНЕ

Още не се беше съмнало, когато се появи Франшо̀ — ординарецът, който беше подчинен и на двамата. Беше нисък и грозноват, с мазни плитки и кривокрак. Единствената му добродетел се състоеше в изключителната му способност по неясни и скрити пътища да се сдобива с допълнителни припаси извън нормалната дажба, която беше винаги оскъдна във войската в Испания. Иначе като цяло не беше особено достоен за уважение.

— Майор Бере свиква господа офицерите на съвещание за бойните действия — обяви той, когато прецени, че двамата младши лейтенанти се бяха разбудили достатъчно, за да възприемат казаното. — В неговата палатка след половин час.

Фредерик се надигна от леглото с нежелание. Почти не беше мигнал, успя да заспи малко преди Франшо̀ да нахлуе в палатката. Дьо Бурмон вече беше на крак, със зачервени очи, и оправяше косата си, докато се прозяваше.

— Изглежда, настъпи големият ден — каза той и се намръщи, като видя, че ординарецът още не бе излъскал ботушите му. — Колко е часът?

Фредерик погледна часовника си.

— Три и половина. Добре ли спа?

— Като къпан — отвърна Дьо Бурмон, което не беше съвсем вярно. — А ти?

— Като къпан — каза на свой ред Фредерик, което пък съвсем не беше вярно. Погледите им се срещнаха за миг и двамата приятели се усмихнаха съучастнически един на друг.

Франшо̀ беше приготвил до палатката газен фенер, леген с топла вода и кофа със студена. Измиха лицата си, а после ординарецът се зае да ги бръсне. Започна с Дьо Бурмон, тъй като той беше по-отдавна в полка, и след като го обръсна, намаза върховете на мустаците му с восък. Фредерик му отне по-малко време — понеже беше много млад, брадата по бузите му беше по-скоро рядък мъх. Докато Франшо̀ прокарваше бръснача по лицето му, Фредерик вдигна очи към небето. То все още бе покрито с облаци и звездите не се виждаха.

Лагерът се събуждаше шумно, огласен от виковете на подофицерите, които издаваха заповеди. Войниците сновяха между палатките, подготвяйки се за бойните действия на светлината на огньовете. Една рота от леката пехота, която се беше разставила в близост до ескадрона предната вечер, беше вече готова да потегли; мъжете се строяваха под командите на сержантите. Друга рота вече се отдалечаваше в сенките на маслиновите дръвчета в колони по четирима.

Франшо̀ им помогна да си обуят ботушите. Фредерик закопча осемнайсетте копчета от всяка страна на тесния панталон за езда, които стигаха чак до пищяла; след като си свали жилетката, облече мундира върху чистата риза и внимателно закопча другите осемнайсет копчета на обшития с ярки позлатени ширити нагръдник. Взе колана с амунициите и го нагласи на дясното си рамо и около кръста. Ножницата на сабята иззвънтя, когато се удари в шпорите. Закопча яката и маншетите, втри одеколон в ръцете и лицето си, сложи си ръкавиците от фина ярешка кожа и стисна под дясната си ръка впечатляващата хусарска шапка — „шако̀“[1], украсена с меча кожа, привилегия на офицерите от елитните части. Дьо Бурмон, който бе извършил абсолютно същите действия в същия порядък, чакаше, повдигнал брезента на палатката с ръка.

— След теб, Фредерик — покани го той, а очите му проблеснаха доволно при вида на другаря му.

— След теб, Мишел.

Последваха два удара с токове, две усмивки и едно ръкостискане и двамата излязоха навън — гордо изправени, безупречно облечени и обръснати, съпровождани от звъна на сабите, които се удряха в шпорите. Чувстваха се млади и красиви в прекрасната униформа, вдишваха с наслада свежия утринен въздух и бяха готови да посрещнат със сабя в ръка предизвикателството, което Смъртта им отправяше откъм потъналия в мрак хоризонт.

Майор Бере беше се навел над отрупаната с карти маса, заобиколен от осмината офицери от ескадрона. Следеше внимателно релефа на маркираните територии на картите с едното си око — лявото беше изгубил при Аустерлиц и на негово място носеше черна превръзка, която му придаваше особено свиреп вид. Нито той, нито капитан Домбровски бяха спали предната нощ. Току-що се връщаха от съвещание, свикано преди три часа от полковник Льотак, на което бяха дадени инструкции за действията на полка през предстоящия дневен поход. Бере бързаше.

— Испанците са се съсредоточили тук и тук — говореше с обичайния си сух и остър тон, без да поглежда никого, съсредоточил единственото си око в картите, сякаш на тях се виждаше умален модел на вражеската войска. — Разузнавателните части вече са установили контакт и имаме основания да предполагаме, че действията на главните сили ще се осъществяват в тази долина, като нашите линии ще се опрат на хълмовете, които ви показвам. Полкът ще действа на левия фланг на дивизията, осъществявайки обичайните разузнавателни и защитни мисии, а ако стане нужда, ще премине в нападение. Поне един от ескадроните ще остане в резерв, но за щастие няма да е нашият. Не е изключена възможността да минем изцяло на първа линия.

За първи ескадрон на четвърти хусарски полк да преминат изцяло на първа линия означаваше възможност за атака. На светлината на газения фенер, закачен на подпората на палатката, Фредерик можеше да види доволните изражения по лицата на другарите си. Само капитан Домбровски, леко приведен над масата до Бере, запазваше своята ледена невъзмутимост. Гъстите русоляви мустаци и преждевременно посивелите плитки придаваха на старши помощника на главнокомандващия вид на кален ветеран, какъвто той беше в действителност. По произход беше поляк, сражавал се под френско знаме на всички бойни полета из цяла Европа — вероятно на това се дължаха студенината и безизразният вид, така характерни за него. Никой никога не го бе чувал да повишава тон някому, дори когато даваше заповеди. Беше мълчалив и затворен човек, избягваше компанията на своите другари, както на равнопоставените му, така и на по-висшестоящите. Но беше смел войник, отличен ездач и опитен офицер. Въпреки че не беше особено обичан, бе най-малкото уважаван от всички заради тези си качества.

— Някакви въпроси? — поинтересува се Бере, без да вдигне циклопското си лице от картата, сякаш беше погълнат от съзерцанието на нещо, известно само на него самия.

Филипо — самонадеян лейтенант, мургав и вечно усмихнат, се изкашля, преди да заговори.

— Знае ли се каква е числеността на вражеските войски?

Бере повдигна веждата на единственото си око, сякаш въпросът го подразни и искаше на свой ред да попита какво значение би имало това.

— По наши изчисления са между осем и десет хиляди души, съсредоточени между Лимас и Пиедрас Бланкас — обясни той с видима досада, — пехота, кавалерия, артилерия и бунтовнически отряди… Първият сблъсък вероятно ще се състои тук — той посочи една точка от картата — и после тук — показа друга точка, след което стовари ръката си на посоченото място, като че беше брадва. — Целта е да им отрежем пътя към планината и да ги принудим да водят битка в долината, което по принцип е по-неблагоприятно разположение за тях. Сега вече знаете почти толкова, колкото и аз. Има ли други въпроси, господа?

Повече въпроси нямаше. Всички присъстващи, включително и неопитният Фредерик, знаеха, че кратките обяснения на главнокомандващия ескадрона бяха чиста формалност, както до известна степен и самото съвещание. Решенията щяха да се спускат отгоре в хода на битката и само полковник Льотак знаеше със сигурност какви бяха плановете на генерал Дарнан. Що се отнася до ескадрона, от него се очакваше да се бие добре и когато настъпи моментът, да изпълни заповедта за атака и да разгроми вражеските войски.

Бере сгъна картите и закри съвещанието.

— Благодаря, господа. Това е всичко. Тръгваме след половин час с целия полк; ако не губим време, призори ще сме изминали голяма част от пътя.

— В строй по четирима за прехода — обади се Домбровски за първи път. — И когато дойде моментът, освен от бунтовниците, пазете се и от испанските кавалеристи копиеносци. Те са местни хора и са добри ездачи.

— Толкова добри, колкото нас? — попита младши лейтенант Жерар.

Домбровски ги изгледа един по един със сивите си очи, студени като ледените води в родната му Полша.

— Толкова добри, колкото нас, уверявам ви — отвърна той с непроницаемо изражение. — Аз съм се бил при Байлен.

От няколко седмици насам Байлен се бе превърнал в нарицателно за катастрофален разгром. Три имперски дивизии бяха капитулирали пред двайсет и седем хиляди испанци, а равносметката беше две хиляди и шестстотин загинали, деветнайсет хиляди пленени, петдесет загубени оръдия, четири пленени швейцарски щандарти и четири френски бойни знамена… Сред присъстващите се възцари гробна тишина, дори майор Бере погледна неодобрително Домбровски. Ординарецът на майора успя да измъкне всички от неудобното положение, като събра картите от масата, сложи бутилка коняк и напълни няколко чаши. Бере взе своята и вдигна тържествен тост.

— За Императора!

— За Императора! — повториха всички, а сабите звъннаха в шпорите, когато хусарите изпънаха тела и събраха пети. После всички изпразниха чашите на един дъх.

Фредерик усети в гърлото си силния вкус на коняка на гладно и стисна зъби, за да прикрие следите от неудоволствие по лицето си. Групата се разтури и всички напуснаха палатката. В лагера цареше трескаво суетене на сенки и отражения, навред отекваха металният звън на оръжията, цвиленето на животните, заповедите, изречени на висок глас, и всички тичаха насам-натам. Небето продължаваше да е забулено в облаци. На Фредерик му беше студено и за момент си помисли, че ще е по-добре, ако си сложи и жилетката, но мисълта за горещата страна, в която се намираше, го отказа от идеята; през деня всяка излишна дреха се превръщаше в ненужна пречка.

Дьо Бурмон вървеше до него, потънал в мислите си. Фредерик усети неприятно свиване в стомаха.

— Конякът на Бере не ми се отрази добре.

— На мен също — отвърна му Дьо Бурмон. — Надявам се, че Франшо̀ е успял да ни направи по едно кафе.

Франшо̀ не разочарова двамата приятели. Когато стигнаха в палатката, от кафеничето излизаше пара, имаше и сухари. След като закусиха, провериха за последно снаряженията си и се отправиха към конюшните.

Ескадронът се строяваше на светлината на забитите в земята факли. Мъжете, сто и осем души, преглеждаха животните и принадлежностите за оседлаване, стягаха подпръгите, проверяваха карабините, преди да ги приберат в калъфите на лъка на седлото или да ги метнат на гръб. Фредерик и останалите офицери нямаха такова огнестрелно оръжие; смяташе се, че два пистолета и една сабя са достатъчни за един хусарски офицер.

Франшо̀ беше оседлал Ноаро, но това не попречи на Фредерик да прегледа отново внимателно всеки каиш, който придържаше седлото към животното, докато лично не се увери, че всичко е изрядно. В битката само два дюйма разлика между две от дупките на подпръгите можеха да се окажат от решаващо значение. Пристегна ги по свое усмотрение и се наведе да провери подковите на коня. Когато се успокои, прокара ръка по облеченото с меча кожа седло и погали гривата на Ноаро с лявата си ръка.

Близо до него Дьо Бурмон правеше същото. Неговият кон беше превъзходно животно на бели и черни петна, а седлото беше покрито с леопардова кожа, която със сигурност бе струвала цяло състояние. Уважението, на което един хусар се радваше от страна на другарите си, до голяма стенен зависеше от средствата, които той влагаше в украсата на своето седло. А Дьо Бурмон и по характер, и по произход беше човек, който не се скъпеше.

Когато видя, че Фредерик го наблюдава, му се усмихна. Позлатените акселбанти на предната част на мундира му проблясваха на светлината на факлите.

— Всичко наред ли е? — попита той.

— Всичко е наред — отговори Фредерик, усетил как хълбокът на Ноаро потръпва до неговия.

— Имам предчувствие, че днес ще бъде прекрасен ден.

Фредерик вдигна глава и посочи черното небе.

— Мислиш ли, че слънцето на победата ще успее да си проправи път през облаците?

Дьо Бурмон прихна да се смее.

— Дори и небето да осъмне покрито с облаци, дори вражеските копия да завалят срещу нас, ще бъде прекрасен ден. Нашият ден, Фредерик.

Майор Бере премина край тях с коня си, следван от капитан Домбровски, лейтенант Монѝ и главния тръбач. Хусарите стояха на земята до конете си, говореха си и се шегуваха помежду си с подобаващото за момента оживление. Трептящата светлина на факлите играеше върху плитките и свирепите мустаци, върху загорените, покрити с белези лица на ветераните и вглъбените изражения на новобранците, които никога не бяха влизали в битка, като Фредерик. Младежът се взира в тях дълго време; това беше елитът, каймакът на леката кавалерия на френската войска, отлични ездачи, в по-голямата си част професионални бойци, които бяха създали собствените си легенди, препускайки зад орела на Императора и жънейки победи със сабите си по време на най-великите сражения в Европа. И той, едва деветнайсетгодишният Фредерик Глюнц, бе един от тях. Тази мисъл го накара да потрепери от гордост.

Чуха се гласовете на няколко маркитантки[2] от обоза, които минаваха с колата на интендантството от другата страна на каменния зид и приветстваха ескадрона в тъмнината. Хусарите отговориха с дружен смях и шеги. Фредерик се вгледа, но успя да различи само неясни силуети, които се отдалечаваха в мрака, съпроводени от скърцането на колелетата и тропота на копитата на конете от впряга.

Каза си, че женските гласове, пък било то и на маркитантките, бяха неуместни в такъв тържествен момент. Ритуалът по приготовлението на ескадрона за предстоящата битка беше своеобразно тайнство, запазено само за участващите в него, един обред само за мъже, който изключваше всякакво женско присъствие, дори и онези далечни, разпалени от изпитото вино гласове, които преминаха в нощта. На устните му се изписа недоволство и той продължи да гали гривата на Ноаро. Преди години беше чел някаква книга за историята на рицарите тамплиери, ордена на монасите войни, които воювали в Палестина срещу сарацините. Горди и свирепи войници, изгаряни на кладите от жадните за богатствата им европейски владетели, те загивали с вдигната глава проклинайки своите палачи. Светът на тамплиерите бил само мъжки свят, от който жените били изключени по принцип. Честта, Бог и битката били единственото им вдъхновение. Живеели и се сражавали заедно — верни другари, свързани пред всичко и пред всички от свещена и ненарушима клетва.

Фредерик погледна отново Дьо Бурмон, който сега пристягаше навитото си наметало към предната част на седлото. Чувстваше, че с приятеля му го свързва нещо по-силно от другарските отношения, които можеха да възникнат между двама млади офицери от един и същи ескадрон. Двамата имаха помежду си една споделена клетва: жаждата за слава. Заради тази клетва те служеха на Франция и на Императора и в нейно име бяха готови да препускат зад орела до самите порти на ада. По този път те бяха станали като братя и никога, колкото и години да минеха след това, дори и животът да ги разделеше, те нямаше да забравят онези часове, дни, години, които съдбата им бе отредила да прекарат заедно. В ума на Фредерик оживяха красиви и героични картини: Дьо Бурмон, загубил своя кон в битката, с открито лице насред бойното поле, се усмихва на своя приятел, който препуска към него, за да му отстъпи своя кон, и да се изправи със сабя в ръка срещу смъртта, която Провидението е отредило на другаря му; или самият Фредерик, паднал на земята, и Дьо Бурмон, който ожесточено брани със сабята си своя ранен приятел от враговете, които се опитват да го пленят… Или двамата, окървавени и окаляни, се опитват да спасят едно от старите знамена, споглеждат се усмихнато, сбогувайки се мълчаливо, преди да се хвърлят в лапите на смъртта, която ги дебне от коварна засада.

Не. Тук въобще нямаше място за женско присъствие. Може би само едни красиви очи като далечни свидетели на героичната драма, очарователно забулени в сълзи, когато прелестната им притежателка научава за изхода на битката, за смъртта на хусаря… Фредерик дори бе виждал тези очи… в Страсбург, две седмици преди да замине, на един прием в дома на семейство Цимерман. Синя рокля, прекрасен овал на лицето, обгърнато от руси и меки като коприна коси, очи, сини като небето над Испания, бяла кожа. Едва шестнайсетгодишната дъщеря на господин и госпожа Цимерман — Клер, бе дарила с прелестна усмивка красивия хусар в парадна униформа, който й се поклони изискано и отдаде чест, като събра токовете на лъснатите си ботуши, придържайки непринудено яркочервената хусарска кожена наметка на лявото си рамо.

Разговорът им бе кратък и приятелски. Той се молеше на бога тя да отдаде на топлината издайническата руменина, която неудържимо избиваше по бузите му. А тя, не по-малко изчервена, вкусваше удоволствието от това, че е привлякла вниманието на толкова представителен офицер от кавалерията, толкова елегантен в прилепналата си синя униформа. Разочароваше я само, че бе прекалено млад, за да носи мустаци, които да подчертават мъжествения му вид. Но при всички положения той заминаваше далеч на война, в една южна и гореща страна, и това бе достатъчно. Когато Фредерик трябваше да я остави, за да поговори с някакъв възрастен полковник, приятел на семейството, Клер сведе очи и запърха с ветрилото, за да прикрие смущението си, като предугаждаше завистливите погледи на братовчедките си.

Това бе всичко. Десетина минути разговор и един нежен, мил спомен. Някой ден, когато той се завърнеше, може би този път с внушителен белег вместо червенина по бузите, споменът мажеше да е началото на една красива любов. Но онази вечер под испанското небе, което не беше синьо като очите на Клер, а черно и застрашително надвиснало като портите на ада, Страсбург и салонът на Цимерман бяха твърде далечни за Фредерик Глюнц.

Един кавалерийски ескадрон, несъмнено принадлежащ към същия полк, преминаваше зад зида, следвайки пътя, който криволичеше между потъналите в мрак маслинови дръвчета. Тропотът на копитата отекваше като грохот на буен планински поток. Гласът на майор Бере проехтя сред осветения от факлите кръг.

— Ескадрон! На конете!

Пронизителният звук на тръбата повтори командата. Фредерик си сложи шако̀то от меча кожа, постави крака си на стремето и се възкачи на гърба на Ноаро. Намести се на седлото, като провеси върху лявото си бедро чантата от червена кожа, украсена с Императорския орел и номера на полка. Нагласи кожените си ръкавици, постави лявата си ръка върху дръжката на сабята, а с дясната хвана юздите. Ноаро взе да потропва неспокойно на място с предните си крака и да клати глава, готов да препусне и при най-малкия знак от страна на своя господар.

Бере мина пред тях с отпуснати юзди, а главният тръбач го следваше като вярна сянка. Фредерик се обърна към Дьо Бурмон, който връщаше коня си назад с леко подръпване на юздите.

— Започва се, Мишел.

Дьо Бурмон поклати глава в знак на съгласие, като следеше движенията на коня. Впечатляващата шапка, под която се спускаха русите плитки и опашката, му придаваше внушителен вид.

— Започва и ми се струва, че започва добре — каза той, като се изравни с него и му подаде ръка. — Но мисля, че имаме малко време да разменим две-три приказки. Чух Домбровски да казва, че надали ще влезем в бой, преди да се е съмнало.

— Важното е да започнем.

— Така е.

— Успех, Мишел.

— Успех, братко. И не забравяй, че яздя зад теб; няма да сваля очи от теб през пялото време. Така ще мога после да разкажа на дамите какво е направил моят приятел Фредерик Глюнц в днешния ден. Имам предвид по-специално едни сини очи, за които веднъж прояви слабостта да ми разкажеш…

Конят на Дьо Бурмон поклати неспокойно глава.

— Хайде, хайде — каза му той. — Спокойно, Ростан, какво, по дяволите… Виждаш ли, Фредерик? Конете са почти толкова нетърпеливи да влязат в битка, колкото и ние. Преди час още хъркахме, а сега сякаш всяко живо същество наоколо бърза. Това е войната. Да знаеш, че във всеки един момент, когато се почувстваш сам, трябва само да се обърнеш и ще ме видиш… Е, когато се развидели, де. Сега дори и самият Луцифер не може да види опашката си. И се пази, да му се не види. Много се пази!

Отстъпвайки назад, както винаги със задницата на коня, с ловкостта на опитен ездач, Дьо Бурмон се отдалечи до своето място в строя. Фредерик се загледа в дългата редица хусари, възседнали своите коне — неподвижни, мълчаливи и внушителни в хубавите си униформи, по чиито пищни украси светлината на факлите хвърляше отблясъци на старо злато. Капитан Домбровски премина с коня си в бавен тръс, с което направо рискуваше да си разбие главата в този полумрак. Хладнокръвен и горд поляк, такъв си беше капитанът. Фредерик отново се възхити на невъзмутимото му държание, включително и на напълно равнодушното изражение, толкова типично за него.

Тръбачът даде сигнал за марш в бавен ход в колони по четирима. Фредерик изчака пред него да минат шест редици от по четирима мъже, плътно един до друг, и след като леко отпусна юздите на Ноаро и притисна хълбоците му с колене, зае своето място в строя. Ескадронът пое към пътя и напусна осветения от факлите кръг. Когато премина от другата страна на зида, колоната започна да пълзи и да се вие все по-далеч в прегръдката на мрака.

Някои от мъжете си тананикаха под нос, а други разговаряха тихо. От време на време някоя и друга шега ободряваше редиците. Но по-голямата част от хусарите яздеха мълчаливо, вглъбени в собствените си мисли, спомени и тревоги. Фредерик си каза, че не знаеше нищо за тези хора. За офицерите — да, естествено, но не знаеше нищо за войската, дори за онези дванайсет души, които бяха под негово командване: сержант Пенсар, ефрейторите Мартен и Критон… Имаше и един хусар на име Лучани, помнеше го, защото беше корсиканец като Императора и често се хвалеше с това. Останалите бяха непознати за него — войници, които знаеше по физиономия, но не и по име, и с които едва бе разменил по някоя и друга дума. Неясно защо изведнъж искрено съжали, че никога не се бе опитал да ги опознае по-добре. Само след няколко часа щяха да препускат заедно, рамо до рамо, към опасността, която бе еднаква за всички. Поражението или славата, или каквото и да ги очакваше в края на пътя, потънал в мрак, щеше да бъде еднакво за всички, без значение дали са офицери, или обикновени войници. Тези дванайсет безименни войници щяха да са негови другари в боя, в живота и може би в смъртта. Той се упрекна, разочарован от самия себе си, че до онази нощ не бе гледал на тях по този начин.

В далечината проблесна светкавица, а малко след това проехтя и гърмът. Конете се размърдаха неспокойно, дори Фредерик трябваше да дръпне юздите на Ноаро, за да го удържи в строя. Единият от хусарите взе да ругае на глас.

— Днес ще се понамокрим, другари. Слушайте какво ви казва старият Жан-Пол.

„Сега поне знам името на още един“, помисли си Фредерик.

Нощта криеше лицето на този човек. Но от начина, по който говореше, ставаше ясно, че е от ветераните.

— Аз предпочитам дъжда пред жегата — отговори му друг глас. — Казвали са ми, че в Байлен…

— Върви по дяволите с твоя Байлен — отвърна същият Жан-Пол. — Когато се съмне, ще погнем тия дрипльовци през цяла Андалусия. Не чухте ли вчера полковника?

— Нямаме твоите уши — обади се някой. — Всички знаят, че са най-дългите в целия полк.

— Ти си пази твоите, иначе лично аз ще ти ги отрежа при първия удобен случай, кълна се в бога! — чу се разяреният глас на ветерана.

— Ти и кой още? — последва самонадеян отговор.

— Ти си Дюран, нали?

— Да. И попитах ти и още колко души ще ми отрежете ушите.

— По дяволите, Дюран, когато слезем от конете, ще си оправим сметките с теб…

Фредерик помисли, че е време да се намеси.

— Тишина в строя! — нареди с енергичен тон.

Разговорът секна веднага. Въпросният Жан-Пол измърмори тихо:

— Това беше младшият лейтенант. Я го вижте колко е важен за човек, който не е чувал оръдеен изстрел в живота си… Ще видим как ще се държиш след няколко часа, драги.

И в тъмнината се дочуха тихи смехове, приглушени от тропота на копитата.

Колоната продължаваше да се движи в бавен ход — безмълвна върволица от хора и коне, която пълзеше в мрака. Сабите, провесени на левите хълбоци на мъжете, се удряха в стремената и в шпорите и металният звън огласяше ескадрона от край до край, като приглушено биене на звънчета. За да не загубят пътя, всяка редица хусари буквално се долепяше за задницата на конете отпред до такава степен, че понякога се чуваха ругатните на някой хусар, чийто кон бе направо избутван от следващия го. Колоната — стегната, макар хората да бяха все още полузаспали — се носеше към своята съдба като зловещ ескадрон от мрачни призраци.

На хоризонта пред тях Фредерик видя червено сияние, като от пожар. В продължение на половин левга[3] очите му останаха приковани в него, като се опитваше да изчисли разстоянието, и в крайна сметка заключи, че то се намира на пътя, по който се движеха. След известно време, когато светлината вече бе близо, в мрака започнаха да се забелязват неясните очертания на някои къщи. Докато минаваше покрай тях, му се стори, че варосаните стени приличаха на проснати погребални савани в нощта, и разбра, че колоната влизаше в населено място.

— Това е Пиедрас Бланкас — отбеляза един хусар, но никой не потвърди думите му.

Нямаше жива душа по пустеещите улици, огласявани само от тропота на копитата. Вратите и прозорците на къщите бяха плътно затворени, сякаш техните обитатели ги бяха напуснали. Вероятно обаче те бяха будни и толкова уплашени, че не смееха да отворят нито един прозорец, а вместо това наблюдаваха скришом през процепите дългата движеща се редица черни дяволи. Дълбоко в себе си Фредерик потрепери, смутен от усещането, че в тихото село, потънало в мрак, без нито един фенер, който да освети поне някой ъгъл, имаше нещо злокобно и ужасяващо.

Това също беше войната, помисли си той. Хора и животни, които сноват в нощта, села, чиито имена остават неизвестни и които са всъщност само стъпка от пътя за някъде. И най-вече тази безкрайна тъмнина, която обгръщаше всяка педя от повърхността на земята дотолкова, че беше трудно да си представиш, че в някое друго кътче на земята в този миг небето беше синьо и слънцето грееше от висините.

Младши лейтенант Фредерик Глюнц от Страсбург, макар и заобиколен от толкова много свои другари, се огледа наоколо и изпита страх. Плашеше го това, което нощта криеше от него. Инстинктивно хвана дръжката на сабята. Никога през живота си не бе копнял толкова да види слънцето на хоризонта.

Сиянието беше от пожар. На главния площад на селото — сега вече доста хусари бяха разпознали Пиедрас Бланкас — гореше къща, но никой не правеше ни най-малко усилие да потуши огъня. Един отряд стрелци си почиваше под навеса на някаква сграда, която, изглежда, бе кметството, и с безразличие наблюдаваше пламъците. Огънят осветяваше пехотинците, загърнати в своите наметала, които следяха безучастно преминаването на хусарите. Някои се бяха подпрели лениво на своите карабини. Сенките, които хвърляше близкият огън, танцуваха по удивително младите им лица, сред които само тук-там се открояваха и гъстите мустаци на някой ветеран.

— Накъде води този път? — попита някой от хусарите.

— Нямаме представа — отговори един от стрелците, преметнал напряко оръжието на гръб, с бутилка вино в ръце. — Но не се оплаквайте — добави той със злобно изражение. — Господата от кавалерията не са принудени да ходят пеша като нас.

Пожарът, площадът и селото останаха назад. Отново по пътя сред тъмните маслинови дръвчета ескадронът изпревари още няколко пехотински строя, които се отдръпваха настрани, за да освободят пътя. По-нататък хусарите минаха покрай няколко артилерийски оръдия, а войниците, които отговаряха за тях, лежаха до лафетите[4], осветявани от светлината на малък огън. При преминаването на колоната конете от впряга — оседлани с всички принадлежности и готови да потеглят, взеха да потропват неспокойно с копита.

Хоризонтът сякаш започна леко да изсветлява. Студеният утринен въздух накара Фредерик отново да потръпне и той повторно съжали, че не си бе сложил жилетката. Стисна здраво зъби, за да не започнат да тракат, защото при дадените обстоятелства това можеше да бъде разтълкувано погрешно от яздещите в близост мъже. Отвърза наметалото от предната част на седлото и покри раменете си. Въпреки че преди миг се беше унесъл за секунди и едва не бе паднал от коня, сега чувстваше ума си ясен и бистър. Бръкна в кожената торба, която висеше на дръжката на сабята, извади манерката с коняк, предвидливо приготвена от Франшо̀, и отпи глътка. Този път конякът имаше благотворно действие, и Фредерик притвори очи с благодарност, когато почувства мека топлина да залива замръзналото му тяло. Прибра бутилката обратно и потупа лекичко Ноаро по шията. Развиделяваше се.

Малко по малко безформените сенки, които го заобикаляха, започнаха да придобиват по-ясни очертания. Първо изплуваха шапките, а после и силуетите на хора и животни. Колкото по-светло ставаше, толкова повече нови детайли допълваха вида на конниците, които продължаваха да яздят бавно, в редици по четирима: ясно очертани профили на фона на меката светлина на зората; гърбове, на които бяха кръстосани колани с амуниции и патрондаши; пъстрите нагръдници на мундирите; червените шапки, поклащащи се в ритъма на конете; унгарските седла, покрити с обработена или необработена кожа; златни ширити и бродерии, излъскани дръжки на сабите, прилепнали мастиленосини униформи… Неясната върволица от хора започна да се превръща в кавалерийски ескадрон, начело на който се вееше знамето с имперския орел.

Пейзажът също се проясняваше. Тъмнината пълзеше, постепенно се отдалечаваше, и се разсейваше под меката светлина, която оцветяваше в сиви тонове клоните на дърветата. А насред маслиновите дръвчета, които покриваха чак до хоризонта тъмните и сухи андалуски полета, Фредерик видя цели батальони, които теглеха оръдия и с щикове на рамо вървяха в същата посока, към битката.

[1] Висока цилиндрична шапка, обикновено украсена със значка, други метални орнаменти и пера. Първоначално е част от униформата на унгарските хусари, затова и унгарското наименование scàkò е прието в международната лексика. В съвременното си значение се отнася до всякакви, не само военни униформи. — Бел.ред. ↑

[2] Маркитантка — търговка, продавачка на коприна и напитки, съпровождаща войските по време на поход. — Бел.ред. ↑

[3] 1 левга = 4000 м. — Бел.прев. ↑

[4] Лафет — поставка с колела, върху, която е поставено артилерийско оръдие. — Бел.ред. ↑

3. УТРОТО

Сивото като пепел небе, покрито с черни облаци, беше надвиснало застрашително над земята, сякаш бе от олово. Над полетата започна да вали ситен дъждец, който сякаш забули всичко наоколо със сив воал.

Ескадронът спря в подножието на хълм, в близост до пустеещо, потънало в развалини имение, между чиито останки растяха храсти и кактуси. Загърнати в своите наметала, мъжете слязоха от конете, за да се разтъпчат и да дадат почивка на животните. Междувременно майор Бере изпрати разузнавач да потърси полковник Льотак, който се намираше наблизо в околността. От своята позиция хусарите успяха да различат тъмните и неподвижни очертания на друг ескадрон от полка, който стоеше неподвижен на един от близките хълмове.

Фредерик видя, че Мишел дьо Бурмон се приближаваше към него. Приятелят му водеше коня си за юздите. Беше сложил зеленото наметало на раменете си, за да не се намокрят нашивките на униформата. Сините му очи сякаш се усмихваха.

— В крайна сметка заваля — каза Фредерик огорчено, сякаш винеше небето, че му е скроило лоша шега.

Дьо Бурмон протегна дланта си напред и я погледна с престорена изненада, след което сви рамене.

— Ха! Че това са две-три капки. Само леко ще понамокри земята под краката на конете — извади кутията за тютюн от джоба си, захапа една от евтините, нискокачествени пури и предложи друга на приятеля си. — Съжалявам, че не мога да ти предложа нещо по-добро, но знаеш, че тютюнът, който сега можеш да намериш в Испания, най-често е зловонен. А войната пречи на вноса от Куба.

— Не съм, така да се каже, истински пушач — отвърна Фредерик. — Знаеш, че не мога да различа смрадливата цигара от най-качествения тютюн, току-що внесен от колониите.

Двамата се наведоха над огнивото, което дьо Бурмон извади от кутията.

— Това невежество заслужава порицание — каза той, издишвайки с наслада първата глътка дим. — Всеки уважаващ себе си хусар трябва да може веднага да различи хубав кон, хубаво вино, хубава цигара и красива жена.

— В този ред?

— В този ред. Тази изтънченост на сетивата различава офицера от леката кавалерия от онези направо жалки пехотинци, които си цапат обувките в калта и се бият с ножове на земята като селяните.

Фредерик погледна изоставеното имение.

— Като стана дума за селяните — заговори той, като посочи с жест сивия пейзаж, — засега не сме видели нито един. Изглежда, всички сме уплашили с нашето присъствие.

— Не се заблуждавай. Сигурно са наоколо и дебнат от засада някой от нас да се отдели от другите, за да го заловят и да го обесят на някое дърво. Или пък са се въоръжили със сърпове и ловни пушки като подкрепление към войската, срещу която скоро ще се изправим. Боже мой, горя от желание да попаднат в обсега на сабята ми! Разказаха ли ти за вчера?

Фредерик не знаеше нищо.

— Не, мисля, че не.

— Аз току-що разбрах и направо ми се повдига. Вчера двама от нашите патрулни се приближили до едно имение да потърси вода. Собствениците им казали, че кладенецът е пресъхнал, но те не повярвали и спуснали кофата. И знаеш ли какво изкарали? Шапка от тези на пехотинците. Един войник се спуснал с въже и открил долу телата на трима от нашите; бедните момчета били заклани, докато спели в имението.

— И какво станало след това? — попита Фредерик, потресен дълбоко в себе си.

— Какво станало ли? Ами представи си как са побеснели тези от патрула… Влезли в къщата и избили всички: собственика, жена му, двамата му вече поотраснали сина и невръстната му дъщеричка. После запалили всичко и се омели.

— Добра работа!

— И аз така мисля. Никаква милост за тези диваци, Фредерик. Трябва да ги избиваме като животни.

Фредерик се съгласи безрезервно. Споменът за изкормения Жунияк, който висеше на дървото, го завладя отново и сърцето му се сви от мъка.

— Въпреки всичко — промълви малко след това — предполагам, че по свой начин те защитават земята си. В крайна сметка ние сме нашественици.

Дьо Бурмон засука гневно мустак в знак на несъгласие.

— Нашественици? А нима тук има въобще нещо, което да си заслужава да защитиш?

— Ние детронирахме кралете им…

— Кралете им? Тези жалки Бурбони, чиито братовчеди във Франция бяха обезглавени на гилотината. Дебел и глупав монарх и лишена от всякакъв морал кралица, която спеше с половината придворни… Тия хора нямаха никакво право да властват. Дните им на престола бяха преброени.

— Мислех, че си привърженик на старата аристокрация, Мишел.

Дьо Бурмон се усмихна презрително.

— Старата аристокрация е едно, а упадъкът е нещо друго, съвсем различно. От Франция духа мощният вятър на прогресивните идеи, който направо помита Европа. Ние ще донесем светлината и новия ред. Стига вече свещеници и монахини, суеверия и инквизиция. Ще изкараме тия диваци от мрака, в който тънат, дори и ако за тази цел се наложи да ги разстреляме всичките.

— Но крал Карлос абдикира в полза на своя син Фернандо — възрази Фредерик, без да е особено уверен в собствените си аргументи, само заради удоволствието да продължи спора с приятеля си. — Испанците казват, че се борят за неговото връщане на трона. Наричат го Обичния или Желания, или нещо такова.

Дьо Бурмон гръмко се разсмя.

— Този ли? Всички, които са го виждали, твърдят, че е страхлив и раболепен и че въобще не се интересува от въстанието, което размахва името му като знаме. Не си ли чел Монѝтор? Живее в разкош от другата страна на Пиренеите и обсипва с поздравления Императора при всяка наша победа в Испания.

— Това е така.

— Разбира се, че е така.

— Казват, че бил жалък подлец.

— Той е жалък подлец. Няма човек с капка достойнство, който да постъпва като него, докато народът му, колкото и диви да са тия селяни, се катери по планините, за да се хвърли в бой… Ха! Да не говорим за него. Бонапарт е сега този, който коронова царете в Европа, а за Испания това е брат му Жозеф. И нашите саби и щикове ще наложат неговата легитимност. Една войска от дезертьори и селяни няма да спре победителите от Йена и Аустерлиц.

Фредерик се намръщи.

— Да, но в Байлен Дюпон е бил принуден да се предаде. Чу снощи Домбровски.

— Не започвай с Байлен — прекъсна го Дьо Бурмон раздразнен. — Онова се дължи на жегата и непознаването на терена. Грешка в изчисленията. Освен това Дюпон не е разполагал с четвърти хусарски полк. По дяволите, приятелю мой, днес си осъмнал в песимистично настроение. Какво ти става?

Фредерик погледна другаря си и искрено му се усмихна.

— Нищо ми няма. Само че тази война е различна, не като тези в учебниците, по които учихме във Военното училище. Спомняш ли си снощния ни разговор? Не е трудно да участваш в истинските мъжки битки, когато се изправяш лице в лице срещу врагове, които разпознаваш като такива.

— Чисти войни — резюмира накратко Дьо Бурмон.

— Именно. Чисти войни, в които свещениците не запретват расото и не мятат пушките на рамо, за да се качат в планината, а старите жени не заливат с врящо олио войниците ни; когато в кладенците има вода, а не телата на убитите ни другари.

— Много искаш, Фредерик.

— Защо?

— Защото във войната има омраза, а омразата движи хората.

— И аз за това говоря. В която и да е достойна война врагът се ненавижда именно заради това, че е враг. Но тук нещата са по-сложни. Мразят ни не толкова за това, че сме нашественици, а заради това, че не сме достатъчно добри християни; духовниците проповядват бунт от амвоните си, а селяните предпочитат да изоставят селата и да изгорят реколтата пред възможността да ни оставят някой къшей хляб да се подкрепим…

Дьо Бурмон се усмихна приятелски.

— Не се обиждай, Фредерик, но понякога говориш толкова наивно, че направо ме обезоръжаваш. Войната е такава и не можем да я променим.

— Може и да съм наивен. Може би вече не толкова, откакто съм в Испания, не знам. Но винаги съм си мислел, че войната е нещо друго… Изненадва ме тази южняшка жестокост, тази праисторическа и старовремска гордост на испанците, която ги кара да ни заплюват в лицата, преди да увиснат на бесилото и да отидат в ада. Спомняш ли си свещеника от Сесина? Как стоеше там — дребен, мръсен в протритото си мазно расо, с въжето на врата… Но не трепереше от страх, а от омраза. Не е достатъчно да убиваме тези хора. Необходимо е да прекършваме и душите им.

От другата страна на хълма се чу приглушен тътен от далечен артилерийски огън. Конете наостриха уши и неспокойно започнаха да пристъпват с предните си крака. Двамата приятели се спогледаха.

— Ето! Вече се започва! — възкликна Дьо Бурмон.

Сърцето на Фредерик подскочи от радост. Грохотът на оръдията му се стори прекрасен, въпреки ситния дъждец и сивия мъглив воал, който покриваше хоризонта. Хвърли пурата на мократа земя, където тя продължи да дими още малко, и сложи ръка на рамото на другаря си.

— Мислех, че този миг никога няма да настъпи.

На лицето на Дьо Бурмон се изписа съучастническо изражение. Очите му блестяха от въодушевление и приличаше на боен петел преди схватка.

— И аз мислех същото — каза той, докато силно стискаше ръката на приятеля си върху рамото му.

Хусарите си говореха на групички, гледаха в посоката, от която идваха оръдейните изстрели, и обменяха най-различни слухове, но лишени от всякаква достоверност. Един висок и кокалест ефрейтор с рижи плитки и мустаци си придаваше вид на запознат с нещата човек и уверяваше останалите, че генерал Дарнан е планирал лъжливо насочване на войските към Лимас, а всъщност е замислил да пресече в две точки пътя към Кордоба. Един от другарите на рижавия хусар не споделяше тактическите му възгледи и основавайки се на анонимни, но напълно достоверни според него източници, той поддържаше тезата, че настъплението към Лимас било началото на смела маневра, целяща да пресече пътя на испанците, които се оттегляха в посока Монтиля. Дискусията, която набираше сила, се превърна в разгорещен спор, когато се намеси трети хусар, според когото, отново със сигурност, въобще нямаше да има настъпление към Лимас, а истинският поход, който нямаше да започне преди свечеряване, щеше да е в посока Хаен.

Офицерът за свръзка, изпратен от Бере, вече се завръщаше и препускаше в галоп в подножието на хълма. На близкия хълм тъмните очертания на другия ескадрон бавно се придвижваха, не след дълго прехвърли върха и изчезна от погледите им.

Тръбачът даде сигнал за възсядане. Двамата приятели свалиха наметалата си и ги завързаха пред лъка на седлата. Дьо Бурмон намигна на Фредерик, повдигна се на стремената и яхна коня. Фредерик се намести на гърба на Ноаро и пристегна лентата на хусарската си шапка под брадичката. Погледна недоволно към небето. Ситният дъжд падаше върху мундира му и мокреше неприятно гърба и раменете му. За щастие времето вече беше омекнало.

Последва нов тръбен сигнал и ескадронът потегли в тръс, заобикаляйки хълма. Изпод копитата на конете хвърчаха парчета мокра земя и падаха по конниците, които яздеха подире им. До известна степен Фредерик предпочиташе това пред праха, който се вдигаше, когато земята бе суха, задушаваше конници и животни и намаляваше видимостта. Хвърли поглед на кобурите от двете страни на лъка на седлото, в които бяха двата му превъзходни пистолета модел от тринайсета година, загърнати в платнени кърпи, напоени с вакса, за да ги предпазват от влагата. Всичко вървеше добре. Чувстваше се превъзбуден от близостта на битката, но същевременно спокоен и с ясен разсъдък. Пригоди тялото си към движението на Ноаро, наслаждавайки се на удоволствието от ездата, с изострени сетива, в очакване на най-малкия знак, предвещаващ битката.

След като се отдалечиха от хълма, минаха край една горичка, в която можеха да се различат сините куртки на пехотинците с кръстосани върху тях бели колани с амуниции. Оръдието продължаваше да гърми в далечината, от другата страна на хоризонта. После излязоха в равнина, а от дясно, немного далече от тях, препускаше друг хусарски ескадрон, вероятно същият, който бяха забелязали на съседния хълм, докато почиваха. Фредерик изпита скрито чувство на гордост при внушителния вид на братския ескадрон, който се носеше напред в безупречен строй, като жива бойна машина — изрядна и дисциплинирана, която криеше в ножниците стотина тръпнещи в очакване саби.

Движеха се сред хълмове и дълбоки долове, докато не съзряха в далечината малко селце, от което се издигаха кълба дим. Майор Бере нареди ескадронът да спре, след това двамата с Домбровски разговаряха малко, докато разглеждаха картата. Фредерик ги наблюдаваше разсеяно, заслушан в далечния тътен на оръдията, към който сега се присъедини и пукотът на пушките. Подръпваше лекичко юздите на Ноаро, за да не пасе от рехавата трева, и тогава забеляза, че капитанът го гледа и му прави някакъв знак. Сърцето му заби лудо, той пришпори коня и се приближи до старшите офицери от ескадрона.

Бере, изправен върху стремената, притваряше единственото си око и се взираше към селото със сериозно изражение. През това време капитанът се обърна към Фредерик.

— Глюнц, вземете шестима души и разузнайте положението в тази посока. Разберете кой държи селото.

Фредерик се изпъна на седлото и почувства, че се изчервява. За първи път му възлагаха бойна задача в битка.

— На вашите заповеди — Ноаро поклащаше неспокойно глава, сякаш споделяше възбудата на своя господар.

Домбровски изглеждаше разтревожен.

— Не си усложнявайте живота, Глюнц — посъветва го той, като свъси вежди. — Само хвърлете един поглед и се връщайте веднага. Все още е рано да се втурвате подир славата. Разбирате ли?

— Напълно, капитане.

— От вас не се иска никакъв подвиг, а само да отидете дотам, да видите какво става и да се върнете да ни разкажете. По принцип нашата пехота трябва да е в селото.

— Разбрано, капитане.

— Ами тогава побързайте и внимавайте с бунтовниците.

Младежът погледна командира, но той стоеше с гръб към тях и продължаваше да се взира напрегнато в околността. Фредерик отдаде чест с безупречна военна стойка, обърна се към най-близките до него хусари от отряда му и посочи онези, които му се сториха най-представителни.

— Вие шестимата. Последвайте ме.

Пришпориха конете и препуснаха в галоп. Ситният дъждец продължаваше тихо да се сипе и въпреки че земята вече се беше разкаляла, все още не беше размекната. Фредерик притисна с бедра хълбоците на коня си и наведе глава. Водата капеше от мократа меча кожа на шапката му и се стичаше по лицето и тила му. Докато се отдалечаваше от ескадрона, бе сигурен, че сините очи на Мишел дьо Бурмон го следяха отдалече.

В сивото утро гъстият пушек, който се издигаше над селото, приличаше на неподвижни димни стълбове, спускащи се от небето до земята. Пръстта беше утъпкана и по нея се забелязваха следи от копита и коловози, издълбани от каруците и колелата на оръдията. Във въздуха се носеше мирис на горящо дърво.

Излязоха на път, който се виеше сред бадемови дръвчета. Селото беше съвсем близо и от другата страна вече се дочуваха кратки залпове, но все още не се виждаха никакви хора. Непознатата пътека, която се откриваше пред Фредерик, събуди у него смътна тревога, усещане за опасност, че всеки момент може да се натъкнат на вражески отряд. Като продължаваше да пришпорва Ноаро, той стисна юздите със зъби, извади единия пистолет от кобура, махна платнената кърпа и го върна на мястото му, така че да е готов за ползване.

Край пътя имаше обърната каруца, до която лежеше мъртвец. Фредерик го погледна за миг, докато минаваха покрай него. Лицето му беше заровено в мократа земя, дрехите му бяха подгизнали, а ръцете му стърчаха разперени като кръст. Единият му крак беше неестествено извит. Бяха му свалили ботушите. Не можа да разпознае униформата, от което заключи, че най-вероятно беше испанец. Малко по-нататък имаше още два трупа до един мъртъв кон. Насочил цялото си внимание към първите близки къщи на селото и силния пукот на пушките, Фредерик първоначално не си даде сметка, че за първи път в живота си виждаше загинали в бой.

Две къщи горяха въпреки дъжда. Докато се срутваха, обгорелите греди хвърляха снопове искри, които политаха във въздуха и се превръщаха в пепел. Фредерик дръпна юздите, за да забави ход и извади сабята си. Зад него шестимата мъже се бяха разгърнали и с пушки в ръка наблюдаваха наоколо със зоркия поглед на ветерани. Главната улица пустееше. По-нататък, отвъд белеещите се сгради, залповете преминаваха в откъслечни изстрели.

— Не излизайте на открито, младши лейтенант — обади се един хусар с дълги черни бакенбарди, който яздеше точно зад Глюнц. — В близост до стените на къщите не сме изложени на прицел.

Фредерик намери съвета за уместен, но не отговори нищо и продължи да язди по средата на улицата. Хусарят остана до него, мърморейки недоволно през зъби. Останалите петима ездачи се движеха по-назад, близо до къщите, с отпуснати юзди и карабини, поставени напряко на седлата.

Едно куче с настръхнала от дъжда козина пресече тичешком улицата и се загуби в една от малките пресечки. Облегнат на една стена, със затворени очи и отворена уста лежеше още един труп. Този път беше французин. Белият колан с амуниции, преметнат през гърдите му, беше изцапан с кал, а раницата му бе захвърлена до него с разпиляно по земята съдържание. Това впечатли Фредерик дори повече от застиналото изражение на лицето на нещастния й притежател. Сети се за испанеца на пътя, комуто бяха свалили ботушите и се зачуди кой би могъл да падне толкова ниско, че да плячкосва труповете.

Беше престанало да вали и локвите отразяваха сивото като олово небе. От другата страна на стената, близо до тях, проехтя залп и за свое огромно съжаление Фредерик подскочи на седлото. Хусарят с черните бакенбарди запротестира, отбелязвайки, че нямаше да има никакъв смисъл да ги гръмнат, докато яздят насред улицата.

Този път Фредерик се съгласи. Започваше да осъзнава, че истинската война по нищо не приличаше на красивите героични образи в илюстрациите на книгите или в картините, посветени на военните подвизи. Единственото, което виждаше на фона на влажното и сиво утро, бяха разпокъсани фрагменти в сиви тонове, отделни сцени — жалки, оскъдни и лишени от меките оттенъци и общата красива перспектива, за които до този момент бе считал за присъщи на една битка. Не знаеше дали побеждаваха, или губеха. В интерес на истината дори не знаеше дали се намираше на полесражението, или напротив, това, което се разиграваше там, бяха просто откъслечни схватки, отдалечени от сцената, на която в действителност и без негово участие в момента се решаваше ходът на войната. Тази мисъл го изпълни с вътрешно безпокойство и гняв към съдбата, която вероятно точно в този момент му отнемаше славата, за да я връчи на други, по-недостойни от него люде.

Когато заобиколиха къщата, се натъкнаха на пехотински отряд. Лицата на стрелците бяха покрити със сажди от барута. Те се бяха барикадирали зад един зид и стреляха в посока към близката гора. Зареждаха един след друг бойните патрони, като ги натикваха с шомполите в димящите карабини, прицелваха се и стреляха, след което повтаряха отново същите действия. Бяха двайсетина на брой и имаха уморен вид. Гледаха гората с напрегнато внимание, чужди за всичко, което не се свеждаше до зареждане, прицелване и стрелба. Един от тях седеше на земята, заровил лице в ръцете си, а главата му беше увита в кърпа, напоена с кръв. От време на време виеше глухо от болка, но никой не му обръщаше ни най-малко внимание. Пушката му беше опряна на стената на няколко крачки от него. Понякога наблизо изсвистяваше куршум и се разбиваше с пукот в някоя стена.

Един сержант със сиви мустаци и зачервени очи съзря хусарите и се запъти спокойно към тях, като само свеждаше леко глава, когато някой снаряд раздираше въздуха в опасна близост. Беше нисък, с яки крака, обути в пристегнати бели панталони, опръскани с кал.

Когато забеляза нашивките на младши лейтенант по ръкавите на Фредерик, сержантът вдигна глава, отдаде чест и приветства хусарите.

— Не знаех, че сте тук — каза с видимо задоволство. — Винаги се радваме, когато леката кавалерия е наблизо. Ако желаете, може да слезете от конете, ще сте в по-голяма безопасност. Обстрелват ни от гората.

Фредерик не обърна внимание на забележката. Той прибра сабята и погали гривата на Ноаро, докато наблюдаваше с привидно безразличие сцената на схватката.

— Какво е положението?

Сержантът се почеса зад ухото и погледна пак към гората, после отново извърна очи към младия офицер и придружаващите го. Като че ли го забавляваше обстоятелството, че пищните им униформи бяха почти толкова мокри, колкото и неговата.

— Ние сме от седемдесет и осми линеен — каза той, въпреки че това уточнение беше излишно, при положение че номерът на полка му бе посочен на шапката му. — Дойдохме в селото малко преди разсъмване и ги изтласкахме от позициите им. Една група остана там, отсреща, и в момента се занимаваме с нея.

— Какъв е наличният състав на войската в селото?

— Само една рота — Втора. Разпръснали сме се малко тук, малко там.

— Кой е поел командването?

— Капитан Одюс. За последно го видях край църковната камбанария. Той командва ротата. Другият батальон се намира на половин левга на север, разгърнал се е по продължението на пътя, който води към селището Фуенте Алсина. Това е всичко, което мога да ви кажа. Ако желаете повече подробности, може да се обърнете към капитана.

— Не е необходимо.

От гората отекнаха няколко изстрела, като един от тях профуча ниско по земята в близост до групата. Единият от пехотинците, които се бяха разположили край зида, нададе вик и изпусна пушката. След това отстъпи назад, препъвайки се, като гледаше невярващо кръвта по корема си.

Сержантът отново насочи вниманието си към своите момчета.

— Покрийте се, идиоти такива! — разкрещя им се той побеснял. — Тук сме, за да притиснем тия отсреща, а не да им служим като мишени!… Какво, по дяволите, чака Дюран?

Единият от хусарите се изправи на стремената, насочи карабината и стреля. После започна да си подсвирква под нос, докато зареждаше отново, натиквайки патрона с шомпола. На стотина метра вляво от тях, иззад кактусите, се появи друга редица стрелци и се отправи към гората. Настъпваха бавно, защото спираха, за да стрелят и да презареждат. Сержантът извади сабята си и се втурна към оградата.

— Хайде, давайте! Ето го Дюран! Напред! Да ги хванем!

Войниците, поставили щикове на пушките, се изправиха. Когато сержантът се прехвърли от другата страна на зида, те го последваха с бойни викове. На позицията останаха само раненият с превързаната глава и улученият в корема, който бе коленичил и гледаше с обезумял вид кръвта, която се стичаше по бедрата му, сякаш не вярваше, че тази червена течност бликаше от тялото му.

Фредерик и придружаващите го наблюдаваха известно време щурма на двете синеещи се линии, които тичаха към дърветата, покрити от облак прах. От тях се отделиха три-четири малки сини петънца, които се свлякоха на земята, а другите продължиха да атакуват.

Останаха да наблюдават още известно време, докато двете линии стигнаха до края на гората. Тогава хусарите обърнаха конете и запрепускаха в галоп обратно по пътя, нетърпеливи да се присъединят към своя ескадрон.

Значи това беше всичко? Кал до колене, кръв, удивление и изненада, изписани на застиналите лица на мъртвите, оплячкосани трупове, дъжд и невидими врагове, чието присъствие се долавяше само от пушека на изстрелите. Безлика и мръсна война. Нямаше и следа от величие у войника с превързана глава, който стенеше, скрил лице в шепите си; нито в другия ранен, който гледаше с недоумение собствените си вътрешности.

Фредерик смени темпото в бърз тръс. Зад него яздеха невъзмутимо другите шестима хусари, без да отбележат и с дума сцената, на която бяха присъствали. Но в съзнанието на младежа се нижеха купища въпроси без отговор; искаше му се да беше сам, за да може да ги изкаже на глас.

Отново минаха край трите трупа на пътя и този път Фредерик вторачи поглед в тях, като омагьосан, докато не останаха зад гърба им. Никога не си беше представял, колко жестоко безжизнен може да бъде един мъртвец. Когато си представяше себе си мъртъв, се виждаше със затворени очи и спокойно изражение на лицето; а може би с една незаличима усмивка в крайчеца на устните си. Някой от другарите му ще скръсти ръцете му на гърдите, приятелите му ще проливат сълзи около него и ще го отнесат на рамене до последната му обител, а слънчеви лъчи ще осветяват лицето му, покрито с достойна маска от прах и кръв, както подобава на храбър и предан воин.

А сега разбираше, че е много вероятно съвсем да не бъде така. Онези тела, които лежаха в калта, му навяваха особено чувство на тъга, навяваха му плашещо усещане за безкрайна самота в сивото утро. И Фредерик усети, че гърдите му се изпълваха с дълбока мъка при мисълта, че може и нему да е отредена такава смърт.

Близостта на ескадрона разсея мрачните му мисли. Връщаше се към сигурността на познатите лица, на многобройната и дисциплинирана войска под командването на опитни и отговорни старши офицери, които си знаеха работата и бяха свикнали да виждат мъртви тела в калта. Беше като завръщане в света на живите и на силните, където усещанията и чувствата бяха споделени и извисени до една сляпа вяра в победата, до една непоклатима сигурност, основана на съзнанието за собствената им мощ.

Докладва на Бере и Домбровски за положението в селото, като ограничи разказа си до войските, които го окупираха, и до схватката в гората. Не каза нищо за труповете по пътя, нито за мъртвия войник на улицата или ранените край оградата. Докато съзерцаваше невъзмутимите каменни лица на висшестоящите, зад които се простираха внушителните редици на ескадрона, изпита чувството, че онези сцени вече се размиваха в съзнанието му като лош сън и постепенно щяха да изчезнат напълно.

Докато заемаше отново мястото си в строя, поздрави Дьо Бурмон, който махна с ръка и му се усмихна приветливо. Хусарят с черните бакенбарди, който го беше придружил при разузнаването, разказваше на другарите си подробности за влизането им в селото.

— Трябваше да видите младши лейтенанта… — разказваше той полугласно, без да съобрази, че споменатият беше наблизо и слушаше. — Яздеше опънат на седлото като струна насред улицата и когато му казах, че може да отнесе някой куршум, едва не ме прати по дяволите. Смел и вироглав елзасец, такъв си е той… Никак не е зле като за новак!

Фредерик се изчерви от гордост, а погледът му блуждаеше по покритите с маслинови и бадемови дръвчета патета. Намръщеното небе леко се проясняваше на хоризонта, сякаш слънцето се бореше да си проправи път през облачната покривка.

Тръбачът засвири и ескадронът се впусна напред в тръс. Селото остана вляво, а те запрепускаха през полетата, които от месеци никой не обработваше. Яздиха близо една левга и не след дълго забелязаха войски. Първо видяха рота пехотинци, които вървяха сред стърнищата на царевична нива, а после и няколко артилерийски оръдия, които тракаха, теглени в галоп напряко през полето. Най-накрая минаха покрай отряд драгуни[1], които яздеха бавно, с отпуснати юзди, уморени лица и карабини, прибрани в калъфите на седлата. Отвъд близките хълмове проехтяваха далечни залпове, подсилвани от грохота на оръдейни изстрели.

Ескадронът спря да напои конете край една рекичка, чиито брегове бяха кални и обрасли с храсти. Майор Бере се отдалечи и заедно с капитан Домбровски, лейтенант Монѝ, знаменосеца Блондоа и главния тръбач се качиха на един от близките хълмове. Виждаше се и друг ескадрон от полка, който стоеше неподвижно и чиито главнокомандващи се намираха също на хълма, където най-вероятно се беше установил щабът на четвърти хусарски полк. Полковник Льотак трябваше да е там или някъде наблизо, заедно с щаба на генерал Дарнан.

Фредерик слезе от гърба на Ноаро и го остави свободно да натопи муцуна в мътните води на рекичката. Дъждът бе спрял и ветрецът, докато препускаха с конете, беше поизсушил малко униформите на хусарите, които се разтъпкваха и разговаряха за случващото се отвъд хълмовете, където, изглежда, се водеше главната битка. Фредерик извади часовника от джоба си; показваше малко след десет часа сутринта.

Лейтенант Филипо и Дьо Бурмон се приближаваха, като разговаряха оживено. Изчакаха да се напоят конете и се присъединиха към Фредерик. Филипо имаше цигански черти, черни плитки и мустаци, и мургава, почти маслинена кожа. Беше среден на ръст, малко по-нисък от Фредерик и доста повече от Дьо Бурмон, и имаше навика да ругае на италиански — език, който владееше до съвършенство, тъй като беше роден отвъд Алпите. Беше наперен, изключително суетен в облеклото си и, казваха, много смел. Беше се сражавал в битките при Ейлау и в парк „Монтелеон“[2] в Мадрид, и беше участвал пет пъти в дуел, винаги със сабя, като беше убил двама от съперниците си. Жените, причина за славата му на дуелист, бяха неговата слабост и, както мнозина твърдяха, щяха да станат причина за гибелта му. Често заемаше пари от кого ли не и ги връщаше, като си навличаше нови дългове.

Филипо стисна тържествено ръката на Фредерик.

— Моите поздравления, Глюнц. Казаха ми, че вашата първа мисия се е оказала успешна.

Дьо Бурмон се усмихваше, доволен, че хвалят приятеля му. Фредерик сви рамене; в полка не беше прието човек да придава важност, на каквито и да е лични подвизи, така че да отдава такова значение на един разузнавателен оглед беше направо немислимо.

— По-скоро бих казал, че се оказа скучна — отвърна той с подобаваща скромност. — Нашите бяха изтласкали испанците от селото, така че нямаше кой знае каква новина.

Филипо се облегна с две ръце на сабята. Харесваше му да си придава вид на ветеран.

— Е, сега ще имате възможност да изпитате по-силни усещания — добави той със загадъчния вид на човек, който не казва всичко, което знае. — От достоверен източник знам, че съвсем скоро ще влезем в битка на предна линия.

Двамата младши лейтенанти погледнаха Филипо, видимо заинтригувани. Той си придаде важност, доволен от впечатлението, което бяха предизвикали думите му.

— Така е, скъпи мои приятели — добави той. — Както каза Домбровски в един от редките си моменти на разговорливост, Дарнан продължава опитите си да пресече пътя на испанците към планината. Проблемът е в колоната на Фере.

— Какво става с Фере? — попита Дьо Бурмон. — Доколкото знам, трябваше да подсили нашия фланг.

Филипо отвърна с презрителен жест, сякаш поставяше под съмнение военните качества на полковник Фере.

— Именно в това се състои въпросът — обясни той. — Фере, който вече трябваше да е тук, още го няма. При това положение може да прибегнат до нас по-рано от предвиденото, за да дезорганизират вражеските отбранителни линии отвъд тези хълмове.

— Домбровски ли каза това? — попита Фредерик, въодушевен от тайните, които им доверяваше Филипо. Вече се виждаше как препуска към врага.

— Не, това, последното, е мое предположение. Но ми се струва, че е пределно ясно. Ние сме единствените подвижни сили в този сектор и освен това единственият полк, който още не е влязъл в боя. Останалите вече водят военни действия, освен осми полк от леката пехота, който е в резерв.

— На идване видяхме драгуни — вметна Дьо Бурмон.

— Да, знам. Казаха ми, че ги използват на малки групи за разузнавателни мисии по продължение на цялата линия. А нашите четири ескадрона са тук.

Фредерик не споделяше увереността на Филипо.

— Аз виждам само онези — и той посочи неподвижните конници, които се виждаха в близост до ескадрона. — Тях и нас. И тъй като едно плюс едно прави две, излиза, че половин полк ни се губи.

Филипо се намръщи.

— Отегчавате ме с вашите германски сметки, Глюнц — каза Филипо раздразнено. — Вие сте млад и още нямате опит. Доверете се на това, което ви казва един ветеран.

— Звучи разумно — отбеляза Дьо Бурмон и Фредерик бързо се съгласи.

— Бих искал да знам на чия страна е предимството — поинтересува се той, като посочи към бойното поле.

— А, това няма как да го знаем засега — отвърна Филипо. — Но изглежда, че нашият фланг изпитва трудности да се държи. Поискаха още артилерия, а и осми полк трябва всеки момент да излезе на линия. Скоро и ние ще трябва да ударим едно рамо.

— Няма да ми е неприятно — отбеляза Дьо Бурмон.

Филипо потупа дръжката на сабята си със самодоволен вид.

— На мен също. Когато се прехвърлим от другата страна на тези хълмове, испанците ще се втурнат да бягат през глава.

Фредерик развърза наметалото, навито на седлото, и го постла на земята под едно маслиново дръвче. Свали шапката си, откачи манерката и се излегна, като загриза някакъв сухар, който извади от дисагите с провизии. Другите го последваха.

— Някой има ли коняк? — попита Филипо. — Не бих отказал и глътка ракия.

Дьо Бурмон мълчаливо му подаде бутилката. Хусарите имаха достатъчно време да се запасят, преди да напуснат лагера, но без съмнение лейтенантът вече беше изчерпал своите резерви. Филипо отпи и въздъхна с облекчение.

— Ах, скъпи мои приятели… Това може и мъртвец да вдигне на крака.

— Не и тези, които видях аз — измърмори Фредерик, сам изненадан от собственото си черно чувство за хумор. Другите го погледнаха учудено.

— В селото? — попита Дьо Бурмон.

Фредерик направи уклончив жест.

— Да, трима-четирима. Повечето испанци. Бяха им свалили ботушите.

— Е, щом са били испанци, няма нищо лошо — каза Филипо. — Освен това, за какво са му ботуши на един мъртвец?

— Не му трябват за нищо — отвърна Дьо Бурмон скръбно.

— Ами да, за нищо. Някой жив ще има по-голяма нужда от тях.

— Никога не бих ограбил мъртвец — промълви Фредерик със смръщено чело.

Филипо повдигна едната си вежда.

— Защо? На мъртвите им е все едно.

— Не е достойно.

— Не е достойно? — Филипо се изсмя рязко. — Това е войната, уважаеми. Естествено, тези неща не се учат във Военното училище. Но малко по малко ще започнете да разбирате, уверявам ви… Представете си, Глюнц, че вървите през бойното поле след дълъг и уморителен поход, без да вкусите и хапка храна, и намирате загинал войник с препълнена раница. Вашите скрупули ще ви попречат ли да си спретнете едно угощение?

— Бих предпочел да умра от глад — каза Фредерик напълно убедено.

Филипо поклати неодобрително глава.

— Виждам, че не сте гладували много досега, приятелю мой… А вие, Бурмон, щяхте ли да се откажете от провизиите, ако бяхте на мястото на нашия млад приятел Глюнц?

Дьо Бурмон засука замислено мустака си.

— Мисля, че бих постъпил като него — отвърна той най-накрая. — Не ми харесва плячкосването на трупове.

Филипо обезкуражено изцъка с език.

— Вас двамата направо не ви виждам. Това им е лошото на невинните души; мислят си, че животът прилича на розова приказка. Ама ще се промените. Нищо чудно вече да сте започнали да се променяте. Вие казахте „плячкосване на труповете“. Хе! Че това нищо не е. Не сте ли чували за онези отвратителни групички грабители, които придружават войските по време на бойни действия и през нощта след някоя битка се промъкват като сенки измежду мъртви и ранени, за да им изкопчат всички ценности. Тези грозни лешояди довършват агонизиращите, за да ги ограбят, режат пръсти, за да вземат пръстените, трошат челюсти, за да се докопат до златните зъби… В сравнение с това, което прави тази измет, да вземеш коричка хляб или чифт ботуши е невинна игра… Твърдо съм убеден, че това може да възкреси и мъртвец — тържествено заяви Филипо и върна бутилката на Дьо Бурмон, като едва чуто се оригна. — Истината е, че имах нужда от една глътка, да му се не види. Понамокрихме се тая сутрин, а? Като не знаехме накъде, по дяволите, яздим и дали сме близо до битката, или не, късно си сложихме наметалата. Само старият Бере и онзи надут Домбровски знаеха, ама и дума не казаха. Скоро две трети от ескадрона ще киха. Добре, че поне сега не вали.

Един разузнавач се приближаваше в тръс. Без съмнение се беше запътил към хълма, на който се качиха Бере и другите. Разузнавачите бяха връзката на кавалерията; прекосяваха цялото бойно поле от край до край и носеха съобщения между отделните части. Филипо привлече вниманието му, докато минаваше покрай тях.

— Нещо ново, войнико?

Хусарят, младеж с руси плитки и опашка, спря за миг.

— Преди малко четвърти ескадрон връхлетя на един бунтовнически отряд, на около половин левга оттук — каза той с нотка на задоволство в гласа; все пак принадлежеше към него. — Все още са там и колят наред. Доста добра работа.

— Без милост — промълви Дьо Бурмон с цинична усмивка, докато гледаше как разузнавачът се отдалечава.

Филипо изглеждаше доволен.

— Наистина без милост. Това му е предимството да се биеш с бунтовници, няма нужда да се занимаваме с пленници. Някой и друг удар със сабя и храс-прас, въпросът е решен.

Дьо Бурмон и Фредерик се съгласиха. Филипо се смееше.

— Любопитно е — започна той наперено, — но този тип неравностойна война, с бунтовнически отряди, които се оттеглят в планината, е много характерен за южните народи.

— Наистина ли? — Дьо Бурмон се наведе заинтересовано към старшия лейтенант.

— Очевидно е, приятели мои! — Филипо използваше и най-малката възможност да изтъкне италианската си кръв. — За бунтовничеството се иска въображение, инициативност… Включително и непокорност до известна степен. Представяте ли си един англичанин да бъде бунтовник? Или един поляк като капитан Домбровски?… Изключено! За това е нужна гореща кръв, господа. Гореща.

— Като вашата, драги — отбеляза Дьо Бурмон, в тона му се криеше подигравателна нотка.

— Като моята, именно. В крайна сметка мисля, че дори ми допадат тези проклети селяни с разнокалибрените пушки. Когато обезглавявам някого от тях, имам чувството, че убивам собствения си баща. Тоя добър човек си беше южняк до мозъка на костите.

— Но вие като че ли убивате повече французи, отколкото испанци, Филипо. С вашите прословути дуели…

— Убивам всеки, който ми застане на пътя — отвърна леко засегнат французинът с италиански произход.

Фредерик потупа Ноаро приятелски и конят изцвили признателно. Сивите облаци се отразяваха във водите на рекичката, но тук-там започнаха да се открояват небесносини ивици. Слънчев лъч осветяваше върховете на близките хълмове. Младежът си помисли, че въпреки войната, или може би благодарение на нея, пейзажът сега му се струваше прекрасен.

Погледна коня на Дьо Бурмон, който пиеше вода до неговия, нагазил дълбоко в потока. Животното беше с превъзходна осанка, на черни и бели петна, с дълга грива и подстригана опашка, а петната по задните му крака въобще не загрозяваха вида му. Покритото с леопардова кожа седло беше особено красиво; беше унгарско, както всъщност цялата екипировка на хусарите: седло, ботуши, униформи… Дори и самата дума хусар произхождаше от тази страна. Веднъж някой бе разказал на Фредерик, че произлизаше от думите husz, което означаваше сто и ar, рента. В далечни времена всеки земевладелец в Унгария е бил длъжен да осигурява на своя феодален господар един напълно въоръжен мъж и по един кон на всеки сто жители от своето владение. Такъв бил произходът на онази легендарна лека кавалерия, чиито стил и традиции се възприели от войските на почти всички европейски страни.

Напълно безцеремонно Филипо попита за цигари под предлог, че неговата табакера се намира в дисагите му, които били на коня, а той самият — насред реката. Дьо Бурмон разкопча няколко копчета от мундира си и извади три пури. Запушиха мълчаливо, като се взираха в облаците и светлите ивици, които минаваха над главите им.

— Питам се — продума Филипо не след дълго, — след колко ли време ще се върнем в Кордоба.

Фредерик го погледна учудено.

— Харесва ли ви Кордоба? На мен градът ми се струва много мръсен и горещ.

— Жените са красиви — отговори Филипо със замечтан поглед. — Познавам едно прелестно създание с гарвановочерна коса и такава талия, която би завъртяла главата дори на онзи студен като лед Домбровски — явно бе, че полският капитан не се радваше на симпатиите на французина с италиански произход. — Казва се Лола и има такива очи, че е в състояние направо да повали възнак Льотак от, ъъъ, коня.

— Лола идва от Долорес, нали? — попита Дьо Бурмон. — Мисля, че е умалително, галено име.

Филипо въздъхна тежко.

— Долорес… Лола… Какво значение има? На нея всяко име би й отивало!

— Харесва ми — Фредерик повтори няколко пъти името на глас. — Лола. Звучи добре, нали? Някак си простичко, първично, несъмнено много испанско. Красива ли е?

Филипо тихичко изпъшка.

— Вече ви казах. Изключително красива! Но това, което още не знаете, е, че тя беше, косвено, разбира се, виновницата за…

— Вашия последен дуел — прекъсна го Дьо Бурмон.

— А, знаете историята?

— Целият полк знае историята — отбеляза Дьо Бурмон с досада. — Разказвали сте ни я сто пъти, драги.

— И какво от това? — тросна се сърдито на свой ред Филипо. — И сто пъти да я разкажа, историята си е същата, а Лола си е Лола.

— Кой знае с кого ли е сега — подметна Дьо Бурмон, като тайничко намигна на Фредерик.

Филипо отново постави ръка на сабята и взе да потупва дръжката й.

— Със сигурност знам с кого не е — с онзи глупак от единайсети линеен полк, дето една вечер го сварих да се навърта около къщата й… Казах му да ме придружи да решим въпроса на някое затънтено местенце, а той ми отговори, че във френската армия било забранено да се бием. Представяте ли си, да го каже на мен, на старши лейтенант Филипо! Тогава го проследих до мястото, където бяха разквартирувани, и направих такъв скандал на вратата, че другарите му го изкараха почти насила, за да не опетни честта на полка.

— Добър удар сте му нанесли — напомни му Дьо Бурмон.

— Всъщност няколко. Строполи се като чувал с картофи и го отнесоха ни жив, ни умрял.

— Чух, че ударът бил само един. И че човекът си тръгнал сам.

— Не сте чули добре.

— Щом казвате…

Помълчаха известно време, заслушани в грохота на битката, която се разиграваше от другата страна на хълмовете. На пехотинците сигурно не им е никак лесно сега, мислеше си Фредерик, заслушан в гърмежите.

— Веднъж убих жена — промълви неочаквано Дьо Бурмон, сякаш изневиделица му бе хрумнало да се изповяда на глас. Другарите му го погледнаха втрещени.

— Ти? — попита Фредерик невярващ. — Сигурно се шегуваш, Мишел!

Дьо Бурмон отрече с глава.

— Говоря сериозно — каза той, като притвори очи, сякаш му струваше усилие да си припомни. — Беше в Мадрид, на втори май, в една от уличките между Пуерто дел Сол и Кралския дворец. Филипо сигурно си спомня онзи ден, защото той също беше там…

— Как да не си спомням! — потвърди самият той. — Тогава сто пъти бях на косъм от смъртта.

— Жителите на Мадрид бяха въстанали — продължи Дьо Бурмон — и нападаха войските ни с всичко, което имаха подръка: пистолети, пушки, и тия, дългите испански ножове… Целият град бе потънал в ужасен хаос. Обстрелваха ни от всички прозорци, замеряха ни с керемиди, саксии и дори покъщнина. Аз бях на път и имах поръчение да отнеса едно съобщение на херцог Дьо Берг[3], когато ме свариха размириците. Някакви момчета започнаха да ме замерят с камъни и едва не ме повалиха от коня. Лесно се справих с тях и препуснах към Пласа Майор, за да мина по обиколен път, но там, без да знам как, се озовах обграден от истинска сган. Бяха около двадесетина мъже и жени. Някакви идиоти явно току-що бяха убили човек, когото носеха на ръце, докато кръвта му течеше по улицата. Когато ме видяха, се втурнаха към мен като животни, размахвайки тояги и ножове. Най-ужасни бяха жените, крещяха като харпии и се вкопчваха в юздите и краката ми, опитвайки се да ме съборят от коня…

Фредерик беше целият слух. Дьо Бурмон говореше бавно, почти монотонно, като спираше от време на време, сякаш се мъчеше да подреди спомените си.

— Извадих сабята — продължи той — и в този момент ме намушкаха в бедрото. Конят се уплаши, изправи се на задни крака и едва не ме хвърли по гръб, което несъмнено означаваше да се простя с живота си. Трябва да призная, че се уплаших. Едно е да се изправиш срещу врага, а съвсем друго — срещу обезумялата и крещяща тълпа… Стана така, че пришпорих коня, за да си проправя път, и започвах да размахвам сабята наляво и надясно. В този момент една жена, чието лице едва зърнах, но си спомням черната й забрадка и виковете й, се вкопчи в юздата на коня ми, сякаш беше въпрос на живот и смърт да ми попречи да избягам. Аз бях зашеметен от ударите и от болката от раната в крака ми и започвах да губя самообладание. Конят ми потегли, изтръгвайки ме от хората, но жената продължаваше да се държи и да не ме пуска… Тогава я пронизах със сабята в шията и тя падна в краката на животното. Кръвта бликаше от носа и устата й.

Фредерик и Филипо бяха погълнати от разказа и очакваха с нетърпение неговия край. Но за Дьо Бурмон историята беше приключила. Той замлъкна и се вторачи в облаците с димяща между пръстите му цигара.

— Може би също се е казвала Лола — добави след малко.

И се засмя горчиво.

[1] Драгун — в много европейски войски — конници, обучени да действат и като пешаци. — Бел.ред. ↑

[2] Паркът и дворец „Монтелеон“, превърнати от французите в артилерийски казарми са сцена на един от най-ожесточените сблъсъци между бунтовниците и редовната войска, когато бунтовниците се опитват да се снабдят с оръжие и част от редовната войска минава на тяхна страна. — Бел.ред. ↑

[3] Става дума за маршал Мюра, когото Наполеон провъзгласява за херцог Дьо Берг, след като великото херцогство Берг е отстъпено на Наполеон от баварския крал Максимилиан I по силата на договора от Шьонбрун. — Бел.ред. ↑

4. СХВАТКАТА

На хоризонта от изток се появи самотен конник и се отправи нагоре по хълма, където беше разположен щабът на полка. От брега на рекичката Фредерик видя очертания силует на мъжа, възседнал своя кон, и го проследи, докато стигна до върха.

— Това е вестовой на полковник Льотак — предположи Филипо, който се беше изправил, за да вижда по-добре. — Сигурно съвсем скоро вече ще сме на конете.

— Крайно време беше — измърмори Фредерик, а в очите му проблясваше пламък на надежда.

— Казвам ти — обяви тържествено Филипо и отново се излегна, докато си тананикаше арията „Обичам лучена супа“ от някаква нашумяла оперета, която военните оркестри също често изпълняваха.

Дьо Бурмон беше скръстил ръце на тила си и лежеше със затворени очи. На лицето му се изписа досада.

— За бога, Филипо, не ми додявайте с мелодийки от водевили. Вашата песенчица за лука е проява на доста лош вкус, на всичкото отгоре звучи ужасно.

Филипо погледна другаря си, видимо засегнат от думите му.

— Прощавайте, драги ми приятелю, но тази мелодия, която, изглежда, вие така ненавиждате, е една от най-веселите, които нашите оркестри изпълняват. А и прекрасно подхожда за тържественото маршируване.

Дьо Бурмон, изглежда, имаше известни съмнения относно казаното.

— Всъщност е доста просташка — заяви той с известно отвращение. — Явно Давид Бул[1] е научил петстотинте си музиканти от Версайската музикална школа само да свирят на тромпет, но нямат абсолютно никакъв вкус по отношение подбора на музиката. „Обичам лучена супа“… Ха! Направо нелепо.

— Е, на мен ми харесва — опълчи се Филипо. — Може би предпочитате добрите стари роялистки маршове?

— Определено имат някакъв чар — отвърна Дьо Бурмон студено, отвори очи и се взря във Филипо, който след няколко секунди предпочете да отклони поглед. Фредерик реши да се намеси.

— Аз предпочитам старите републикански маршове — сподели той.

— Аз също — присъедини се Дьо Бурмон. — Поне не са се родили сред декорите и светлините на сцената и не са изпълнявани от наплескани с грим певачки и гротескни комични актьори.

— Да, ама пък на Императора не му харесват песните от времето на Републиката — настоя Филипо. — Казва, че са твърде опръскани с френска кръв, и предпочита войниците му да маршируват под звуците на такава жизнерадостна музика. А точно тази, която толкова дразни вашия слух, Бурмон, е една от любимите му мелодии.

— Знам. Но това, че Наполеон е истински военен гений, не значи, че талантът му се разпростира и в полето на музиката. Очевидно е, че в тази сфера определено има пропуски.

Филипо засука мустак раздразнено.

— Вижте, Бурмон, понякога ме вбесявате, знаете ли?

— Можете да потърсите задоволително решение на проблема, когато пожелаете — отвърна Дьо Бурмон с ледено спокойствие. — Аз съм на ваше разположение.

— Дявол да го вземе!

Фредерик реши, че отново е дошъл моментът да се намеси.

— Хайде, стига вече — намеси се в търсене на помирение. — Да си пазим силите за испанците.

Филипо, почервенял от гняв, понечи да добави нещо, но забеляза как Дьо Бурмон намига крадешком на Фредерик и прихна да се смее. Смехът му обаче бързо секна.

— Да му се не види, Бурмон, някой ден ще си разчистим сметките с вас на дуел. Явно ви доставя удоволствие да ме изкарвате извън кожата ми, драги.

— На дуел? С вас и кого още?

— По дяволите!

— Добре, стига вече — намеси се още веднъж Фредерик. — Има ли още коняк?

Дьо Бурмон му подаде бутилката си и тримата отпиха мълчаливо. Лейтенант Жерар и младши лейтенант Лафон се приближиха към групата.

— Видяхте ли вестоносеца? — попита Лафон. Той беше от Бордо, червенокос и недодялан, но добър ездач и доста умело си служеше със сабята.

— Да — отвърна Фредерик. — Мисля, че ще се местим.

— Изглежда, че главното сражение се измества към центъра на нашата линия — разсъждаваше Жерар, кривокрак ветеран с дълги плитки. — Там се води люта битка.

Обмениха различни предположения и накрая всички стигнаха до заключението, че всъщност никой нямаше ни най-малка представа какво става. Хусарите наоколо се бяха разпръснали по брега на рекичката. Някои си говореха на групички, а други стояха мълчаливо край конете си и съзерцаваха близките хълмове. Слънцето не можеше да разкъса напълно облачната мантия и небето отново се беше прихлупило, а над хоризонта бяха надвиснали застрашителни сенки.

Капитан Домбровски се спускаше бързо по склона на хълма. Офицерите се втурнаха към конете си, трепетно очакване завладя целия полк. Фредерик и Дьо Бурмон грабнаха наметалата си от земята и ги завързаха на седлата. Филипо се намокри до колене, докато стигне до своя кон.

Домбровски вече беше сред тях и тръбата изсвири „влизане в строя“. Хусарите се строиха, хванали конете си за юздите. Фредерик нахлупи шапката си и се изпъна, като придържаше прибраната в ножницата сабя с лявата си ръка. Мислеше си, че този път нещата бяха сериозни. Дьо Бурмон му кимна в знак на задоволство. И той беше на същото мнение.

Когато прозвуча сигналът за възсядане, сто и осемте души от полка изпълниха заповедта като един човек. Интересно беше как всички войници от полка, верни на характерния за леката кавалерия непокорен стил, когато са далеч от военните действия, ставаха така изпълнителни, когато предстоеше битка. Именно този колективен дух пред настъпващото сражение ги превръщаше в могъща, гъвкава и унищожителна военна машина.

— Офицерите при мен! — извика Домбровски и те веднага се отзоваха на заповедта.

— След малко ескадронът ще се раздели — започна капитанът, като ги следеше със студените си очи. — Първа рота ще ескортира един от батальоните на осми лек полк, докато той не заеме позиция за обстрел на селото от другата страна на хълмовете. Задачата на осми е да превземе селото и да изтласка враговете от него, но това не е наше задължение. Веднага щом пехотинците заемат позиция, ние се обръщаме и отстъпваме в порядък към онова дефиле там, където ще ни чака втора рота на коне и готова да влезе в боя, когато е необходимо… Вероятно ще видим конници от лявата ни страна в края на гората, но това не бива да ви безпокои, защото ще са от четвърти ескадрон на нашия полк. Те ще се впуснат в преследване на враговете, когато те бъдат прогонени от селото… Ясно ли е? Тръгвайте. В колони по отряди.

Фредерик зае своето място, този път точно в средата на бойното формирование, съставено от четири редици от по дванайсет души всяка. Потеглиха бавно и скоро вече препускаха сред пепелявосивите маслинови дръвчета. Лейтенант Монѝ се спусна от хълма, за да поеме ротата, която трябваше да се отправи към дефилето. Той ги пресрещна и поздрави Домбровски, който му отвърна с леко кимване. Преодоляха без затруднения един каменен зид и изкачиха малко възвишение, а вдясно от тях, на върха на хълма, сред група офицери се вееше полковото знаме с орела.

Пред тях не се чуваха изстрели, далечният грохот на оръдията и пукотът на пушките оставаха от дясната страна на пътя, който те следваха. Фредерик се замисли, че там се водеше люта битка, и се почувства разочарован, че яздят към тишината, и то не за да участват в сражението, а само за рутинен ескорт.

Най-сетне, щом превалиха и последните възвишения, пред очите на хусарите се разкри бойното поле. Простираше се между гората отляво и някакви далечни планини, които образуваха долина, широка пет-шест левги. Имаше две-три села, над които се бяха скупчили облаци, сякаш бе паднала мъгла. Носеше се грохот на артилерийски оръдия и много скоро Фредерик се досети, че това, което първоначално бе взел за облаци, беше гъстият дим от сражението.

По-близо, на около левга разстояние, като сини петънца се виждаха войниците от два френски полка, разделени на батальони, които стояха неподвижни на фронтовата линия, разпръснати из полетата. От време на време от редиците се издигаше пушек от залповете на пушките, увисваше във въздуха и после се разнасяше бавно на дълги ивици, които се носеха над долината. В далечината на фронта залповете от страна на испанците, подсилени от откъслечните артилерийски изстрели, също закриваха хоризонта с кълба дим, който се сливаше с оловносивата облачна пелерина. Сякаш прихлупеното небе и пушекът се съюзяваха, за да попречат на слънцето да се покаже.

По пладне хусарите установиха контакт с осми лек. Пехотинците, облечени в сините си униформи, с белите колани с амуниции, пресичащи гърдите им, размахаха шапките си на върха на мускетите, за да приветстват кавалерията, която щеше да ги ескортира до полесражението. На Фредерик му направи впечатление, че войниците бяха изключително млади, нещо обичайно за войската в Испания. Лицата им, пристегнати от медните ленти на шапките, бяха почти детски. Бяха преметнали на гръб леките си раници, щиковете бяха прибрани в калъфите. Имаха уморен вид. Двата батальона на полка поддържаха редиците си в строй, но войниците бяха насядали свободно по земята. Несъмнено бяха изтощени от току-що приключил дълъг и тежък преход, защото нямаха вид да са участвали в бой. Офицерите бяха на крак в центъра на всеки батальон, заедно с тръбачите и барабанчиците. Полковникът, който командваше полка, беше на коня си до знамето с орела.

Домбровски раздели ротата на отряди по фланговете на осми лек. На отряда на Фредерик беше отредено място начело на строя, леко изнесен напред. Тръбите изсвириха, а барабаните започнаха да бият бързо и отсечено. Мъжете се изправиха и потеглиха.

Фредерик яздеше на бавен ход, като беше отпуснал юздите на Ноаро. Беше опрял ръце на лъка на седлото и внимателно следеше пътя, по който се движеха. От време на време се обръщаше да погледне пешаците, които вървяха до него, влачеха крака по размекнатата земя и се препъваха в камъните и храсталаците. Те също го наблюдаваха и в очите на младите пехотинци се четеше завист, а понякога и зле прикрита неприязън. Фредерик се опита да се постави на мястото на тези войници, които кръстосваха Европа пеш, понякога потънали до глезените в кал, друг път под палещите лъчи на слънцето; пехотинци с протрити подметки, с прасци, заякнали от безкрайните изтощителни походи. За тях един хусарски офицер, който не си изтърква обувките от ходене, придвижва се на гърба на прекрасен кон и е облечен с елегантната униформа на престижен полк, безспорно представляваше дразнеща гледка, която още по-жестоко им напомняше тъжната действителност, че те са безформена и анонимна маса пушечно месо, насъсквана от вечно недоволните сержанти, зле облечена и недохранена. И те — пехотинците, хората от осми лек, трябваше да свършат най-важната задача, черната работа, за да могат после издокараните хусари кавалеристи да намушкат тук-там някого, да се впуснат да преследват врага, който други са подгонили, и по този начин да си присвоят най-сладката част от славата. Животът беше несправедлив, а във френската армия дори повече от обичайното.

Такива и други разсъждения се въртяха в главата на Фредерик, докато размишляваше за тези хора, които ескортираше — може би към смъртта, може би към осакатяване, може би към победата, макар че според него победата нямаше да върне мъртвите и обезобразените, които са я извоювали. Оставаше поне славата; но от високото положение, в което го поставяха конят, униформата и нашивките, Фредерик беше убеден, че неговата представа за слава се различава значително от тази на войниците, които вървяха пеш с мускет на рамо.

Слава. Тази дума изникваше отново и отново в съзнанието му и почти разцъфваше на устните му. Харесваше му звученето на тези пет букви. В тях имаше нещо епично, нещо възвишено.

Той знаеше, че от незапомнени времена мъжът се е сражавал със себеподобните си често пъти за чисто материални и конкретни неща: храна, жени, омраза, любов, богатство, власт… Или просто защото така му с било заповядано и, което е любопитно, страхът от наказание за неизпълнение на заповедта е надделявал над страха от смъртта, която войната можеше да крие. Често пъти се беше питал защо войниците, чиито възприятия за света бяха по-примитивни, а мотивацията им далеч не от духовно естество, не дезертираха в по-голямата си част или направо не отказваха да се явят на набор. За един селянин, чийто кръгозор се простираше не по-далеч от колибата и насъщния, с който изхранваше семейството си, отиването в една далечна земя, за да защитава интересите на не по-малко далечни монарси, би трябвало да представлява доста безсмислено и абсурдно начинание, в което не можеше да спечели нищо, но имаше какво да загуби, включително и най-ценното — живота си.

Случаят на Фредерик Глюнц от Страсбург беше различен. Когато реши да стане военен, той беше воден от благородни и възвишени подбуди. Във военната служба той търсеше изкристализирането на един по-висш стремеж, на едно светоусещане, което го изтръгваше от удобствата на буржоазния живот и го насочваше по пътя на героизма, благородството и върховната саможертва. Беше приел военното си кръщение, както се приема религия; беше прегърнал сабята си, както се прегръща кръст. И ако свещениците и пасторите се стремяха да се докоснат до небето, той копнееше за славата: възхищението на другарите си, уважението на висшестоящите и своето собствено самолюбие, родено от красивото и алтруистично усещане, че е така сладко и така прекрасно да живееш, за да се бориш, страдаш и дори да загинеш в името на една идея. Идеята. Именно това отличаваше човека, който се издигаше над материалното, от всички останали, които в по-голямата си част бяха пленници на осезаемото и непосредственото.

Искаше му се родителите му и Клер Цимерман да можеха да го видят сега, когато яздеше изправен на седлото, начело на своя отряд, и ескортираше войниците по пътя към сражението, в което скоро щеше да вземе участие и самият той. Скоро щеше да приключи дългото очакване и оръжията щяха да влязат в употреба. Искаше любимите му хора да могат да станат свидетели на спокойствието и смелостта му, на начина, по който прекосяваше бойното поле, на невъзмутимото му изражение, докато следеше пътя, подготвен за появата на вражески кавалеристи или пехотинци и бдящ над тези млади новобранци, охранявани от отряда под негово командване.

От близката борова гора проехтяха няколко изстрела. Един хусар от отряда изстена хрипливо и се свлече от седлото. Фредерик се стресна и дръпна рязко Ноаро за юздите, конят подскочи, изправи се на задните си крака и едва не хвърли господаря си. Зашеметен, Фредерик видя как редиците на пехотинците от дясната му страна се разбъркаха и всички започнаха да крещят в един глас.

— Бунтовници! Бунтовници!

Чуха се още изстрели, този път произведени от неговата част. Едва тогава Фредерик погледна към боровата гора, където се разнасяше пушекът от вражеския залп.

Умът му сякаш беше бяло поле. Около него хусарите от отряда пришпорваха конете си ту вляво, ту вдясно, за да затруднят вражеските стрелци. Всички го гледаха, сякаш изходът от ситуацията беше в негови ръце. Докато се опитваше да разбере какво точно се очакваше от него, той се обърна смутено към Домбровски, който яздеше доста по-назад и му правеше енергични знаци в посока към горичката.

После всичко стана като насън. Кръвта изведнъж нахлу в главата му и започна бясно да пулсира в слепоочията му. Той пришпори Ноаро към боровата гора, без да се обърне да види дали хусарите от отряда го следват. Докато препускаше бясно към дърветата, успя да прехвърли юздите в лявата си ръка, извади сабята от ножницата и я размаха над главата си, а някъде дълбоко от гърдите му се изтръгна боен вик. Пред очите му сякаш се бе спуснала червена завеса, която помрачаваше разсъдъка му. Инстинктивно се приведе към шията на коня, сякаш очакваше всеки момент да бъде поразен в гърдите и повален от коня. Може би щеше да е по-добре. Някъде в дъното на съзнанието му, където все още имаше капчица разсъдък, една мисъл не му даваше спокойствие и го надъхваше още повече — срамът, че се е оставил да бъде изненадан. Изпита необуздан гняв, сякаш честта му бе засегната, и с цялата си душа копнееше на пътя му да попадне човешко същество, което да унищожи безмилостно.

Вече беше почти сред боровете. Ноаро прескочи някакъв повален дънер, а клоните със зелените иглички удряха конника в лицето. Заслепен от гняв и със сърце, биещо до полуда, Фредерик различи сенки, сновящи между дърветата. Заби отново шпори в хълбоците на Ноаро и се впусна с крясък по петите им. Застигна бързо един от бегълците. Успя да различи тъмната куртка, мускета в ръцете, обезумялото от ужас лице и очите, изпълнени със страх пред смъртта, която връхлиташе на гърба на разпенен от препускане кон, на върха на протегнатата ръка, готова да порази, на острието на сабята, която се спускаше като светкавица в смъртоносния си блясък.

Фредерик препусна, без да спира. Усети как сабята му се забива в нещо твърдо и жилаво и тялото на бунтовника се удари първо в десния му крак, а после в задницата на коня. По-нататък между дърветата тичаше още един мъж. Докато Фредерик пришпорваше Ноаро, беглецът се хвърли презглава надолу по склона и изчезна от погледа му. Фредерик избегна както можа клоните, които профучаваха светкавично край главата му, и накара коня да се спусне на задните си крака по склона подир врага. Когато стигна долу, се огледа, но не видя никого.

Дръпна юздите, докато се опитваше да разбере къде се е дянал бунтовникът, и в това време мъжът изскочи от храстите и стреля с пистолета си почти от упор. Фредерик, който щом видя оръжието, изправи инстинктивно коня на задните му крака, усети, че куршумът мина на косъм от главата му. За миг всичко потъна в барутен дим. Той вдигна слепешком сабята и връхлетя с коня си върху нападателя, който отскочи назад и се втурна да бяга. Още не беше направил и няколко крачки, когато измежду боровете изскочи друг хусар с коня си и профуча край бунтовника, като отсече главата му само с един удар. Обезглавеното тяло, от което шуртеше кръв, направи още няколко крачки, преди да се удари в дънера на едно дърво, с протегнати напред ръце, сякаш се опитваше да се предпази от удара. После нереалната картина пред Фредерик сякаш се оцвети в червено. Пред очите му обезглавеното тяло се свлече на земята, покрита с килим от зелени иглички.

Хусарят беше млад, с черни плитки и дълги мустаци. Той почисти острието на оръжието си в задницата на коня си. Фредерик потърси с очи главата на бунтовника, но не можа да я открие. Беше паднала сред храстите.

Фредерик се чувстваше изтощен, сякаш цял ескадрон кирасири беше препускал върху главата му. Хусарите се викаха един другиго сред дърветата и се опитваха да се съберат, докато обсъждаха оживено подробностите от схватката. Четирима от бунтовниците бяха застигнати и убити. Хусарите бяха безмилостни, още повече, когато ставаше въпрос за бунтовници. Испанците знаеха това и не се и опитваха да се предадат; всички бяха убити, докато бягаха или пък се отбраняваха. Един от французите — хусарят с дългите бакенбарди, който по-рано беше придружил Фредерик при разузнаването в селото, яздеше бавно, придържан от друга двама. Беше се вкопчил в гривата на коня си, превит от болка, а лицето му изглеждаше сгърчено и мъртвешки бледо. Беше прободен в корема.

Когато излизаше от боровата горичка, Фредерик продължаваше да се чувства зашеметен. Когато един хусар го поздрави за удара, с който бе покосил първия испанец — „Прекрасен удар със сабята, младши лейтенант… Направо го разполовихте“ — той го погледна, без дори да осъзнава за какво говори. Мислеше само какво да каже на Домбровски, когато той се изправи срещу него със студените си като лед очи и го попита как е могъл да се остави да бъде изненадан, но толкова глупав начин и да пренебрегне задачата си да се грижи за сигурността на частта. Фактът, че нападателите впоследствие бяха догонени и убити, не променяше обстоятелството, че бяха попаднали в засада.

Когато се присъединиха към останалите войници, Фредерик забеляза, че пехотинците го наобиколиха и го приветстваха, и си даде сметка, че все още държеше голата сабя в ръка и че тя, десният му ботуш и задницата на Ноаро бяха изцапани с кръвта на бунтовника. Препусна към Домбровски, за да го уведоми за случилото се, а наместо упреци капитанът го дари с едва доловима усмивка. Фредерик се стъписа — Домбровски му се беше усмихнал! До този момент не си беше дал сметка, че беше убил първия си враг по време на първата си битка. И тогава се изчерви от гордост.

В крайна сметка дори не бяха страшни. Броеници, талисмани, безбройните светци, които изпълваха църквите, слепият фанатизъм и омразата към иноземните еретици — всичко това се превръщаше в локва кръв след удара на добре наточената сабя. Така страховитите бунтовници, които бяха изкормили Жунияк и бяха причина в Испания нито един французин да не се осмелява да навлезе сам в непозната местност, само за миг се превръщаха в едно изкривено от уплаха лице, глава, която отхвръква от тялото, пот и страх, насечено дишане в последния бяг от смъртта, която ги преследваше по петите.

Защо продължаваха да се бият? Борбата на испанците беше напълно безнадеждна и абсурдна. Фредерик не можеше да разбере защо са се вдигнали на оръжие, за да защитават един монарх, за когото не знаеха нищо, дори лицето му не бяха виждали, един безволев и малодушен страхливец, натрапил се на Императора и достигнал до такава низост, че да се откаже от правата си над престола, и чисто раболепие пред властелина на Европа го правеше недостоен за предаността на народа, който дори вече не беше негов. Сега Испания имаше френски крал — Жозеф Бонапарт, предишен крал на Неапол, на когото самият принц Фердинанд, заточен във Валансѐ[2], беше написал писмо да го поздрави и да му се закълне в подчинение. Всички знаеха това, включително и самите испанци, но те пренебрегваха това обстоятелство.

Фредерик си спомни за един разговор отпреди няколко седмици, когато на път към Аранхуес в качеството си на офицер, който ще се присъедини към полка, беше разквартируван в резиденцията на един испански благородник — дон Алваро де Вигал. Заедно с горкия Жунияк той прекара един следобед и една нощ в огромното старинно имение, чиято градина се простираше към река Тахо. Господин Де Вигал беше от хората, които в Испания наричаха франкофили и които не се радваха на обичта на своите сънародници, тъй като не се страхуваха да изразяват на висок глас либералните си идеи и не криеха възхищението си от процеса на обновление, който идеите на френските интелектуалци бяха отключили в Европа. Беше възрастен испански благородник, посещавал Франция неведнъж на младини, и споменаваше с гордост, че известно време бе поддържал кореспонденция с Дидро. Беше изключително ерудиран, забавен и интелигентен събеседник, а белите му коси и уморените от дългия жизнен път очи говореха, че е добър познавач на човешката природа. Беше вдовец, нямаше деца и единственото, което желаеше, бе да прекара последните си години в мир и спокойствие сред хилядите книги от библиотеката му и сред дърветата и фонтаните в градината, за която той самият полагаше много грижи.

Дон Алваро де Вигал посрещна двамата млади хусари с нескрит интерес, тъй като присъствието на двама офицери, идващи от една чужда страна, която той обожаваше, безспорно щеше да разчупи монотонната самота на ежедневието му. Разговорът протече на френски език, който домакинът владееше свободно. Вечеряха на светлината на сребърните свещници, а после се преместиха в малкия салон, където един грохнал прислужник — единственият слуга в къщата, им поднесе коняк и пури.

Жунияк, който по природа беше доста меланхоличен — Фредерик после се замисли, че може би е предвкусвал скорошната си трагична кончина — мълча през цялата вечер. Така разговорът се водеше основно между Фредерик и испанеца, и по-точно главно от домакина, който, изглежда, изпитваше особено удоволствие от оживелите в паметта му спомени. Познаваше Страсбург и с младия елзасец обмениха множество впечатления.

Тъй като двамата гости бяха военни, а и се намираха в Испания, беше неизбежно разговорът да се насочи и към темата за войната. Дон Алваро се поинтересува от намеренията на Наполеон лично да ръководи бойните действия и изрази възхищението си към военния и политически гений на Императора. Въпреки че самият той принадлежеше към старата аристокрация, въобще не се срамуваше да признае, че европейските кралски династии, включително и испанската, се намираха в упадък, и то такъв, че само влиянието на новите идеи, на които Франция беше родоначалник, можеше да вдъхне нов живот на изгнилия ствол на нациите. Въпреки това беше жалко, че Наполеон все още не си беше дал сметка, че не можеше да мери Испания със същия аршин, както другите европейски страни.

В този момент Фредерик прекъсна стареца, за да изрази своето несъгласие. Той заговори за новата Европа без граници, за разпространението на една обща култура, ориентирана към прогреса, за новите идеи, за човека, комуто трябваше да се възвърне достойнството. Според него Испания беше мрачна и затворена в себе си и своите суеверия страна, страна — пленник на своето минало. Единствено новите идеи и присъединяването й към една модерна европейска политическа система можеха да я изведат от затвора, в който я бяха поставили Инквизицията, свещениците и неспособните монарси.

Дон Алваро изслуша внимателно дългото и въодушевено изложение на младия Фредерик, като на устните му се изписа лека усмивка, а в уморените му очи прозираше мъдра ирония. Когато хусарят завърши убедителната си реч, насърчавана от одобрителните кимвания на не особено разговорливия Жунияк, той се облегна назад в канапето, със зачервени от разпалената си реч бузи. Тогава старецът се наведе към него и го потупа сърдечно по коляното.

— Слушайте сега, уважаеми — заговори със спокоен тон, като се затрудняваше при произнасянето на „р“, но демонстрираше иначе отличния си френски. — Не поставям под съмнение факта, че Наполеон Бонапарт е единствената съвременна личност, способна да промени Европа, макар да трябва да призная, че в последно време аз лично имам известни резерви. От сърце приветствах провъзгласяването му за консул, но имперските стремежи, които го увлякоха, извикват у мен определено недоверие… В крайна сметка това не е важно. Бих искал по-скоро да се спра на неговия безспорен политически гений, на който се възхищавам, и именно за това ми е болно, че до този момент въпросите в Испания се ръководят толкова неумело…

— Неумело?

— Позволете ми да продължа, импулсивни младежо. Казах неумело, да, и го отдавам на непознаването, което от своя страна е обяснимо, на реалностите в тази страна. Испанците са стара и горда нация, вярна на своите митове, независимо дали те са приемливи, или не. Бонапарт е свикнал до такава степен да поставя на колене всички народи, че не може да осъзнае, и тук се крие неговата грешна преценка, че на юг от Пиренеите един народ е твърдо решен да отхвърли неговата воля. И, обърнете внимание, не защото идеите, които я движат, са добри или лоши, а защото се стреми да ги наложи, без въобще да зачита мнението на тези, на които е отредено да ги приемат…

Испания не е една хомогенна съвкупност, господа. От векове тук съжителстват кралства, които преди са били независими и които и до ден-днешен ревностно пазят извоюваните автономни привилегии и отколешни права. В тях живеят хора, които както историята, така и земята, на която живеят, са калили, превърнали са ги в съвкупност от сурови, войнствени и непреклонни личности, формирали своята същност в многовековни вътрешни войни и в осемте века на борба срещу исляма. Освен това от далечни времена насам твърдата и неотстъпчива религия на тези хора ги е закърмила с непоклатим фанатизъм.

В този момент дон Алваро де Вигал замълча, сякаш му секна дъхът. На бледите му старчески устни се изписа тъжна усмивка. С ръката си, по която прозираха сините вени, той посочи стените на салона, украсени с предмети, свързани с миналото на рода му. В жеста му се долавяше по-скоро доброта и меланхолия, отколкото упрек.

— Всичко е тук — тонът му издаваше примирение и умора, сякаш говореше за нещо, срещу което се е борил през целия си живот и е бил разгромяван неведнъж. — Стари ръждясали оръжия, сурови и строги лица, чиито притежатели от векове не са сред живите… Виждате ли тези портрети? Няма много цветове в тях; времето не е сторило нищо друго, освен да потъмни леко първоначалния контраст… Сенки и малко светлина, вероятно само необходимата, за да се видят тези строги и горди черти, тези надменни лица, край които понякога проблясва и дръжката на някоя сабя, цветната шарка на някой накит — златна верижка, често пъти и фино кръстче или бледото петно на високата надиплена яка… Няма усмивки по тези сурови лица, приятели мои. Дори и дрехите им са черни и се сливат със заобикалящата ги тъмнина, защото са несъществени, не допринасят нищо специфично към характера на тези мъже, които позират, за да обрисува художникът с цветовете на своята палитра не само външния им вид, а и душите им. Всички те са били велики мъже, често пъти са се проявявали като добросъвестни католици, макар разгулни и безнравствени в други случаи. Тези хора, които не скланяли глава дори пред кралете си, коленичели пред светото причастие, пред зле обръснатото лице и грубите ръце и на най-мизерния селски свещеник. Някои от тях загинали, сражавайки се в името божие и за своите монарси във войните в Европа, Новия свят, Северна Африка, биейки се срещу протестанти, защитници на англиканската църква и бербери[3]… Били смели войни, достойни благородници и верни васали. И всички, освен онези, загинали трагично далеч от родината, имали свещеник до смъртното си ложе, когато предавали богу дух. Като дядо ми. Като баща ми… По ирония на съдбата аз, като последен представител на един вече изчезващ род, без повече наследници, ще имам до себе си само своя стар, верен прислужник. И то ако добрият Лукас не ми изиграе лоша шега и не умре преди мен.

Старецът отново замълча, потънал в меланхолично съзерцание на портретите. После се обърна към двамата хусари и леко им се усмихна.

— Ако някой ден вашият император ми окаже честта да се подслони в моя дом, както направихте вие, с удоволствие ще му покажа тази галерия с портретите на моите прадеди. Тогава може би ще разбере някои неща за тази земя.

Погледът на Жунияк, който беше видимо отегчен, блуждаеше разсеяно из стаята. Но Фредерик изглеждаше заинтригуван. Той се наведе към възрастния благородник.

— Странно ми е да ви слушам да говорите така — обясни любезно. — Вие сте испанец, дон Алваро, а въпреки това изповядвате религията на Новите идеи. Преди малко бяхте така любезен да ни покажете библиотеката си… Какво пречи на хора като вас да бъдат водачи на останалите ви сънародници? Исторически доказан факт е, че образованите малцинства, елитът, разполагат с достатъчна сила, за да поведат цели народи, да отворят очите и да позволят на светлината на слънцето, светлината на разума да изведе човека от сенките на заблуждението, в което живее, да му покаже, че за него няма граници, че хората трябва да се развиват и вървят напред заедно и солидарно.

Възрастният аристократ го погледна тъжно.

— Вижте какво, скъпи младежо. Преди време, когато Испания властваше над света, нейният император[4] имаше същата мечта като Бонапарт: една обединена Европа. Роден в чужбина, във Фландрия, той се превърна в истински испанец, дори реши да прекара последните години от живота си, след като абдикира, в един тукашен манастир, едно място, наречено Юсте. Този човек, вероятно най-великият и могъщ владетел на своето време, трябваше да се бори както навън, срещу съперничеството на Франция и лютеранството, което считаше за опора на зараждащия се стремеж към независимост в Европа, така и вътре, срещу гордостта и привилегиите на самите испанци. Не сполучи в този си първи опит и синът му Филип[5], тъжен, мрачен и фанатичен човек, изолира Испания от бащиния си блян. Свещеници и Инквизиция — това вече го знаете. Пиренеите се превърнаха не само във физическа, но и в духовна преграда.

В последно време, благодарение на разпространението на новите идеи, Испания започна да изплува от блатото, в което беше затънала. Ние, които защитаваме необходимостта от прогрес, видяхме в революцията, която детронира Бурбоните от френския престол, знак, че нещата най-сетне ще започнат да се променят. Нарастващата политическа тежест на Бонапарт в Европа и произтичащото от зова все по-голямо влияние на Франция върху съседните страни даваха определени надежди… Въпреки всичко, и тъкмо в това се състои проблемът, непознаването на тази земя и неумелите действия на наложените от Бонапарт администратори тук провалиха обещаващото начало… Испанците не са, ние не сме хора, които се оставят да бъдат спасени насила. Харесва ни сами да си помагаме, малко по малко, без това да означава пълно отхвърляне на старите принципи, в които, за добро или зло, сме вярвали векове наред. Ако ли не, предпочитаме да сме осъдени за вечни времена. И щиковете никога няма да наложат нито една идея тук.

Споменаването на щиковете сякаш извади Жунияк от неговото самовглъбение. Изкашля се, преди да вземе думата с доволния вид на човек, най-сетне открил тема на разговор, която му допада.

— Но сега вече има нов крал — каза напълно убедено. — Жозеф Бонапарт беше признат за такъв от Кралския двор в Мадрид. А ако испанската войска предпочита да не се подчинява, ние сме тук именно за да го утвърдим на престола.

Дон Алваро погледна Жунияк изпитателно, наблюдавайки изражението му на ограничен човек и поклати глава в знак на несъгласие.

— Не се самоизмамвайте. Той беше признат от някои безскрупулни царедворци и от някои наивници, които все още виждат в съюза с Франция пътя към националното възраждане. Но всички тези хора са твърде далече от народа и не виждат какво се случва под носовете им. Огледайте се около себе си. Испания е като събудил се вулкан, навсякъде, във всеки град, общинските съвети призовават към въстание. А вие, френските войници, не оставихте друг изход, освен войната и, вярвайте ми, тя ще бъде безпощадна.

— Война, която ние ще спечелим, господине — прекъсна го Жунияк с неуместно според Фредерик презрение в гласа. — Не се съмнявайте.

Дон Алваро се усмихна любезно.

— Съмнявам се. Мисля, че няма да спечелите, господа; и това ви го казва един възрастен човек, който се възхищава на Франция, който вече няма сили да защити своите думи на бойното поле, но който, ако трябваше да избира, щеше да извади стария си ръждясал меч и щеше да се бие редом до тези фанатични и необразовани селяни; да се бие дори срещу идеите, които разпалено е защитавал през целия си живот. Толкова ли е трудно да разберете? О, да, страхувам се, че наистина е трудно, и доказателство за това е, че дори самият Наполеон с цялата си гениалност не е успял да разбере. На втори май в Мадрид вие отворихте пропаст между двата народа; пропаст, пълна с кръв, в която потънаха надеждите на много хора като мен. Разказаха ми, че когато Бонапарт получил доклада на Мюра за онези ужасни събития, го е коментирал така: „Ха, сега ще кротнат…“. И тъкмо там е грешката, мои млади приятели. Не, те няма да кротнат — никога. Вие, французите, изготвихте прекрасна Конституция за Испания, която доскоро би била идеалното въплъщение на отколешните въжделения на много хора като мен. Но също така разграбихте Кордоба, изнасилвате испанските жени, разстрелвате свещеници… Потъпквате с вашите действия и с вашето присъствие най-скъпото на този необразован, вироглав, но също така сърдечен и топъл народ. Сега остава само войната, а тя се води в името на този полумалоумен глупак Фердинанд, защото по една или друга причина той се превърна в символ на съпротивата. Това е истинска трагедия.

— Но вие сте интелигентен човек, дон Алваро — настоя Фредерик. — Има много други хора като вас в Испания. Толкова ли е трудно да накарате вашите сънародници да прозрат действителността?

Де Вигал поклати побелялата си глава.

— За хората от моя народ действителността е това, което е непосредствено около тях. Мизерията, гладът, несправедливостите, религията не оставят място за идеите. А действителността се свежда до това, че една чужда войска тъпче земята, на която са издигнати църквите ни, в която почиват прадедите ни, редом с хиляди врагове. Който се опита да обясни на испанците, че има нещо по-важно от това, се превръща в предател.

— Но вие, дон Алваро, сте патриот и никой не може да го отрече.

Испанецът погледна Фредерик втренчено и на лицето му се изписа огорчение.

— Въпреки това го отричат. Аз съм франкофил, не знаете ли? Това се счита за най-голяма обида сега. Може би дори някой ден ще дойдат у дома и ще ме изхвърлят насила, както вече сториха с някои мои добри стари приятели.

Фредерик изглеждаше искрено потресен.

— Никога няма да посмеят — запротестира той.

— Напротив, приятелю мой. Омразата е могъща движеща сила. А в тази страна може да има много неясни и объркани неща, но две са прозрачни като бистра вода: ние, испанците, можем да умираме и да мразим както никой друг. Бъдете сигурен, че някой ден моите съотечественици ще дойдат за мен. Любопитното е, че след като анализирах в дълбочина проблема, не съм способен да ги виня за това.

— Но това е ужасно! — възмути се Фредерик.

Дон Алваро го погледна с непресторено учудване.

— Ужасно ли? Че защо да е ужасно? Грешите, младежо. Няма нищо такова. Това е Испания. За да го разбереш, трябва да си се родил тук.

Осми лек полк вече беше на по-малко от половин левга разстояние от селото, което представляваше крайната им цел. Фредерик яздеше бавно начело на синята колона, нащрек и за най-малкия признак за вражеско присъствие. Чувстваше се по-спокоен след схватката в горичката. От време на време поглеждаше десния си ботуш, изцапан с кръвта на бунтовника, когото беше убил. В тъмната засъхнала кръв нямаше нищо, което би могъл да свърже с дон Алваро де Вигал; усещането приличаше по-скоро на това да заколиш диво животно.

Продължаваха да настъпват напред, прекосявайки полето, докато новобранците се задъхваха от уморителния поход. Селото беше все по-близо, изглеждаше бедно и сиво, с бели къщички тук-там. От близката скалиста местност проехтяха няколко изстрела, които изсвистяха съвсем близо, почти ги докоснаха и потънаха в мократа земя. Мишел дьо Бурмон изпревари Фредерик, като препускаше в галоп начело на своя отряд, за да разгърне стрелците пред формированието. Младият хусар видя своя приятел да се отдалечава, докато пехотинците увеличаваха темпото. Офицерите от осми полк, със саби в ръка, окуражаваха своите хора, докато те не ускориха крачка, с вдигнати мускети, в очакване, със зачервени от усилието лица.

Последен слънчев лъч проблесна на хоризонта, преди да се скрие напълно зад все по-гъстата облачна пелена. От скалистата местност и селото се чуха нови изстрели. Малко по-назад отляво, в края на горичката, се виждаха конници от четвърти ескадрон, които заемаха позиции, за да се впуснат в преследване на прогонените от селото врагове.

Единият от батальоните на осми полк се спря и мъжете се облегнаха на оръжията да си починат, а другият продължи настъплението си. Испанците засилиха обстрела и измежду редиците паднаха няколко пехотинци. Дьо Бурмон и хусарите под негово командване отстъпиха, без да нарушават строя, към левия фланг, докато стрелците пехотинци на свой ред се разгръщаха в авангард и продължаваха да обсипват с куршуми вражеските позиции.

Фредерик следеше маневрите на ротите от ескадрона, без да изпуска от поглед скалистата местност и селото. Новобранците заемаха местата си изключително бързо йод непрестанните заповеди на офицерите, които се суетяха из целия строй. Врагът беше вече съвсем близо; пехотинците спряха и фигурите им се очертаха на фона на хоризонта: стъпили здраво на земята, която от месеци никой не обработваше, с опрени на земята приклади на мускетите. Фредерик дръпна Ноаро за юздите и се обърна, отстъпвайки назад със своя отряд. Мина на около 10–12 вари[6] от рота пехотинци, чиито капитан ровеше земята между ботушите си с върха на сабята си и отговори разсеяно на пожеланието за успех от страна на хусарите. Войниците гледаха напред с угрижен и сериозен вид, а блестящите щикове докосваха едва-едва козирките на шака̀та им. Тръбата изсвири, барабанът заби бързо и отсечено. Офицерът със сабята сякаш излезе от унеса си, обърна се към своите подчинени и изкрещя някаква заповед. Войниците облизаха устни, поеха дълбоко въздух, вдигнаха мускетите и тръгнаха.

Фредерик се спря за момент, изправи се на стремената и погледна назад. Батальонът настъпваше невъзмутимо към селото, откъдето се чу кратък залп. Сините редици се раздвижиха за секунди, после отново се подравниха и продължиха да скъсяват разстоянието до селото; след това се спряха и стреляха на свой ред. Между тях и селото се спусна димна пелена от барут. Когато барабанът смени ритъма си на биене и пехотинците отново продължиха да се движат напред, полето зад тях остана осеяно със сини униформи, проснати на земята. После пушекът покри всичко наоколо, пукотът на пушките огласи хоризонта, а от тъмната мъгла се понесе мощният вик на мъжете, които се хвърляха в атака.

[1] Прочут тромпетист от епохата. Обучава многобройни музиканти в школата си във Версай. — Бел.ред. ↑

[2] Във Валансѐ на Лоара се намира един от най-красивите френски замъци. По времето на Наполеон замъкът е собственост на принц Дьо Талейран. — Бел.ред. ↑

[3] Населението в западните части на Северна Африка. — Бел.прев. ↑

[4] Карлос I Испански (1500–1558 г.) става император на Свещената Римска империя под името Карл V. — Бел.прев. ↑

[5] Филип II (1555–1598 г.). — Бел.прев. ↑

[6] Вара — испанска мярка за дължина, използвана преди въвеждането ни метричната система, равна на 84 см. — Бел.прев. ↑

5. БИТКАТА

Ескадронът се събра отново в долината между хълмовете, изпъстрени с маслинови дръвчета, откъдето се виждаше възвишението, на което се намираше щабът на полка. Скупчените облаци бяха надвиснали с цялата си тежест над хоризонта, откъдето продължаваше да се носи тътенът на артилерийски оръдия, а от атакуваното село съвсем ясно се дочуваше оглушителният грохот на пушките.

Конете и хората спокойно се отдадоха на почивка. Фредерик свали шапката си и я закачи на лъка на седлото. Прегледа подковите на Ноаро и отпи няколко глътки от манерката, част от бойното му снаряжение. Чувстваше се спокоен и в отлична форма. Отведе коня си до една голяма и равна скала, седна на нея и протегна крака. Наблизо група хусари обсъждаха в подробности битката. Послуша известно време коментарите им, състоящи се в обичайните догадки относно плановете на Главното командване и тълкуване на благоприятните или неблагоприятните поличби, които по тяхно скромно мнение определяха хода на събитията. Отегчен, той престана да им обръща внимание, изтегна се на скалата и затвори очи.

Измежду спомените за днешния поход, който още не беше приключил, за кратко изплува образът на Клер Цимерман и той положи усилия да го задържи в паметта си. Сякаш от много далече до ушите му отново долетя музика. Виждаше нежното лице на момиче, чиито големи сини очи го гледаха със свенливо възхищение. Големият свещник хвърляше златисти оттенъци на русите букли по слепоочията на девойката. Фредерик се наслаждаваше на бялата и крехка шия, на гладката, почти прозрачна кожа, която се спускаше свежа и неустоимо привлекателна към деколтето на синята рокля и чиято неподправена чистота се нарушаваше само от синята кадифена панделка около врата.

Грациозно разпереното ветрило прикри червенината по бузите на девойката, когато погледите им се срещнаха за първи път; но сините очи устояха на невинния дуел няколко секунди повече от възприетите норми. Това бе достатъчно, за да събуди у младия хусар чувство на извънмерна нежност. Докато водеше някакъв банален разговор с някои от гостите, той се обърна отново, за да я зърне, и щом видя, че и тя го гледа, макар този път бързо да отклони поглед, вече не беше способен да следи нишката на разговора и само кимаше разсеяно, когато някой замлъкваше в очакване на неговото съгласие. Малко след това Фредерик успя да се възползва от голямото огледало, което отразяваше светлините на салона, оркестъра и гостите зад гърба му, за да пооправи скришом мундира си и да се увери, че елегантната червена наметка с позлатените акселбанти беше добре преметната на лявото му рамо и му придаваше представителен и войнствен вид. Именно тогава се срещна с домакинята — госпожа Цимерман, и най-благоприлично я помоли да му окаже честта да го представи на дъщеря си.

Разстоянието до големия прозорец, където стоеше Клер Цимерман в компанията на двете си братовчедки, се стори на младши лейтенанта безкрайно. Тя го видя да се приближава заедно с майка й и мигом извърна поглед към градината, сякаш нещо навън бе привлякло вниманието й. Двама млади приятели на семейството от Страсбург, които ухажваха трите дами, отстъпиха няколко крачки назад намръщени, като скришом оглеждаха пищната униформа на раменете на снажния им съперник, която му даваше съкрушително предимство.

— Клер, Ан, Магда… Имам удоволствието да ви представя младши лейтенант Фредерик Глюнц, син на господин Валтер Глюнц, много добър приятел на господин Цимерман. Фредерик, това са дъщеря ми Клер и племенничките ми Ан и Магда…

Фредерик се поклони почтително, като удари токове един в друг. Едва погледна Ан и Магда, просто от учтивост, при запознаването. Сините очи отново се оглеждаха в неговите и бяха за него толкова сладки, така прекрасни и така близки, че той сякаш потъна в непознат досега унес.

След кратък разтвор, подобаващ на обстоятелствата, госпожа Цимерман трябваше да се върне към задълженията си на домакиня. Двамата цивилни младежи стояха все така встрани, а братовчедките, от които Фредерик помнеше само глупавия смях и пъпчивите лица, буквално го затрупваха с всякакви въпроси за армията, кавалерията, Наполеон и войната. Когато Фредерик сподели, че се подготвя да се присъедини към най-елитните части в Испания, братовчедките запляскаха възторжено с ръце. Но в онзи момент младият хусар беше съсредоточил цялото си внимание, на което бе способен, в натъжената и неспокойна усмивка, която се изписа на устните на Клер Цимерман.

— Но Испания е твърде далече — продума тя и още в същия миг Фредерик я обикна за тези нейни думи.

— Страхува ли се от смъртта един офицер от кавалерията? — попита с трескаво любопитство братовчедка й Магда.

— Не — отвърна Фредерик, без да откъсва поглед от Клер. — Но има моменти, споменът за които може да превърне смъртта и невъзможността те да бъдат изживени отново в нещо много мъчително.

И този път ветрилото успя да скрие руменината по бузите, но не и овлажнените от вълнение сини очи.

— Ще ви видим ли отново сред нас, когато се върнете от Испания? — попита Клер, след като си възвърна присъствието на духа.

Братовчедка й Ан приветства възторжено идеята.

— Обещайте ни, че отново ще ни посетите, младши лейтенант Глюнц. Сигурни сме, че ще имате да ни разкажете много интересни неща, нали? Кажете, че обещавате.

Ръцете на Клер — толкова бели и гладки, че се виждаха фините вени — си играеха неспокойно с ветрилото. Фредерик лекичко се наведе.

— Ще ви видя отново — обеща той в спонтанен изблик, — дори и ако трябва да си проправя път със сабята от самите порти на ада.

Двете братовчедки закудкудяка, удивени от пламенната импулсивност на младия хусар. Но когато Фредерик видя, че сините очи отново се насълзиха, разбра, че Клер Цимерман нямаше никакви съмнения относно причината за обещанието му.

Появата на Мишел дьо Бурмон откъсна Фредерик от спомените. Той отвори очи и отново погледна сивото небе, заслушан в грохота на пушките и рева на оръдието. Това беше Испания, а до завръщането му в Страсбург имаше още много време.

— Спеше ли? — попита Дьо Бурмон, като се настани до него на гладкия камък. Ботушите и панталоните му бяха опръскани с кал.

Фредерик поклати отрицателно глава.

— Опитвах се да си спомня нещо — каза с жест, с който искаше да представи мислите си като незначителни. — Но днес се оказва доста трудно да се съсредоточиш и да мислиш за нещо различно от това, което се случва тук. Образите се появяват и си отиват, почти е невъзможно да ги задържиш. Но това вълнение е логично преди битката.

— Приятни ли бяха спомените? — поинтересува се Дьо Бурмон.

— Много приятни — въздъхна Фредерик.

Дьо Бурмон посочи към хълмовете, откъдето се носеше тътенът на битката.

— По-хубави от това?

Фредерик се засмя.

— Няма нищо по-хубаво от това, Мишел.

— И аз мисля така. И нося добри новини, братко. Ако нещата продължат да се развиват така, много скоро ще влезем в бой.

— Чу ли нещо?

Дьо Бурмон поглади върховете на мустаците си.

— Казват, че осми лек най-сетне е превзел селото, на щик, като били отблъснати три пъти. Сега вече нашите са вътре, а врагът е прогонен, обаче хората от осми полк се затрудняват да удържат фронта. Испанците се съсредоточават от другата страна и освен всичко останало, позицията им е подсилена от няколко артилерийски оръдия. Преди малко Домбровски каза, че е много вероятно скоро да се наложи ние да се намесим, за да отслабим съпротивата им. Очевидно генерал Дарнан иска да разреши колкото се може по-бързо ситуацията на нашия фланг.

— Ние ли ще атакуваме?

— Така изглежда; ние сме най-близо. Именно Домбровски твърдеше, че ескадронът е в удобна за маневри позиция.

Фредерик се повдигна, за да хвърли един поглед на Ноаро, и в този миг отново зърна тъмната засъхнала кръв на десния си ботуш. Чужда кръв. Отвратен, той се опита да я изчегърта с нокти.

— Зловещ, но ценен белег — отбеляза Дьо Бурмон, когато видя жеста на приятеля си. — Ти се справи много добре в схватката. Знаеш ли, когато те видях да пришпорваш коня и да се хвърляш в галон, със сабя в ръка и разярен като бик, си помислих, че е последният път, когато те виждам жив; но се почувствах горд, че съм ти приятел… Как беше? Още не сме имали възможност да поговорим за това.

Фредерик сви рамене.

— Не мисля, че се случи нещо, за което трябва да се чувствам особено горд — каза той откровено. — Истината е, че дори не си спомням всичко много добре. Проехтяха изстрели, един от моите хусари се свлече на земята, а аз дори не знаех какво да направя и изведнъж побеснях. Обзе ме омраза, каквато не съм изпитвал никога през живота си. От този момент нататък си спомням само лудия набег, боровите клони, които ме шибаха в лицето, и онзи нещастник, който тичаше като луд и се обръщаше към мен, изпълнен с ужас… Сякаш кървава завеса се беше спуснала в съзнанието ми, но си спомням също, че нанесох силен удар със сабята си, че някой искаше да ме простреля… Имаше и едно обезглавено тяло, което продължи да се движи, докато не се блъсна в дървото.

Дьо Бурмон слушаше внимателно и от време на време поклащаше глава.

— Да, така става обикновено — каза най-накрая. — Една атака изглежда общо взето така, с тази разлика, че гневът и омразата са колективно чувство. Така поне разказват ветераните.

— Скоро и ние ще узнаем това.

— Да, скоро ще узнаем.

Фредерик сложи ръка на дръжката на сабята.

— Знаеш ли, Мишел, разбрах, че във войната всъщност има малко сражения и много, даже прекалено много очакване. Вдигат те по тъмно още, разкарват те насам-натам, разхождат те из бойното поле, без въобще да можеш да разбереш дали твоите печелят, или губят… Съпътстват те кратки схватки, умора и досада. Но никой не може да ти гарантира, че когато всичко приключи, твоят принос към крайния резултат ще е ценен. Има страшно много войници, които вземат участие в дадена битка, без дори да отправят един изстрел или удар със сабята. Това е несправедливо, нали?

— Не мисля, че е несправедливо. Има войници и командващи. Началниците имат свои началници и само те знаят какво правят.

— Мислиш ли, че действително знаят, Мишел? Чували сме за случаи, когато некомпетентен генерал или полковник допуска такива грешки, че обрича на разгром частите под негово командване. И, да си го кажем направо, понякога командването е затривало отлични военни части. Не е ли и това несправедливо?

Дьо Бурмон погледна приятеля си с любопитство.

— Възможно е. Но това е войната.

— Знам вече. Но въпреки всичко тези части се състоят от хора като теб и мен; от човешки същества. Човек, който има властта да разполага с живота на сто, двеста или десет хиляди души, носи огромна отговорност. Аз не бих бил нито толкова спокоен, нито толкова сигурен в себе си, колкото изглеждат Льотак, Дарнан и другите.

— Те знаят какво правят — Дьо Бурмон изглеждаше обезпокоен от посоката, в коя то се развиваше разговорът. — Има много време, докато дойде наш ред да поемаме такива отговорности. Не виждам причина да се тревожим отсега.

— Така е. Просто размишлявах, нищо повече. Забрави за това, което казах.

Дьо Бурмон погледна изпитателно Фредерик.

— Досега тези въпроси не са те тормозили.

— И сега не ме тормозят — побърза да отвърне Фредерик нетърпеливо. — Въпросът е, че когато си мислиш за битката, а никога не си я виждал с очите си, в главата ти се въртят какви ли не фантазии и идеи, които при сблъсъка с реалността се оказват грешни или неточни… Предполагам, че това става и с мен сега. Добре съм, уверявам те. Вълнувам се много — от цялата ситуация сега, от шума на близката битка, от перспективата да вляза в боя рамо до рамо с другарите си, с теб; да вкуся от славата, да се бия за честта на Франция и на полка. За моята собствена чест… Работата е там, че днес, с цялото това препускане насам-натам, причините за което не знаем, а можем само да гадаем, ми стана ясно, че във войната ние сме само пионки без собствена воля, които просто биват използвани според нуждите на момента. Разбираш ли какво искам да ти кажа?

— Напълно. Но когато се втурна към горичката в преследване на бунтовниците, решението беше твое, Фредерик.

— Точно така. И тъкмо това ми харесва. В едно сражение, когато то най-сетне настъпи, инициативата винаги принадлежи на самия теб. Това, което ми тежи, е дългото чакане, протяжните приготовления и цялото това промеждутъчно време. Не ми харесват, Мишел.

— На никого не му харесват.

Отвъд хълмовете проехтяха няколко близки оръдейни изстрели, конете наостриха слух и взеха да клатят неспокойно глави. Някои от ветераните се спогледаха и като си придаваха вид на опитни и знаещи, наблюдаваха критично в посоката на близкото сражение. Лейтенантите Филипо и Жерар се приближиха, възседнали конете си, с отпуснати юзди.

— Започва да става горещо, приятели мои — извика им весело Филипо, докато галеше гривата на коня си. — Да ме обесят на някое дърво, ако съвсем скоро не препускаме право към испанците! Как са вашите саби?

— Благодаря, добре — отговори Дьо Бурмон. — Мисля, че точните думи са: жадни за кръв.

— Така говорят хусарите — отвърна ласкателно Филипо, като изглеждаше, че предстоящото сражение ни най-малко не беше намалило присъщото му самохвалство. — А твоята сабя, Фредерик? Също ли е жадна за кръв?

— Повече от неговата дори — отвърна младежът с усмивка.

Филипо прихна да се смее весело.

— Правилно ли съм чул? — попита той, като посочи към засъхналата кръв по ботуша на Фредерик. — Тези елзасци са непоправими! Като започнат да режат глави, нямат спирка… Оставете някой испанец и за приятелите си, младежо!

Сред разпръснатите групички на мъжете от ескадрона започна да се прокрадва някакво особено напрежение, сякаш дълбоко в хусарите започваше да се загнездва предчувствието, че скоро ще настъпи великият миг. Разговорите ставаха все по-кратки и все по-редки, постепенно мъжете се умълчаха и всички погледи се съсредоточиха в склона, който се издигаше над долината, нагоре към върха на хълма, за да се спусне отвъд, към невидимото бойно поле.

Един възрастен, самотен хусар наблизо привлече вниманието на Фредерик. Възседнал неподвижния си кон на бели и черни петна, той седеше леко приведен напред, облегнал се с левия си лакът на лъка на седлото, замислен и с поглед, зареян в безкрайността. Не само външният му вид — побеляващите мустаци, плитки и опашка, както и отвесният белег на бузата, успоредно на ремъка, който придържаше шапката — издаваха, че е ветеран. Конските такъми бяха стари, но грижливо поддържани, а овчата кожа на седлото му вече беше протрита. Хусарят беше подпрял брадичка на ръката си и поглаждаше разсеяно с показалец гъстите си мустаци. Другата си ръка беше сложил на приклада на карабината, която се подаваше от калъфа на седлото; а на левия му хълбок, върху чантата и стегнатите унгарски панталони, които покриваха ботушите му чак до глезените, висеше стара, извита кавалерийска сабя от почти изчезналия вече модел от 1786-та.

Козирката на червеното му шако̀ — специалната хусарска кожена шапка бе привилегия само на офицерите — се спускаше над големия орлов нос. Лицето му беше загоряло, с множество бръчки около спокойните му очи. На ушите си имаше златни халкички.

Фредерик се запита за възрастта на ветерана: може би четиридесет и пет — петдесет години. Очевидно беше, че това не е първата му битка. Той излъчваше спокойствие в неподвижната си стоика, в пестеливостта откъм ненужни движения, в отнесеното му уединение на човек, който знае срещу какво ще се изправи. Не изглеждаше като хусар, който тръпне в очакване на нов славен подвиг; по-скоро имаше вид на професионалист, който се съсредоточава, преди да премине тежко изпитание, със спокойствието, което му даваше неговият опит в много подобни преживявания, от които се е измъкнал невредим. Вкусил вече от примирението и фатализма на човек, който познава неизбежното, той просто се надяваше да си свърши работата, за която му плащаха — бързо и по възможно най-чист начин, и да остане на същото това седло и в същото добро здраве и след това.

Фредерик сравни мълчаливата и неподвижна фигура с южняшката разпаленост и самодоволен вид на Филипо, дори и с младежката самоувереност на Мишел дьо Бурмон, която тутакси започна да му се струва неоснователна. И в този миг го осени обезпокоителното прозрение, че сред всички тях само възрастният хусар имаше право.

Тръбата изсвири сигнал за сбор на офицерите. Фредерик скочи на крака, пооправи мундира си, а Дьо Бурмон се впусна да търси коня си. Филипо и Жерар вече се носеха в тръс към майор Бере и капитан Домбровски, които препускаха като луди надолу по склона, към долината, където чакаше ескадронът.

Фредерик си сложи шапката, стъпи на стремето и се качи на гърба на Ноаро. Без да чакат допълнителни заповеди, сержантите строяваха хусарите, които, възседнали конете си, трескаво заемаха своите места в строя. От оловносивото небе отново заваля лек дъждец.

— Това е, Фредерик! Идва нашият ред!

Дьо Бурмон отново беше до него и успокояваше коня си, който тревожно потропваше с предните си крака, предчувствайки предстоящото сражение. Двамата приятели препуснаха към щандарта на ескадрона, който младши лейтенант Блондоа беше разгърнал при Бере и другите офицери, подпрял долния край на пръта в стремето. Всички бяха там — сериозни, напрегнати и заслушани в заповедите на командира на ескадрона, с шапките си, украсени с меча кожа, сините униформи и многоцветните нагръдници, изпъстрени с позлатени акселбанти… Каймакът на леката кавалерия на Императора, най-добрите от първи ескадрон на четвърти кавалерийски хусарски полк: капитан Домбровски, лейтенантите Монѝ, Филипо и Жерар, младши лейтенантите Лафон, Блондоа, Дьо Бурмон и самият Фредерик… Хората, които съвсем скоро щяха да поведат стотина хусари под тяхно командване към победа или към разгром.

Бере ги погледна с единственото си око. Досега Фредерик не го беше виждал така внушителен, дързък и дори страховит.

— Има три испански батальона пехотинци на малко повече от левга разстояние. Разгърнали са се срещу осми лек полк. Нашата пехота се затруднява да удържа фронта, затова на нас се пада задачата да нападнем вражеските части и да ги обърнем в бягство. Два ескадрона от полка остават в резерв, а на нас с втори ескадрон се пада честта да влезем в битка… Има ли въпроси? Добре, тогава мога само да пожелая успех на всички. Да заемем местата си.

Фредерик се слиса. Това ли беше всичко? Никакви красиви слова, никакви подбрани думи или жестове, за да се вдъхне кураж на мъжете, които щяха да се бият в името на Франция. Не че младежът очакваше някаква патриотична реч, но винаги си беше представял, че преди битка един главнокомандващ трябва да насърчи своите войски с такива красноречиви думи, които да запалят у по-слабите духом свещения огън на дълга към родината. Почувства се разочарован. Бере беше пропуснал възможността да произнесе някоя вълнуваща фраза, която да си заслужава после да бъде вписана в учебниците по история, а наместо това се беше ограничил просто да ги уведоми накъде отиват и защо. Със сигурност полковник Льотак, когото не бяха виждали през целия ден, щеше да подбере подходящите думи, преди да изпрати мъжете под негово командване към място, от което някои нямаше да се завърнат.

Тръбата даде сигнал за строяване по отряди. Бере, хванал с една ръка юздите, отпуснал другата апатично на бедрото си, застана начело на ескадрона, следван отблизо от знаменосеца Блондоа и от главния тръбач. Капитан Домбровски се обърна към останалите и ги погледна със студените си сиви очи.

— Чухте вече, господа.

Нямаше какво повече да каже. Ескадронът беше готов да потегли, строен по отряди: осем редици от по дванайсет души, защитени откъм фланговете от подофицерите, като така се образуваше една колона с фронт, дълъг петнайсет вари и седемдесет широк. Домбровски се отдалечи след майор Бере. Фредерик се обърна към Дьо Бурмон, който му протегна ръка, извърнат леко настрани на коня си. Той се загледа в искрените очи на приятеля си, в окуражителната му усмивка под тънките руси мустаци, подчертани от златистия меден ремък на черната кожена шапка, в русите му плитки, четвъртитата му челюст и в този момент си помисли, че Мишел дьо Бурмон беше прекалено красив, за да загине. Несъмнено, Съдбата щеше да го закриля от враговете и да го опази жив и здрав, щеше да сложи криле на копитата на коня му и щеше отново да го върне към живота след края на битката, която приближаваше.

— Ще победим и ще живеем, братко мой — каза му Дьо Бурмон, сякаш бе прочел мислите му.

След като и приятелят му беше също толкова убеден, нямаше как нещата да се развият по друг начин. Фредерик понечи да каже нещо, но сякаш в гърлото му беше заседнала буца и той не можа да отрони и дума. Бузите му се зачервиха, когато свали ръкавицата си и стисна силно ръката на другаря си.

Тогава екна тръбата и първи ескадрон на четвърти хусарски полк пое по пътя към славата.

Лекият дъждец продължаваше да вали и да мокри хусарите и животните, които изкачиха склона на бавен ход. Зад Бере, Домбровски и щандарта яздеше лейтенант Филипо, начело на първа рота. Зад втората редица напредваше Фредерик, като се движеше последен от своя отряд, следван от Дьо Бурмон, който предвождаше своя. Две редици по-назад яздеше лейтенант Монѝ, начело на втора рота, в средата на която бяха Лафон и Жерар. Строят беше изряден, като по правилник, сякаш не се бяха упътили към сражението, ами дефилираха на парад пред очите на самия император.

Стотината конници се нижеха сред хълмовете, отрупани с маслинови дръвчета. Колкото по-близо отекваше ревът на битката, толкова по-редки ставаха разговорите, до момента, в който секнаха напълно. Сега хусарите яздеха умълчани, като се поклащаха върху седлата си, със сериозни изражения на лицата и погледи, вперени в гърбовете на предхождащите ги другари.

На влажната земя започнаха да се образуват малки локви, които отразяваха оловносивото небе. Фредерик беше подпрял двете си ръце на лъка на седлото, а юздите държеше между пръстите си. Разсъдъкът му беше буден и бистър, въпреки че все по-близкият тътен на оръдията и залпът на пушките отекваха в гърдите му и заглушаваха ударите на сърцето му, сякаш битката се водеше вътре в него.

Не можеше да си избие от главата една мисъл, която идваше отново и отново в съзнанието му. По време на разговора, който води с Мишел дьо Бурмон преди малко, го осени една идея, която успя да овладее и да не изрече на глас. Веднъж, когато беше дете, Фредерик взе в ръката си шепа оловни войничета и ги хвърли в камината, като наблюдаваше как огънят ги превърна в локвички разтопен метал. И по време на разговора за отговорността, която поемаха на плещите си главнокомандващите, които, според думите на Фредерик, пращаха хиляди хора на смърт заради проста грешка в изчисленията, заради жаждата за слава, стремежа за доказване или други, по-тъмни мотиви, на него му хрумна най-подходящото сравнение за една битка: двама пълководци, които грабват купища войници от плът и кръв и ги хвърлят в огнището, за да наблюдават как огънят ги унищожава. Тази участ можеше да сполети роти, батальони и цели полкове. Всичко зависеше — и именно то изпълни Фредерик с ужас, щом си даде сметка за него — от прищевките на няколко души, на които кралят или Императорът е дал това право в името на някаква отколешна традиция, която никой не дръзваше да оспори. Фредерик не посмя да сподели това с приятеля си, защото не знаеше какво щеше да си помисли Дьо Бурмон. Беше го погледнал много странно, когато Фредерик изрази съмненията си относно смислеността на военната организация. Дьо Бурмон беше твърд човек, роден войник, смелчага и мъж на честта. И Фредерик си помисли с горчивина, че може би странните усещания, тормозещи го през последните няколко часа, бяха признаци на някакъв спотаен страх, който сега се проявяваше и който беше недостоен за всеки, облякъл хусарската униформа.

Положи неимоверни, почти физически усилия да заличи от ума си тези срамни мисли. Пое дълбоко дъх и се загледа в маслиновите дръвчета от двете страни на пътя, по който се движеше ескадронът. Усещаше с краката си хълбоците на верния Ноаро, погледна крадешком каменните изражения по лицата на мъжете, които яздеха около него, и с цялата си душа пожела да може да има същото спокойствие и присъствие на духа като тях. Помисли си, че в крайна сметка всичко опираше до това да запази странните идеи само за себе си, да вдигне високо глава и да си придаде невъзмутим вид, докато дойде моментът да извади сабята и да препусне към врага. А когато този върховен миг настъпеше, нямаше да има проблеми: Ноаро щеше да го отведе до мястото, където битката за собствения му живот нямаше да остави място за обезпокоителни бълнувания.

Ескадронът стигна до място, от което се виждаше бойното поле. Фредерик вече познаваше тази гледка от случая, времето, когато неговата рота трябваше да ескортира осми лек. В долината се виждаха села, а в далечината се открояваше и селцето с белите къщи, въпреки че сега мъглата от барутния дим беше доста по-гъста. Гората от лявата страна беше наполовина потънала в димните облаци на битката, а залповете на пушките проблясваха като светкавици от всички страни. Земята, димът и небето бяха сиви и обгръщаха околността с една завеса, която размиваше образи и сенки. На този фон войниците изглеждаха като бавно движещи се сини, сиво-кафяви и зелени петна, които се разгръщаха в редици, образуваха карета или се разпръскваха при артилерийския обстрел от едната или другата войска, а снарядите профучаваха над долината и раздираха влажния въздух с глухия си тътен.

Край разнебитената ограда на едно имение няколко ранени французи лежаха разпръснати по земята, като че излагаха трескаво на показ всевъзможните начини, по които оловото и стоманата можеха да разкъсат, пречупят и обезобразят човешкото тяло. Някои от тях лежаха неподвижно на една страна или по гръб, а раните им бяха превързани набързо и неумело. Под брезентовия навес, образуван от опрените на две коли дъски, двама хирурзи шиеха, превързваха и ампутираха без почивка. Откъм групата ранени се носеха глухи стонове, колективен, изпълнен с болка вопъл, чиято монотонност от време на време се нарушаваше от нечий вик. Когато минаваше покрай тях, Фредерик забеляза един млад войник, без пушка и без шапка, който се движеше покрай оградата безцелно и гръмко се смееше под безразличните погледи на останалите. Нямаше някаква видима рана, но зад маската от барутни сажди на лицето му очите му проблясваха като два въглена. Погледът на един луд.

Майор Бере нареди да преминат в тръс, за да отдалечи по-скоро ескадрона от потресаващата гледка. Земята беше цялата разорана от колите и колелата на лафетите на оръдията, утъпкана от безбройните копита на животните. По пътя си срещнаха едно отделение пехотинци от линеен полк в отстъпление, с бели нагръдници и окаляни гамаши. Те изглеждаха видимо уморени, бяха преметнали на гръб мускетите си, а лицата им бяха покрити със сажди. Очевидно бе, че се бяха сражавали и че нещата въобще не вървяха добре. Накрая на редицата вървяха двама войници, които придържаха друг и му помагаха да ходи. Той куцаше, измъчван от болката, а лявото му бедро беше превързано със собствената му риза. Малко по-нататък ескадронът мина покрай дузина ранени, които се придвижваха сами към военнополевата болница, която хусарите току-що бяха подминали. Някои използваха мускетите си като патерици, а последните трима от редицата вървяха, подпирайки се с ръце на човека пред тях и препъвайки се в камъните на пътя; превръзките на очите им бяха целите напоени с кръв.

— На тези им стига толкова — продума един от хусарите. — Те са добри момчета и се оттеглят, за да оставят малко олово и за нас.

Никой не отвърна на шегата.

Война.

От най-високите клони на едно дърво висяха двама испанци. В далечината горяха имения, а земята беше осеяна с трупове на коне и хора, облечени в зелени, сини и сиво-кафяви униформи. Дулото на едно преобърнато оръдие беше потънало в калта, отверстието му беше запушено, несъмнено от врага. Преди да го изоставят, се бяха постарали да го направят непригодно за използване. От едната страна на пътя лежеше по гръб френски войник, с широко отворени очи, мокра коса и разперени ръце. На един камък беше седнал ранен войник, с наметало на раменете и празен поглед. Той клатеше отрицателно глава към другаря си, който стоеше прав до него и, изглежда, се опитваше да го убеди да продължи да върви към болницата. Един кон, останал без ездач, кротко пасеше тревичка наоколо, а когато някой от войниците се приближеше, опитвайки се да го хване за юздите, той вдигаше глава и се отдалечаваше раздразнен, сякаш искаше да го оставят на мира.

Фредерик никога не беше виждал света в толкова черни краски, както по време на този поход, под захлупеното небе, от което продължаваше да вали ситен дъжд, в долината, където ревът на оръдието беше прокудил птиците и оставаха само хората, които се избиваха един другиго с извънмерна жестокост. За един миг се опита да си представи, че всичко би изглеждало различно, ако наместо сивия свод, дъжда и калта, която се размекваше под краката на Ноаро, земята беше суха, небето — синьо, а слънцето грееше. Но тази идея бързо изчезна от главата му; дори и най-слънчевият и светъл пролетен ден не можеше да смекчи ужасяващите гледки, които бележеха пътя на Фредерик към славата.

Теренът стана по-равен, дърветата оредяха и ескадронът премина в тръс. Майор Бере яздеше невъзмутимо до знамето, обграден от двете си страни от Домбровски и главния тръбач. Известно време следваха пътя, по който беше преминал и Фредерик при ескорта на осми лек полк към селото. Младият хусар успя да зърне боровата горичка, където беше убил бунтовника. Преди да стигнат до нея, завиха надясно и вниманието на Фредерик беше привлечено от голямата синя маса, каквато представляваше втори ескадрон, докато се приближаваха към тях, за да се включат в атаката. Вече имаше войници от всички страни, организирани в стегнати колони, а грохотът на пушките отекваше навсякъде. Въпреки това врагът все още не се виждаше.

Двата ескадрона се събраха зад един хълм, без да смесват редиците си. Вторият остана на около седемдесет вари разстояние и Фредерик се възхити на стегнатите му редици и безупречния строй, който спазваха, преди да се разгърнат за битката. Конете неспокойно вдигаха предните си крака и поклащаха глави, хапеха мундщуци и ровеха земята с копита. Бяха обучени за онзи момент и инстинктът им говореше, че върховният миг наближаваше.

Бере, Домбровски и двама командващи от другия ескадрон се качиха на хълма, за да огледат добре района на атаката. Всички други останаха на местата си, поддържайки изрядния строй и сетивата си будни, в очакване на сигнала за щурм. Фредерик махна кърпите, които покриваха пистолетите, и се наведе към Ноаро, за да провери подпръга и стремената. Погледна към Дьо Бурмон, но той наблюдаваше Бере и останалите.

— Няма ли да тръгнем най-сетне! — процеди през зъби един хусар, който беше близо до Фредерик, и той за малко да изрази на глас своето съгласие. Трябваше да потеглят вече и да приключат с това размотаване и протакане. Опънатите му нерви сякаш бяха вързани на възел, а в стомаха си усещаше неприятни спазми. Трябваше да нападнат изневиделица, да се изправят най-сетне срещу тази неизвестност и да срещнат лице в лице това, което ги очакваше отвъд хълма, каквото и да беше то. Какво, по дяволите, чакаше Бере? Ако продължаваха да седят там, враговете несъмнено щяха да ги открият, да се нахвърлят върху тях и после да избягат; или щяха най-малкото да укрепят отбраната си. Какво чакаха?

Кръвта нахлу в слепоочията му и започна да пулсира силно, а сърцето му сякаш всеки миг щеше да изскочи от гърдите му; Фредерик дори беше сигурен, че хусарите около него можеха да чуят ударите му. Тихият дъждец продължаваше да вали и да мокри раменете и бедрата му, струйки юда се стичаха по носа и тила му. За бога! За бога! Те се мокреха там, неподвижни като статуи на конете, докато тоя глупак Бере губеше време в разузнаване. Нима не беше ясно? Те бяха от едната страна на хълма, а врагът — от другата. Всичко беше много простичко и нямаше нужда човек да си блъска кой знае колко главата. Беше достатъчно да даде заповед за атака, за да прехвърлят хълма, да се спуснат в галоп по склона и да връхлетят като дяволи върху оная сган от селяни и дезертьори. Нямаше ли кой да обясни това на командира?

Образът на Клер Цимерман отново изникна пред очите му за миг, но той бързо го пропъди, раздразнен. По дяволите. Да вървят по дяволите госпожица Цимерман, и Страсбург, и всички. Да върви по дяволите Мишел дьо Бурмон, който се беше изтъпанил като някакъв сеирджия и гледаше глупаво към върха, докато се мокреше до кости, вместо да се разкрещи и да попита защо, по дяволите, не препускаха вече. Да върви по дяволите и тоя самохвалко Филипо, който се беше опулил с полуотворена уста. Всички ли се бяха превърнали в страхливци? От другата страна имаше три вражески батальона пехотинци, а от тази — два хусарски ескадрона. Двеста души конници срещу хиляда и петстотин пехотинци. И какво от това? Нямаше да нападнат и трите батальона наведнъж: първо единия, после другите… Освен това имаше и два ескадрона в резерв. И осми лек полк беше някъде там, от другата страна, където ехтяха залповете, и чакаше да дойде кавалерията и да му помогне… Поради каква проклета причина не се хвърляха най-сетне в атака?

Когато видя Бере и Домбровски да се обръщат към тях, Блондоа да развява знамето, а главният тръбач да поднася тръбата към устните си, и щом чу медният боен призив да се изтръгва от метала, сърцето на Фредерик сякаш спря да бие за момент, а после запрепуска бясно. Неговото „Да живее Императора“ се сля с това на останалите двеста възпламенени гърла и двата ескадрона заизкачваха хълма. Извади сабята от ножницата и я стисна здраво, вдигна високо глава и пришпори Ноаро към онова място, на което нямаше други приятели, освен господ, сабята и коня.

6. АТАКАТА

Докато изкачваха хълма, пред очите на Фредерик постепенно се разкриваше сцената на предстоящата битка. Първоначално се виждаха гъстите облаци пушек от земята до небето; после се откроиха и вертикалните стълбове черен дим, застинали и неподвижни, сякаш замръзнали от дъжда. Малко след това вече на хоризонта можеха да се различат сред мъглата и далечните планини, които обграждаха долината от другата й страна. От върха на хълма погледът му се разпростря и върху полетата от двете страни, върху горичката и селото, обхванато от пламъци; то беше неузнаваемо с горящите си покриви и хвърчащите отломки, които политаха от топлината към небето, разпадаха се във въздуха или отново падаха на черната земя, разкаляна и потънала в пепел.

Единият от батальоните на осми лек полк се намираше в самото подножие на хълма и по всичко личеше, че нещата никак не вървят. Роти бяха отстъпили, а земята пред тях беше осеяна от неподвижни сини униформи. Изтощени, войниците превързваха раните си и почистваха мускетите. Бяха същите мъже, които Фредерик беше ескортирал до селото, което беше превзето на нож и впоследствие напуснато след ожесточената контраатака на врага. Сега униформите им бяха целите в кал, лицата им — в сажди от барута, а погледите им блуждаеха, като на хора, преминали през тежко изпитание. След тяхното отстъпление центърът на битката на този фланг се беше изместил надясно, където другият батальон на полка беше в по-предни позиции. Беше се барикадирал зад надупчената като решето ограда на едно полуразрушено имение и обстрелваше стегнатите вражески редици, които настъпваха бавно и неумолимо, обгърнати в дима от собствените си изстрели, и сякаш нищо на света не беше в състояние да ги спре.

Тръбите и на двата хусарски ескадрона изсвириха почти едновременно. Предните линии в зелени и сиво-кафяви униформи бяха близо, на разстояние половин левга и едва се виждаха в мъглата от изгорял барут. Когато съзряха хусарите, те започнаха да свиват редиците си, като преминаха от линеен строй в каре — единственият ефикасен защитен строй при кавалерийска атака. Горе на хълма майор Бере не си губеше времето; откъсна поглед за миг от вражеските части и след като се увери, че ескадронът беше готов за атака, извади сабята си от ножницата и посочи към най-близкото вражеско каре.

— Първи ескадрон на четвърти хусарски полк! Бавен ход!

Конниците, които сега се бяха строили в две редици от по петдесет души всяка, пришпориха конете и започнаха да се спускат по полегатия склон. От дясната им страна командирът на другия ескадрон, с жестове, почти идентични с тези на Бере, посочваше със сабята си към друго вражеско каре, малко по-далече.

От испанските редици произведоха изстрели, които изсвистяха във въздуха, а гранатите на вражеската артилерия с пукот потъваха във влажната земя, преди да се взривят, разпръсквайки кал и шрапнели. Фредерик се движеше начело на първата редица, от лявата му страна беше Филипо, а отдясно Дьо Бурмон. Майор Бере яздеше пред знамето, плътно по петите го следваше главният тръбач. Домбровски бе заел мястото си на другия край на редицата; ако Бере паднеше, той щеше да заеме неговото място начело на ескадрона. Ако и Домбровски паднеше в боя, командването щеше да поеме Монѝ, после Филипо и така в тази последователност, в ред по старшинство, докато се стигнеше и до самия Фредерик.

— Първи ескадрон…! В тръс!

Конете ускориха ход, а ездачите пригодиха стойката и движенията на телата си към ритъма на животните. Фредерик, със сабя на рамо и юзди в лявата си ръка, поглеждаше ту от едната, ту от другата си срана, за да запази своето място в строя. Оттук нямаше добра видимост напред. Зеленото каре, към което се бяха отправили, вече беше по-близо и сред гъстия пушек от барута започваха да се открояват по-ясни силуети в безформената маса: стегнатите редици на мъжете, които образуваха каре, с настръхнали от всички страни щикове.

Двата ескадрона прехвърлиха хълма и минаха покрай претърпелия поражение пехотински батальон. Войниците приветстваха хусарите е вдигнати на пушките шапки, след което веднага се върнаха в строя и подтиквани от офицерите, поеха подире им, настъпвайки отново през полята, напоени с кръвта на загиналите другари, отстъпили пред вражеския натиск.

Другият ескадрон започна да се отдалечава от този на Фредерик, тъй като неговата цел беше друго вражеско формирование, едно каре от сиво-кафяви куртки, което се намираше на около четиристотин вари от този, към който се бяха отправили конниците на Бере. Няколко оръдейни снаряда профучаха и се взривиха отляво, без да нанесат щети. В близост изсвистяха и няколко откъслечни изстрела, които изплющяха в калта и потънаха в размекнатата земя.

Бере вдигна сабята и тръбачът изсвири силно. След миг хусарите дръпнаха рязко конете за юздите и ескадронът спря, без да наруши изрядния строй на двете редици. На по-малко от двеста вари сред кълбата дим вече се различаваше ясно вражеското каре — първата редица на колене, втората — на крак, и двете насочили мускетите към неподвижния сега ескадрон.

Бере размаха сабята над главата си. Повтаряйки заучената стотици пъти на упражнения маневра, офицерите се отместиха, докато заемат фланговите си позиции, а през това време хусарите извадиха карабините си от калъфите на седлата.

— Първа рота…! Прицели се!

В този момент вражеският строй произведе залп. Фредерик, който беше на левия фланг, приведе глава, щом видя как огънят от пушките пробягваше по испанските редици. Куршумите заваляха навсякъде и повалиха някои от хусарите на земята. Паднаха и няколко коня, вирнали нагоре крака.

Напълно невъзмутим, изправен на своя кон. Бере гледаше към испанския строй.

— Първа рота…! Огън!

Конете се стреснаха, щом проехтя залпът, а пушекът забули ескадрона от погледа на врага. Двама ранени хусари се влачеха по земята, като се опитваха да се промушат между животните и така да стигнат до тила на ескадрона, за да не бъдат премазани, щом конете препуснеха.

Бере се появи сред гъстия пушек, с вдигната високо в ръка сабя. Единственото му око проблясваше от вълнение.

— Офицери, по места…! Първи ескадрон на четвърти хусарски полк…! В бавен ход!

Фредерик пришпори Ноаро, докато промушваше китката си в примката на дръжката на сабята; ръцете му трепереха, но той знаеше, че не беше от страх. Пое си дълбоко въздух няколко пъти и стисна зъби; чувстваше се като потънал в странен сън.

Двете редици внезапно препуснаха, навлизайки в димната мъгла.

— Първи ескадрон…! — гласът на Бере сега звучеше някак глухо. — В тръс!

Ритмичният тропот на копитата отекваше и ставаше все по-бърз, щом конете ускоряваха ход. Сабята на Фредерик висеше на дясната му китка, в дланта си стискаше пистолета, а с лявата си ръка бе хванал здраво юздите. Мирисът на изгорял барут изпълваше дробовете му и сякаш го опияняваше. С всяка пора от тялото си вдишваше възбудата, разсъдъкът му беше помрачен, а всичките му сетива бяха съсредоточени с животинска ярост в стремежа си да различи сред дима врага, който чакаше в другия край, все по-близо и все по-близо.

Зад ескадрона останаха и последните ивици сива мъгла и пред него отново се появи испанското каре. По земята около външните редици лежаха множество зелени униформи. Мъжете на първа редица, коленичили, зареждаха оръжията си с изключителна бързина, като натикваха барута с шомпола. Втора редица, на крак, се прицелваше. В един момент Фредерик имаше усещането, че всички мускети бяха насочени към него.

— Първи ескадрон…! В галоп!

Враговете отправиха втория залп от сто вари разстояние. Изстрелите бяха произведени обезпокоително близо и този път Фредерик усети оловото да преминава покрай него, едва на няколко дюйма от присвитото му от напрежение тяло. Зад себе си, освен тропота на конете от ескадрона дочуваше цвиленето на ранените животни и яростните крясъци на конниците. Строят започна да се разкъсва; някои от хусарите се придвижваха напред отляво и отдясно. Една граната избухна толкова близо, че Фредерик усети горещината на нажежения до червено метал, който изсвири във въздуха. Конят на Филипо, светлокафяво животно с жълтеникава грива, премина отпред в луд галоп, без ездач на гърба си. Майор Бере продължаваше да стои начело на ескадрона със сабя, насочена към враговете, чиито лица вече можеха да се различат.

Грохотът от копитата, които биеха в земята, лудото препускане на Ноаро, мощното пръхтене на животното, дробовете на Фредерик, изгаряни от лютивия мирис на барут, потта, която избиваше по шията на животното, стиснатите челюсти на ездача, ситният дъжд, който продължаваше да вали, водата, която се стичаше от шапката по тила… Вече нямаше път назад. Целият свят се свеждаше до лудия набег, до копнежа да заличиш от лицето на земята онези омразни зелени униформи, онези шапки с червени пера, които образуваха жива стена с настръхнали щикове и пушки. Шейсет, петдесет вари. Коленичилите на първа линия мъже отново вдигаха мускетите, докато другите от втора рота, на крак, стискаха със зъби патроните и ги тъпчеха с невероятна бързина в димящите дула.

Тръбата засвири страховития сигнал за атака, за свободна атака и стотина гърла изреваха „Да живее Императора!“ — дивият вик се надигна над целия ескадрон, а земята потръпна под копитата им. Фредерик пришпорваше Ноаро, докато не разкървави хълбоците му — нещо напълно ненужно, защото конят дори вече не се подчиняваше на натиска на юздите. Летеше като стрела, с опъната напред шия, изцъклени очи и пяна на устата, сякаш беше изпаднал в същото умопомрачение като господаря си. Няколко коня вече препускаха сами с отпуснати юзди сред все по-разбърканите редици на ескадрона. Трийсет вари.

Цялата вселена за Фредерик сега се свеждаше до изминаването на останалото разстояние, преди насочените мускети да изстрелят срещу тях смъртоносния си заряд. Сабята висеше на ръката му, острието й се удряше в бедрото му, в дланта си стискаше пистолета. Беше напрегнал всичките си мускули, напълно готов да посрещне неизбежния залп. Като в някакъв сън видя как втората редица на вражеското каре вдигаше пушките някак хаотично: някои от испанците изваждаха шомполите, преди още да са заредили, други пък се прицелваха, докато шомполът беше още в цевта, успоредно на блестящия щик. Десет вари.

Видя лицето на един офицер със зелена униформа, който крещеше някаква заповед, заглушена от грохота на атаката. Стреля към офицера, прибра пистолета в кобура и хвана сабята в ръка, намествайки се по-сигурно на седлото. Тогава коленичилите мъже на предната линия стреляха. Всичко се превърна в светкавици и дим, викове, кал и кръв. Без дори да знае дали е ранен, препускаше, носен от своя кон сред гората от щикове. Започна да стоварва удари със сабята върху всичко, което попаднеше в обхвата му, удряше, кълцаше с отчаяна жестокост, крещеше като обезумял, глух и сляп, движен от неистова омраза, от желанието да унищожи цялото човечество. Сцепена до зъбите глава, купища хора, въргалящи се в калта под копитата на конете, едно мургаво и изпълнено е ужас лице, кръв, която се стичаше от острието и дръжката на сабята, звукът от забиването на стоманата в човешка плът, осакатена кървяща ръка, без китка, която да държи щика, Ноаро, изправен на задните си крака, един хусар, който хаотично раздаваше удари със сабята си, с окървавено лице, все повече коне без ездачи, които цвилеха ужасени, крясъци, звън на стомана, изстрели, огън, дим, бойни викове, коне, които тъпчеха червата си, и мъже, чиито вътрешности конете тъпчеха. Да намушкаш, да заколиш, да разкъсаш, да виеш!

Воден от инстинкта, ескадронът помете предната част на карето и продължи набега си, като се отклони наляво вследствие на сблъсъка. Фредерик изведнъж осъзна, че се намира извън вражеските линии, придържайки се някак си на седлото, а ръката, с която държеше сабята, беше като вцепенена. Тръбата свиреше заповед за прегрупиране за нова атака, но на хусарите им бе необходимо още малко време, докато успеят да си възвърнат контрола над животните, които препускаха неудържимо. Фредерик закачи сабята на китката си и дръпна силно юздите на Ноаро, като почти го прикова на място. Задните крака на коня се хлъзнаха по влажната земя. След това, останал без дъх, със заглъхнали уши, с пулсиращи слепоочия и силна, тъпа болка в тила, Фредерик отново пришпори коня към щандарта, около който се струпваше ескадронът.

Дясната ръка на майор Бере беше поразена от куршум и висеше неподвижна отстрани. Изглеждаше много блед, но съумяваше да се задържи на седлото, хванал сабята в лявата си ръка и стиснал юздите със зъби. Единственото му око гореше като разпален въглен. Домбровски нямаше видими рани и продължаваше да е все така спокоен и хладнокръвен, като че ли не беше участвал в истинска атака, а в някакво упражнение. Той се приближи до командира, отдаде му чест с леко кимване и пое командването.

— Първи ескадрон на четвърти хусарски полк…! В атака! В атака!

За миг Фредерик успя да зърне Мишел дьо Бурмон. Гологлав, с разкъсан мундир, той беше вдигнал високо сабята си, докато ескадронът отново се хвърляше в атака. Конете започнаха да ускоряват ритъма си, тропотът на копитата им се засили, хусарите затегнаха редиците си, докато скъсяваха разстоянието, което ги делеше от вражеското каре. Дъждът се беше усилил и конете газеха в калта, като хвърляха мокра пръст по конниците, които яздеха отзад. Фредерик пришпори Ноаро в стремежа си да заеме своето място начело на лявото крило в първата редица. Изненада се, че другите офицери не яздеха редом с него и изведнъж се сети за коня на Филипо, който препускаше сам след взривилата се граната преди сблъсъка.

Навсякъде около тях земята беше осеяна с телата на хора и коне. От чуждите редици, които далеч не бяха вече толкова гъсти, произведоха залп в посока към ескадрона. Конят на знаменосеца Блондоа сниши глава надолу, като продължи да препуска още малко, препъвайки се с предните крака, докато накрая рухна заедно с ездача си. От редицата се откъсна един хусар без шапка, с руси плитки и опашка, които вятърът развяваше, и изтръгна знамето от ръцете на Блондоа, преди той да се търколи на земята. Беше Мишел дьо Бурмон. Фредерик целият настръхна и започна ентусиазирано да крещи „Да живее Императора!“. Възгласът му беше подет от мъжете, които яздеха около него.

Испанското каре беше на по-малко от петдесет вари, но пушекът от барута беше толкова гъст, че очертанията му едва можеха да се различат. Нещо горещо одраска бързо дясната буза на Фредерик и медната лентичка на шапката му затрептя. Той протегна напред въоръжената със сабя ръка, докато Ноаро продължаваше да препуска стремително напред. Прескочи един мъртъв кон, чийто ездач беше останал затиснат под него. Дъжд от куршуми проби гъстата димна завеса. Сниши се зад шията на своя кон, за да избегне оловната буря, и отново се изправи, невредим, с пресъхнала уста и със стегнато от напрежението тяло. Стисна здраво зъби, намести се по-удобно на стремената и започна да раздава удари със сабята сред гората от щикове, които търсеха да улучат тялото му.

Бореше се за живота си. Бореше се с цялата сила и енергия за своите деветнайсет години, докато ръката му не започна да тежи така, сякаш беше от олово. Бореше се, като сам атакуваше и парираше чуждите удари, раняваше, забиваше сабята си, ловко избягваше ръцете, които искаха да го повалят от коня, проправяше си път сред онзи лабиринт от кал, стомана, кръв, олово и барут. Влагаше във виковете си своя страх и своята смелост, докато остана без глас. И за втори път излезе от вражеските редици, на открито поле и под дъжда, който шибаше лицето му, заобиколен от коне, изгубили ездачите си, които препускаха обезумели. Опипа тялото си и изпита безмерна радост, че не беше ранен. Едва когато докосна дясната си буза, която пареше, видя следи от кръв по ръката си.

Металният вой на тръбата отново призоваваше ескадрона да се събере около щандарта. Фредерик дръпна юздите и усмири коня си. Наоколо се лутаха коне, чиито седла бяха празни, в калта се превиваха ранените и протягаха умолително ръка към него. Фредерик погледна острието на сабята, което беше наточил само преди няколко часа. Сега повърхността беше нащърбена и оцветена с кръв, със следи от мозък и полепнали косми. Той избърса с отвращение сабята в крачола на панталона си си и пришпори Ноаро подир другарите си.

Майор Бере не се виждаше никъде. Дьо Бурмон имаше драскотина на челото, беше ранен и в бедрото; въпреки това държеше знамето високо, мустаците и плитките му бяха оцапани с кръв, очите му блеснаха, когато погледна към Фредерик, но като че ли не го позна. Продължаваше да вали. До него, опрял сабята си на лъка на седлото и спокоен, сякаш на парад, Домбровски подръпваше юздите на коня си, докато чакаше ескадронът да се събере отново.

— Първи ескадрон на четвърти хусарски полк…! — капитанът посочи със сабята си вражеското каре, което дори и след стремителните атаки продължаваше да поддържа строя си, макар сред ивиците пушек да се виждаше, че редиците му бяха значително оредели. — Да живее Императора…! В атака!

Оцелелите от ескадрона хусари подеха бойния възглас, стегнаха редиците и преминаха за трети път в настъпление. Фредерик вече не можеше да направлява действията си; чувстваше дълбока умора и горчиво разочарование, че омразното зелено каре продължаваше да се държи, въпреки че беше подложено на две унищожителни атаки от страна на най-добрата лека кавалерия в света. Това трябваше да приключи веднъж завинаги, трябваше да ги размажат всичките, да ги заколят и да хвърлят една след друга главите им в калта, където подковите на конете да ги тъпчат, докато не ги превърнат в кървава пихтия. Трябваше да заличат тези упорити мъже в зелено от лицето на земята и той, Фредерик Глюнц, от Страсбург, щеше лично да се заеме с това. В името божие!

Пришпори за пореден път Ноаро, редом с хусарите, които яздеха около него. Вече го нямаше Монѝ. Не се виждаше и Лафон. Първи ескадрон беше загубил половината от офицерите си. Една рота от осми лек полк, която беше следвала хусарите, сега се намираше съвсем близо до зеленото каре и безспирно отправяше кратки, но интензивни залпове към него. Огънят от изстрелите сега се виждаше още по-ясно, защото вече се свечеряваше, а тъмните облаци се скупчваха на хоризонта над планините, които очертаваха границата на долината.

Отново изсвири тръбата, конете ускориха своя бяг, Фредерик стисна здраво сабята и се намести по-сигурно на седлото и стремената. Уморени, животните затъваха в калта, подхлъзваха се и газеха в локвите, но най-накрая ескадронът препусна в атака. Разстоянието, което ги делеше от врага, бързо се скъсяваше и не след дълго отново екнаха изстрелите, понесоха се дим, викове и грохотът на сблъсъка, сякаш всичко беше кошмар, който се повтаря отново и отново, до безкрай.

Някъде отпред се вееше знаме. Бяло знаме с извезани златни букви. Знамето беше испанско и група мъже се бяха скупчили около него, за да го бранят, като че ли от това зависеше спасението на душите им. Пленяването на испанското знаме би означавало победа. Само трябваше да стигнат до там, да убият тези, които го защитаваха, да го вземат и да го развеят с триумфален вик. Беше лесно! За бога, по дяволите, наистина беше лесно. Фредерик нададе дивашки крясък и дръпна рязко юздите, като насочи коня си към знамето. Вече нямаше каре, а само отделни шепи хора, които се бранеха мъжки, като размахваха щиковете си в отчаян опит да отблъснат хусарите, които ги нападаха със сабите си от конете. Един испанец, който бе хванал пушката си за дулото, се изпречи на пътя на Фредерик и го обсипа с удари с приклада. Сабята се вдигна и стовари три пъти и испанецът, окървавен до кръста, се свлече под краката на Ноаро.

Един възрастен подофицер с побелели мустаци и бакенбарди, четирима-петима офицери и войници бранеха знамето. Те се сражаваха отчаяно, опрели гръб в гръб, като подгонени вълци, решени на всяка цена да защитят своите малки от хусарите, които преследваха същата цел като Фредерик. Когато той стигна до тях, подофицерът, който беше ранен в главата и в двете ръце, едва съумяваше да задържи щандарта. Един висок и слаб младеж с лейтенантски нашивки и сабя в ръка се опитваше да парира ударите, насочени към злополучния знаменосец, който едва се държеше на краката си. Когато възрастният подофицер се свлече, лейтенантът изтръгна знамето от ръцете му и като нададе мощен вик, се опита да си проправи път, размахвайки сабята си сред обградилите го от всички страни врагове. Само двама от другарите му се държаха на крака около щандарта. „Няма милост!“, викаха хусарите, които се скупчваха около знамето, все по-многобройни. Но испанците не молеха за милост. Един беше съсечен, друг — застигнат от куршум. Този, който придържаше знамето, беше целият окървавен, но хусарите продължаваха безмилостно да го пробождат, макар че вече имаше дузина рани. Фредерик си проправи път и заби сабята си в гърба му, докато друг хусар изтръгна щандарта от ръцете му. Щом му отнеха знамето, умиращият сякаш изгуби всякакво желание да се бори. Свали сабята сломен, падна на колене и един от хусарите го довърши, като го прониза във врата.

Карето беше разгромено. Френската пехота прииждаше с вдигнати щикове, навред се носеха радостни възгласи в чест на Императора, а оцелелите испанци хвърляха оръжията си и побягнаха към близката гора в търсене на спасение.

Тръбата изсвири; започваше заколението: нямаше милост. Изглежда, упоритата съпротива беше раздразнила Домбровски и той искаше да им даде урок. Изпаднали в еуфория от победата, хусарите се впуснаха в преследване на бегълците, които тичаха, газейки в калта, за да спасят живота си. Фредерик препускаше сред първите, с кървясали очи, придържайки сабята и готов на всичко, само и само нито един испанец да не стигне жив до края на гората.

Беше лесно като детска игра. Застигаха ги един по един, намушкваха ги, без дори да се спират, и по полето зад тях оставаха окървавени и неподвижни тела. Ноаро понесе Фредерик към един гологлав и обезоръжен испанец, който тичаше, без да поглежда назад, сякаш се опитваше да загърби смъртта, която препускаше по петите му, съсредоточил цялото си внимание в близките дървета, сред които виждаше спасението си.

Но спасение нямаше. С усещането, че вече е изживявал този момент, Фредерик застигна беглеца, вдигна сабята и я стовари върху главата му, разполовявайки я, все едно че беше диня. Хвърли един поглед назад и видя тялото, проснато по очи в калта, с разперени ръце и крака. Други двама хусари минаха покрай него, надавайки ликуващи викове на победа. Единият от тях беше забучил на върха на сабята си окървавена шапка на испански войник.

Фредерик се присъедини към тях в преследването на група от четирима испанци, които бягаха. Хусарите се съревноваваха помежду си кой ще ги достигне първи, поради което Фредерик пришпори Ноаро, твърдо решен да излезе победител в това предизвикателство. Испанците тичаха целите окаляни и се препъваха в калта, ужасени от скоростта, с която преследвачите им скъсяваха разстоянието помежду им. Единият от тях, убеден, че усилията му са напразни, изведнъж се спря и се обърна към хусарите, застинал предизвикателно с ръце на хълбоците си. С гордо вдигната глава той гледаше как Фредерик и двамата му другари се приближаваха към него. Очите му проблясваха на покритото със сажди лице, под мръсната му и рошава коса, докато преследвачите стигнаха до него и го обезглавиха.

Малко по-нататък догониха останалите и ги повалиха със сабите си един подир друг. Първите дървета от гората вече бяха близко, бяха изминали разстоянието до тях по диагонал. Тръбачът на ескадрона вече свиреше сигнал за сбор на разпръсналите се хусари; Фредерик също тъкмо щеше да дръпне юздите, за да се обърне. И тогава погледна наляво и ги видя.

Излизаха от гората в стройна редица. Бяха стотина конници със зелени нагръдници и черни шака̀ със златисти ширити. Всеки един от тях беше опрял на дясното стреме дълго копие, украсено с червено флагче. Застинаха за кратко — неподвижни и величествени под дъжда — сякаш съзерцаваха бойното поле, на което току-що бяха загубили живота си близо петстотин техни сънародници. След това изсвири тръба, понесоха се бойни викове, и конниците от редицата свалиха копията напред и препуснаха в галоп като жадни за отмъщение демони, атакувайки по фланга разпиляния хусарски ескадрон.

Кръвта във вените на Фредерик замръзна, а от гърлото му се изтръгна скръбен вик. Другите двамата хусари, които се бяха обърнали при звука на вражеската тръба, дръпнаха рязко юздите на своите коне, при което животните се подхлъзнаха в калта със задните си крака, и ги пришпориха, за да се отдалечат оттам възможно най-бързо.

От всички страни хусарите препускаха назад в пълен безпорядък и объркване. Част от конниците в зелени униформи застигнаха група хусари, чиито коне вече бяха изтощени и не можеха да поддържат преднината пред тези, които на свой ред сега се бяха превърнали в преследвачи, разполагащи с животни, преливащи от енергия и въоръжени с копия, срещу които сабята беше безсилна. Сблъсъкът беше кратък и решителен. Копиеносците пробождаха своите неприятели и ги свличаха от конете им с шеметна бързина, в безпорядък, сред преплетени тела на коне и хора. Някои от хусарите все още стискаха в ръце заредени карабини или пистолети и стреляха срещу конниците, които помитаха полето като необуздана водна стихия, като смъртоносна коса, която съсичаше всичко живо по пътя си. Все още напълно зашеметен и без да знае какво да стори, Фредерик видя, че една редица копиеносци достигна центъра на ескадрона. Не след дълго щандартът се разтресе високо над всички и накрая падна повален сред гора от копия. Не можа да различи нищо друго, защото група копиеносци се отдели от главната част на строя и нападна десетината хусари, които бяха останали откъснати от ескадрона. Фредерик се почувства така, сякаш се събуждаше от някакъв сън; стомахът и цялото му тяло, се разтърсиха от ужас. Тогава сведе глава, сниши тялото си към шията на Ноаро и го пришпори жестоко, като удряше задницата му с плоското на сабята си и го пришпорваше в лудешки бяг, за да спаси живота си.

Те бяха много близо зад него, по петите му. Ноаро беше на ръба на силите си, муцуната му се покри с пяна, а дъждът и потта се стичаха по лъскавата му козина. Конят на хусаря пред него затъна с предните си крака в някаква локва и изхвърли ездача си напред. Хусарят се поизправи, целият окалян, с пистолет в едната ръка и сабя в другата. За миг Фредерик си помисли да му подаде ръка и да го качи на своя кон отзад, но бързо се отказа от тази идея; дори неговото тегло вече идваше в повече на бедния Ноаро. Поваленият хусар го видя как преминава покрай него, без да спре, изстреля последния си патрон срещу копиеносците, които се носеха отзад, и вдигна немощно сабята, затънал в калта, преди да издъхне, прободен от копие.

Фредерик, който се беше полуобърнал назад и наблюдаваше сцената, изпълнен с ужас, си даде сметка, че силите на коня му отслабваха с всеки изминал миг. Ноаро продължаваше напред, като подскачаше, препъваше се в камъните и се пързаляше в калта. От галоп почти беше преминал в мъчителен тръс. Хълбоците на животното пулсираха бясно от усилието, а въздухът от ноздрите му излизаше на пара. Копиеносците вече го застигаха, ясно се дочуваше тропотът на копитата на конете им и се различаваха ободрителните им викове, с които се надъхваха един друг във варварския лов.

Фредерик беше обезумял от ужас. Завладяваше го неописуем и свирен ужас. Виеше му се свят, но не спираше да търси с поглед място, където да се скрие. Чувстваше мускулите на гърба си така напрегнати, сякаш всеки миг щеше да усети как ребрата му се чупят, прободени от добре наточеното желязо, чиято близост предусещаше. Искаше да живее. Да живее на всяка цена, макар и обезобразен, сляп, сакат… Копнееше за живот с всички сили, отказваше да умре там, в калната долина, под сивото небе, което бързо помръкваше, в тази проклета далечна земя, където въобще не трябваше да идва. Не искаше да умре сам и преследван като куче, набучен като трофей на копието на някой испанец.

Със сетни сили Ноаро се добра до края на гората, навлезе сред първите дървета, като се препъваше в шубраците, а върху Фредерик се изливаха купища вода от близките клони. Животното, вярно докрай на своя благороден инстинкт, успя да продължи още малко, докато накрая се свлече безпомощно сред храстите, като заклещи крака на конника си под тялото си, разтърсвано от предсмъртни хрипове. Хълбоците му бяха окървавени, а от гърдите му се изтръгна агонизиращо цвилене.

Фредерик падна на лявата си страна, като удари рамото и бедрото си. Остана да лежи зашеметен, с лице, заровено в калта и сухите листа, чужд на всичко около себе си, докато не чу, че наблизо препускаше кон. Тогава си спомни за дългите копия на испанците и съсредоточи всичките си усилия, за да се повдигне и да седне. Трябваше да бяга и да се отдалечи оттам, преди преследвачите му да връхлетят върху него.

Ноаро лежеше неподвижен, само от време на време цвилеше слабо и поклащаше глава със замъглени от предсмъртната агония очи. Фредерик се опита да освободи притиснатия си крак. Тропотът на копитата се чуваше все по-близо, сякаш конниците бяха вече край него. Като прехапваше устни, за да не крещи от ужас, Фредерик опря калните си ръце в гърба на коня и започна да бута с всички сили, за да се освободи.

В гората наоколо отекваха викове и изстрели. Сабята, която беше вързана на китката му, затрудняваше движенията му и той изтръгна въжето от ръката си с треперещи пръсти. Трескаво потърси кобурите на седлото и извади пистолета, с който все още не беше стрелял. Отново съсредоточи всичките си сили, за да се измъкне, като усещаше, че можеше всеки миг да изпадне в безсъзнание. В мига, в който успя да измъкне крака си изпод тялото на умиращия кон, сред дърветата се появи силует в зелена униформа с насочено за атака копие и препусна право към него. Фредерик се завъртя в търсене на някой дънер наблизо, зад който да се скрие. По бузите му, покрити с кал и листа, се стичаха сълзи, когато вдигна пистолета с двете си ръце и го насочи към гърдите на конника. Щом видя оръжието, копиеносецът изправи коня си на задните му крака. Пушекът и огънят при изстрела замъглиха зрението на Фредерик, а пистолетът изскочи от ръцете му. Чу се цвилене и тежък удар, падане сред храстите. Видя краката на коня във въздуха, видя и как животното хвърли ездача си. Несполучлив изстрел — беше улучил коня. С отчаян вик, задушавайки се от горчивия мирис на изгорял барут, той съсредоточи всичките си усилия в ожесточения стремеж за оцеляване. Изправи се едва, прескочи неподвижното тяло на Ноаро, попадна между краката на другия кон и се нахвърли върху копиеносеца, който се опитваше да се изправи, с пречупено копие и наполовина извадена от ножницата сабя. Започна да удря испанеца в лицето, докато не му потече кръв от носа и ушите. Не беше на себе си. Крещеше някакви дръзки проклятия и удряше противника си по очите с ръце, като че ли бяха чукове, захапа го по ръката, с която се опита да извади сабята си, докато не чу как костите и сухожилията му не изпращяха между зъбите му. Зашеметен от падането и от ударите, копиеносецът се опитваше да предпази окървавеното си лице с ръце, докато виеше от болка. Двамата се търкаляха в калта под дъжда, който продължаваше да се стича по клоните на дърветата. С цялата енергия, която му вдъхваше отчаянието, Фредерик сграбчи с две ръце полуизвадената сабя на копиеносеца и започна да приближава педя по педя голото й острие към гърлото на врага си. Влагаше всички усилия, на които бе способен, стискаше зъби, така че челюстта му скърцаше, и дишаше тежко, като поемаше насечено въздух. Очите на копиеносеца, вече ослепели, щяха да излязат от орбитите си под подутите, сцепени и окървавени вежди. Испанецът сграбчи слепешком един камък и го запокити към устата на Фредерик. Той усети силния удар във венците и зъбите му се натрошиха. Започна да плюе зъби и кръв и в този момент, с последните неимоверни усилия, на които бе способен, с един нечовешки вик, който извираше от дъното на душата му, той доближи острия ръб на сабята до гърлото на врага си, като притискаше отляво и отдясно, докато лепкава струйка кръв не го опръска по лицето и ръцете на испанеца не се отпуснаха безжизнени до тялото му.

Фредерик остана да лежи по очи върху трупа на копиеносеца, отпуснал тялото си върху неговото и без да има сили да помръдне, а от разбитата му уста се изплъзваше глухо стенание. Дълго време остана така, уверен, че смъртта беше неизбежна, треперещ от студ, с пронизвани от неописуема болка слепоочия и уста, сякаш му бяха одрали кожата на цялата глава. Не мислеше за нищо, мозъкът му беше на пихтия, нажежена до припадък и измъчвана от болката. Можеше да чуе сам себе си как се моли на бог да му позволи да заспи, да загуби съзнание; но мъчителната болка в разбитата му уста го държеше буден.

Тялото на испанеца беше вцепенено и студено. Фредерик се плъзна настрани и остана да лежи по гръб. Отвори очи и видя черното небе над върховете на дърветата, под които играеха сенки. Беше нощ.

В далечината продължаваше да ехти грохотът на битката. С болезнено усилие се повдигна и седна. Огледа се наоколо, без да знае накъде да поеме. Измъчваха го нетърпими болки в празния стомах, така че потърси слепешком седлото на мъртвия копиеносец. Не намери нищо, но изтръпналите му и несръчни ръце напипаха сабята. Устата му гореше, като че в нея пламтеше огън. Изправи се, олюлявайки се, със сабя в ръка, и тръгна да си проправя път между дърветата, като газеше с ботушите в калта. Не го интересуваше накъде отива; единствената му цел беше да се отдалечи от това място.

7. СЛАВАТА

Луташе се навътре в гората без посока. От време на време спираше, облягаше се на дънера на някое дърво, целият треперещ и мокър, и слагаше ръце на разбитата си уста, която го караше да стене от болка. Беше спряло да вали, но от клоните продължаваше бавно да се стича вода. Сред шубраците се виждаше, че в далечината тъмнината се разкъсваше от огъня, който проблясваше при изстрелите на продължаващата битка. Пукотът на залповете се дочуваше ясно; шумът от битката беше като далечна буря.

Понякога изстрелите отекваха и в гората, близо до него, и още повече увеличаваха тревогата му. Беше невъзможно да установи къде се намираха френските редици; трябваше да изчака да се съмне, за да се насочи към тях. Целият потрепери. Самата мисъл, че може да попадне в ръцете на испанците, го измъчваше толкова, че дишането му се затрудняваше и учестяваше като на преследвано животно. Трябваше да се измъкне оттам. Трябваше отново да се върне към светлината, към живота.

Спъна се в някакви пречупени клони и падна по очи на земята. Изправи се, нагазил в калта, и прокара пръсти през рошавата си и кална коса назад, докато гледаше треперещ сенките, които го заобикаляха. Имаше чувството, че от всяка една го дебнеше врагът.

Усещаше непрестанен и смразяващ студ. Челюстите му трепереха и увеличаваха болката в разбитите му кървящи венци. Опипа с език зъбите, които му бяха останали: беше загубил всичките си зъби отляво, във възпалената си уста можеше да преброи осем или дори десет кървящи корена. Болката пълзеше и към челюстите, врата и челото му. Цялото му тяло гореше, измъчвано от треска; ако не намереше място, където да се подслони, ужасното възпаление и студът щяха да го погубят.

Сред дърветата успя да различи светлина. Запъти се натам с надеждата да са французи, като горещо се молеше на бога да не се натъкне на испански патрул. Колкото повече се приближаваше, толкова по-силно ставаше сиянието; беше от пожар. Вървеше изключително предпазливо, като внимателно оглеждаше всичко наоколо.

На една поляна гореше къща. Пожарът беше много силен, въпреки че доскоро бе валял дъжд. Покривът на къщата се сриваше сред вихрушка от искри, а пламъците се разпростираха и към мокрите клони на близките дървета, които свистяха и вдигаха пара.

Край поляната имаше група мъже. Можеше да различи шака̀та и пушките, които се очертаваха срещу сиянието на огъня. От мястото, където се намираше, Фредерик не можеше да разбере дали са испанци, или французи, затова продължи да наблюдава, скрит сред храстите, хванал здраво дръжката на сабята. Дочу цвиленето на кон и някакви неясни гласове, но не можеше да различи на какъв език говореха.

Не смееше да се приближи още от страх, че ще вдигне шум в храсталака. Дори и да бяха французи, пак можеха да стрелят срещу него, без да разпознаят униформата му — цялата покрита с кал. Прекара дълго време така, в колебание как да постъпи. Ако бяха испанци и го хванеха, щяха със сигурност да го убият, при това не с желаната при дадените обстоятелства бързина.

Чувстваше се уморен, остарял и изтощен. Чувстваше се като човек, който се бе състарил с петдесет години само за няколко часа. Изминалият ден премина като на сцена пред подпухналите му от умора очи, сякаш ставаше въпрос за неща, които се бяха случили много отдавна, сякаш бе изминал целият му живот. Палатката в лагера, сабята, която отразяваше пламъчето на светилника, Мишел дьо Бурмон, който пушеше лулата си… Мишел. Неговата младост, неговата красота, неговата смелост не му помогнаха. Знамето, потънало сред снопа от вражески копия, жалният агонизиращ стон на тръбата, напразно призоваваща за сбор, конете с празни седла, които се лутаха из калната долина под дъжда. Поне, каза си той, Мишел дьо Бурмон беше загинал на коня си, лице в лице със смъртта, като Монѝ, като Лафон, като останалите. Те не се криеха сега с Фредерик, затънали в калта, изпълнени с ужас, в очакване всеки момент смъртта да изскочи предателски от сенките; долна, низка и недостойна за един хусар смърт. Огорчен, младежът реши, че е стигнал прекалено далеч, за да свърши смазан в калта като куче.

Но внимание: той все пак беше жив. Мисълта му малко по малко започна да се избистря, докато накрая той се усмихна с жестока гримаса. Все още беше жив, пулсът му продължаваше да бие, тялото му гореше, но той усещаше как гори. А другите сега бяха студени и вкочанени, прогизнали трупове, които почиваха в долината… Може би дори вече им бяха свалили ботушите.

Войната. Колко различна беше тя от уроците във военното училище, от учебниците с маневрите, от парадите пред заплененото от блясъка на униформите множество!… Господ, ако въобще имаше господ някъде там над онзи зловещ черен свод, от който се процеждаше влага и смърт, предоставяше на хората някое малко кътче земя, за да могат те свободно и удобно да го превърнат в ад.

Ами славата? Да върви по дяволите славата, да вървят по дяволите всички, да върви по дяволите ескадронът! Да върви по дяволите щандартът, за който загуби живота си Мишел дьо Бурмон, и който в този момент испанските копиеносци сигурно разнасяха като трофей. Не искаше нито проклетата им слава, нито знамената им, нито тяхното „Да живее Императора“. Именно той, Фредерик Глюнц, от Страсбург, беше препускал срещу врага, беше убивал в името на славата и на Франция и сега лежеше в калта, в някаква мрачна и негостоприемна гора, вкочанясал от студ, гладен и жаден, измъчван от треската, сам и изгубен. Не Бонапарт беше там сега, по дяволите, не. Беше той. Беше той.

От температурата му се виеше свят. Ах, Клер Цимерман, с красивата си синя рокля и златните букли, които блестяха на светлината на свещниците. Ако можеше да видиш сега своя смел хусар!… Ах, Валтер Глюнц, уважаван и честен търговец, който гледаше с гордост своя син — офицер. Да можеше да го видиш сега!…

По дяволите! Да вървят по дяволите всички с тяхната романтика и с глупавите им представи за войната. Да вървят по дяволите героите и леката кавалерия на Императора. Нито едно от тези неща нямаше значение сега, в ужасяващата тъма, сред храстите, на фона на сиянието на близкия ножар.

Изведнъж се присви от остра болка в стомаха. Разкопча си панталона и, клекнал, усети как нечистотиите се плъзнаха между ботушите му, отвратен от мисълта, че испанците можеха да го изненадат в това положение. Кал, кръв и лайна. Това беше войната, това беше всичко. Всемогъщи боже! Това бе всичко.

Войниците си тръгнаха. Оставиха осветената от пламъците поляна, без да успее да установи тяхната националност. Остана неподвижен и скрит, докато шумът се отдалечи.

Вече дочуваше само пращенето на пламъците. Беше рисковано да се приближи до огъня, защото щеше да го освети. Но същевременно огънят беше топлина, живот, а той умираше от студ. Стисна здраво сабята в ръка и се приближи бавно, приведен, като се стряскаше всеки път, когато стъпваше по-силно с подгизналите си ботуши или чупеше някой клон.

Поляната беше пуста. Почти пуста. Танцуващата светлина на пламъците осветяваше две тела на земята. Приближи се към тях възможно най-предпазливо; и двата трупа бяха в сините куртки и белите панталони на един френски линеен полк. Бяха вкочанени и студени, със сигурност лежаха там поне от няколко часа. Единият от тях беше проснат по гръб и лицето му бе покрито от многобройни рани от сабя или щик. Другият беше паднал на една страна, убит с един изстрел.

Бяха им взели оръжията, амунициите и раниците. Една от тях беше захвърлена наблизо, до купчина димящи главни, отворена и с разсипано по земята съдържание, всичко изпочупено и мръсно: две ризи, обувки с протрити подметки, глинена лула, счупена на три части… Фредерик нетърпеливо потърси нещо за ядене. На дъното на раницата намери само парче сланина и веднага го захапа; но почувства непоносима болка в кървящите си венци. Прехвърли сланината в устата си на дясната страна, но резултатът беше същият. Не можеше да дъвче. Изведнъж усети, че му призлява, падна на колене и започна да повръща. Остана така известно време, опрял глава на ръцете си, докато съумее да се успокои. След това си изплакна устата с водата от една локва, напразно опитвайки се да облекчи болката; изправи се и се приближи към огъня, като се подпря на една от тухлените стени на срутената колиба. Топлината се разля по цялото му тяло и усещането бе толкова приятно, че от очите му потекоха сълзи. Остана така известно време. От дрехите му се вдигаше пара, но усети, че започваха да изсъхват.

Поемаше голям риск да седи така на поляната, осветен от пожара. Всеки, който минаваше наблизо, можеше да го види. Отново се сети за мургавите и жестоки лица на селяните, на бунтовниците, на войниците… Нима въобще имаше разлика между жителите на тази проклета Испания? С усилие на волята се отдели от пламъците и тръгна, подпирайки се на оградата. И последните капки разум, които му бяха останали, му говореха, че да остане там беше самоубийство, но тялото му не искаше да се подчини. Отново се спря, погледна нерешително към пламъците и после се взря в тъмнината на гората наоколо.

Беше много уморен. Перспективата да потъне отново в мрака, сред усойните шубраци го разколеба. Загледа се в собствената си сянка, която пламъците удължаваха и караха да играе. Беше изгубен, обречен да умре. В близост до огъня поне нямаше да се спомине от студ. Върна се назад под дъжда от пепел и жар и намери едно закътано местенце до зида от камък и тухла, на около пет-шест вари от огнището. Сгуши се, стиснал сабята между краката си, опря глава на земята и заспа.

Присъни му се, че язди през опустошени полета, на фона на далечни пожари сред ескадрон от скелети, облечени в хусарски униформи, които обръщаха към него голите си черепи, останали без плът, и го гледаха безмълвно. Домбровски, Филипо, Дьо Бурмон… Всички бяха там.

Събуди го утринният студ. Пожарът беше изгаснал и имаше само главни, които пушеха сред пепелта. Небето се развиделяваше от изток и сред клоните на дърветата блещукаха звезди. Не беше валяло. Гората продължаваше да е все така забулена в сенки, но сега вече можеха да се различават очертанията на дърветата.

Грохотът на битката беше утихнал; навсякъде цареше тишина, която всяваше страх. Фредерик се поизправи, като разтриваше тялото си, измъчван от болки. Лявата страна на лицето му беше много подута и го болеше непоносимо, включително и ухото, с което не можеше да долови никакъв звук, само някакво бръмчене отвътре, което сякаш извираше от дълбините на мозъка му. Лявото му око също беше притворено от отока и почти не виждаше нищо с него.

Опита да се ориентира. Слънцето изгряваше от изток. Искаше да си припомни приблизителното местоположение на бойното поле, от което гората се падаше на запад, близо до селото, което осми лек беше щурмувало предишния ден. Като полагаше усилия да се съсредоточи, изчисли, че към момента, в който се изгуби, френските редици се намираха на югоизток. Възможно беше положението да се е променило през нощта, но нямаше начин да го разбере.

Запита се кой ли е победил.

Запъти се към изгряващия ден. Щеше да върви до края на гората, като наблюдава зорко околностите, и оттам щеше да се опита да се приближи до хълмовете, на които се бяха разположили френските редици предния следобед. Не се чувстваше уверен в собствените си сили: измъчваха го постоянни остри болки в стомаха, устата и главата му горяха. Вървеше напред, като се препъваше в храстите и клоните, и от време на време се виждаше принуден да спре и да седне в калта. Вървя така около час. Малко по малко сивкавата утринна светлина започна да разбулва сенките и му позволи ясно да вижда наоколо. Вече можеше да види гърдите, ръцете и краката си, покрити със засъхнала кал и листа; мундирът му беше разкъсан и половината копчета бяха изпопадали. Дланите му бяха грапави и загрубели, с черна мръсотия под изпочупените нокти. Изведнъж видя сабята в ръката си и с изненада установи, че не беше неговата. Замисли се и си спомни за испанеца, който се опитваше да я изкара от ножницата, докато се бореха в краката на коня му. Прихна да се смее като умопобъркан; беше забравил, че бе обезглавил копиеносеца със собствената му сабя. Ловецът бе заловен от ловеца, когото искаше да улови. Абсурдна игра на думи. Ирониите на войната.

Озова се на една малка полянка, на която се издигаше огромен дъб. Щеше да продължи нататък, без да се спира, но в това време видя мъртъв кон, чието седло беше облицовано с овча кожа, нещо характерно за хусарите. Приближи се, изпълнен с любопитство; може би неговият конник беше някъде тук, жив или мъртъв. В храстите се натъкна на труп и се приближи с биещо до полуда сърце. Не беше французин. Имаше вид на селянин, носеше кожени гамаши и сива куртка. Лежеше по корем, а близо до сгърчените му ръце се търкаляше и ловната му пушка. Хвана главата за косата и погледна лицето му. Имаше много широки и гъсти бакенбарди, брада на три или четири дни, а цветът на лицето му беше мъртвешки жълтеникав. Напълно обяснимо, като се има предвид, че калта под тялото му беше напоена с кръв от раната в средата на гърдите му. Несъмнено беше селянин или бунтовник. Все още не беше толкова вкочанен, от което заключи, че беше убит скоро.

— В интерес на истината не е особено красив — каза на френски някакъв глас зад гърба му.

Фредерик се стресна, пусна главата и се обърна, вдигнал инстинктивно сабята. На около пет вари разстояние, на ствола на дъба, се беше облегнал един хусар. Беше приседнал по риза, а с мундира си беше завил краката и корема си. Изглеждаше на около четиридесет години, имаше гъсти мустаци, а плитките се спускаха по раменете му от двете страни. Очите му бяха пепелявосиви, а кожата му прекалено бледа. Шако̀то му лежеше от едната му страна, а голата сабя — от другата. Беше насочил пистолета в ръцете си към него.

Стъписан от изненадата, Фредерик се приведе и коленичи пред непознатия.

— Четвърти хусарски… — прошепна едва доловимо. — Първи ескадрон.

Неочакваната поява накара непознатия да избухне в смях, но изведнъж лицето му се изкриви в болезнена гримаса. Притвори за миг клепачите си, отново отвори очи, изплю се настрани и се усмихна, докато сваляше пистолета.

— Това е невероятно! Четвърти хусарски, първи ескадрон… И аз съм от първи ескадрон, драги… Аз бях от първи ескадрон, да. Не е ли невероятно? Боже Господи! Невероятно е, наистина… Никога не бих могъл да те позная в тая кална униформа. Познавам ли те? Не, мисля си, че и собствената ти майка не би могла да те познае с тая размазана и подута като мех физиономия. Как те докараха така?… Хайде де, кажи ми най-сетне кой си, по дяволите, вместо да седиш и да ме зяпаш така.

Фредерик забоде сабята в земята, до левия си крак.

— Глюнц, младши лейтенант Глюнц, първа рота.

Хусарят го погледна учуден.

— Глюнц? Младият Глюнц? — той поклати глава, сякаш му беше трудно да повярва, че говореха за един и същи човек. — Кълна се в бога, че никога не бих могъл да ви позная… Как се докарахте в тоя вид?

— Един копиеносец ме преследваше, загубихме конете си, после се бихме на земята.

— Разбирам… Той ви подреди лицето така, нали? Жалко. Спомням си, че бяхте хубав младеж… Добре, младши лейтенант, простете, че не се изправям да ви отдам чест, но не съм добре със здравето. Казвам се Жордан… Арман Жордан. Служа от двайсет и две години във втора рота.

— Как стигнахте дотук?

Хусарят се усмихна на въпроса, сякаш беше безсмислен.

— Както и вие, предполагам. Препускайки като луд, преследван по петите от трима-четирима от облечените в зелено конници, които ме гъделичкаха по задника с копията си… Когато навлязох в гората, успях да им се изплъзна. Цяла нощ се лутах насам-натам, на гърба на горкичкия Фалу, прекрасното животно до вас, което умря, улучено с ловна пушка. Тоя кучи син, когото разглеждахте преди малко, го уби.

Фредерик се обърна и погледна трупа на испанеца.

— Прилича на бунтовник… Вие ли го простреляхте?

— Разбира се, че да. Стана преди около час; с Фалу се опитвахме да се върнем при френските редици, ако все още съществуват, когато тоя тип изскочи от храстите и започна да стреля направо срещу нас. Бедничкият ми кон отнесе най-лошото… — той погледна печално към мъртвото животно. — Беше добър и верен приятел.

— Какво стана с ескадрона?

Хусарят сви рамене.

— Знам толкова, колкото и вие. Възможно е и към този момент въобще да не съществува. Тези копиеносци ни изиграха добре, като ни оставиха да минем, а после ни нападнаха във фланга. Аз бях с четирима другари: Жан-Пол, Дидие, още един, когото не познавах, и нисичкия рус сержант, Шабан… Заловиха ги един по един зад гърба ми. Не им дадоха никакъв шанс. С изтощението от трите атаки и преследването с конете това си беше все едно да заловиш елен, завързан за дърво.

Фредерик вдигна глава и погледна към небето. Измежду върховете на дърветата се процеждаше синьото небе.

— Питам се кой ли е спечелил битката — промълви той, замислен.

— Кой знае! — отвърна хусарят. — Във всеки случай не и ние с вас, младши лейтенант.

— Ранен ли сте?

Събеседникът му изгледа Фредерик мълчаливо, после в крайчеца на устата му заигра саркастична усмивка.

— Ранен не е точната дума — каза той с изражението на човек, който предвкусва някаква шега, разбираема само за него. — Виждате ли пушката на този нещастник? — попита, като посочи оръжието с пистолета си. — Виждате ли сгъваемия щик, дълъг две педи, точно до дулото?… Е, точно преди да го пратя в ада, тоя кучи син успя да ме прободе в червата.

Докато говореше, хусарят дръпна мундира от корема си и Фредерик възкликна ужасен. Щикът беше пронизал десния му крак малко над коляното, разкъсвайки цялото му бедро по дължина и част от корема му. В ужасяващата рана се виждаха големи съсиреци кръв, кости, разкъсана тъкан и част от червата. С пояса си и каишите от чантата за документи хусарят беше пристегнал бедрото си в безуспешен опит да задържи затворена дълбоката прободна рана.

— Както виждате, младши лейтенант — продума, като отново се загърна с мундира, — с мен вече е свършено. За щастие не ме боли много; не чувствам цялата част от тялото си от кръста надолу… Любопитното е, че щикът явно не е засегнал важен кръвоносен съд, защото иначе вече щях да съм мъртъв от загубата на кръв.

Фредерик беше ужасен от равнодушието в гласа на ветерана.

— Не можете да останете така — смотолеви той, без всъщност да знае какво точно можеше да се направи за ранения. — Трябва да ви заведа някъде, да потърсим помощ. Това… Това е отвратително.

Хусарят отново сви рамене. Изглежда, нищо не го интересуваше вече.

— Нищо не може да се направи. Поне ми е удобно така, подпрян на дървото.

— Може би ще могат да ви спасят…

— Не говорете глупости, младши лейтенант. След час в цялата тая мръсотия раната със сигурност се е възпалила. За двайсет и две години съм видял достатъчно такива случаи, за да се самозалъгвам и да си правя илюзии… Старият Арман разбира добре, когато му се паднат лоши карти.

— Ако не ви окажат помощ, със сигурност ще умрете.

— С или без помощ аз си отивам. Не съм в настроение да се местя насам-натам и да си настъпвам червата. Предпочитам да остана тук на спокойствие, на сянка. Вие се погрижете за себе си.

Двамата мълчаха дълго време. Фредерик седеше на земята с ръце на коленете; хусарят беше затворил очи, подпрял глава на дървото, безразличен към присъствието на младежа. Накрая Фредерик се изправи, дръпна забодената в земята сабя и се приближи към ранения.

— Мога ли да направя нещо за вас, преди да си отида?

Хусарят отвори бавно очи и погледна Фредерик, като че ли беше изненадан, че все още е там.

— Може би да — каза той бавно, като посочи към пистолета, който все още държеше в ръцете си. — Изпразних го срещу тоя тип и ми се ще да имам някой и друг куршум, в случай че някой се приближи… Бихте ли го заредили? На седлото ми има всичко необходимо.

Фредерик сграбчи пистолета за дългото дуло и се запъти към мъртвия кон. Намери малка торба за барут, както и торбичка с патрони. Зареди оръжието, натъпквайки с шомпола, така че да е готово да стреля. Занесе го на ранения, заедно с останалия барут и муниции.

Хусарят погледна преценяващо оръжието, претегли го в ръката си и го насочи.

— Желаете ли още нещо? — попита Фредерик.

Хусарят го погледна. В очите му проблясваха подигравателни искри.

— Има едно селце в Беарн, където живее една добра жена, чийто съпруг сега е войник в Испания — заговори той тихичко, а на Фредерик му се стори, че долови лека нотка на нежност в гласа му, която бързо изчезна. — При други обстоятелства, младши лейтенант, вероятно бих ви назовал това селце, ако случайно минете някога оттам… Но сега ми е все едно. Освен това, ако трябва да съм честен, и вие сте пътник като мен. Силно се съмнявам, че ще се върнете във Франция или където и да е другаде.

Фредерик го погледна, неприятно изненадан.

— Какво казахте?

Хусарят затвори очи и отново облегна глава на дънера.

— Махайте се оттук — нареди му със замаян глас. — Оставете ме на мира.

Фредерик се отдалечи, объркан, със сабя в ръка. Мина покрай труповете на коня и на бунтовника и отново се обърна назад, слисан. Хусарят продължаваше да седи неподвижен, със затворени очи и пистолет в ръка, напълно безразличен към случващото се в гората, към войната и към живота.

Повървя малко през храсталаците и се спря, за да си поеме дъх. Тогава чу изстрела. Изпусна сабята, зарови лице в дланите си и заплака.

След известно време продължи да се движи. Вече не знаеше нито къде е изток, нито къде е запад. Гората беше като лабиринт, в който беше невъзможно да се ориентираш, беше като капан, в който се носеше миризмата на разложена плът, влага и смърт. Кошмарът нямаше край, вкочаненото му тяло едва пристъпваше, а болката в главата го влудяваше. Погледна празните си ръце, видя, че беше забравил сабята и тръгна назад, за да я търси; но само след няколко крачки се спря. По дяволите сабята, по дяволите всичко. Тръгна без определена посока, блуждаеше безпътен, спъваше се и се блъскаше в дърветата. Погледът му се замъгляваше, главата му се въртеше, сякаш беше във водовъртеж. От треската започна да бълнува на глас. Разговаряше с другарите си, с Мишел дьо Бурмон, с баща си, с Клер… Вече беше разбрал, беше успял да разбере. Както Павел по пътя към Дамаск, беше паднал от коня… Тази мисъл предизвика у него неистов смях, който огласи призрачно гората. Бог. Родина. Чест… Слава. Франция. Хусари. Битка… Думите излизаха една след друга от устата му, повтаряше ги, като сменяше тона на гласа си. Побъркваше се, можеше да се закълне в живота си, че полудява. Побъркваха го всички там, около него, които му нашепваха разни глупости за дълга, за славата… Умиращият хусар беше единственият, който разбираше истината и именно затова се застреля. Този хитрец, това старо куче избра най-краткия път. Разбира се, че да. Останалите нямаха никаква представа за нещата. Романтика и глупавата Клер, нещастният Мишел… Лайна, кал и кръв, това беше. Самота, студ и страх, толкова ужасен страх, че помрачаваше разсъдъка и пораждаше желание да крещи от мъка, от скръб.

И той крещя. Въпреки болката в подутата си и гнояща уста, той крещя, докато вече не можеше сам да се чуе. Крещя на небето, крещя на дърветата. Крещя на целия свят, хули бога и дявола. Притисна се до дънера на едно дърво и прихна да се смее, докато плачеше. Мундирът му, покрит със засъхнала кал, беше твърд като броня. Свали го от себе си и го захвърли в храстите. Много хубава дреха и изящно извезана, разбира се, че да. Сега щеше да се разлага в хумуса на тая прогнила гора, при Ноаро, при хусаря, който се самоуби, при всички глупаци, хора и животни, които се оставиха да попаднат в тази мъртвешка хватка. А може би скоро и при самия Фредерик.

Полудяваше. Полудяваше. Полудяваше, проклятие. Къде беше Бере? Къде беше Домбровски? Къде беше полковник Льотак, една атака, ъъъ, господа, която да накара тия нещастници да тичат из цяла Андалусия… Да вървят всичките в ада, да вървят по дяволите. Беше попаднал в капана като пълен глупак. Всички те, нещастни глупци, бяха попаднали в капана. Цялата вселена беше попаднала в капана, за бога, никой ли не си даваше сметка? Да оставят и него на мира! Искаше само да се махне оттам! Да се смилят над него и да го оставят на мира… Полудяваше, а бе едва на деветнайсет години!

Раненият хусар имаше право. Едва сега разбираше, че старите войници винаги имаха право. Затова и си мълчаха. Те знаеха и точно тяхното познание, мъдростта им ги правеше мълчаливи. Те знаеха, по дяволите. Но не казваха и дума никому, хитрите лисици. Всеки да си носи сам кръста, всеки да се учи сам. В тях нямаше и капка смелост, имаше безразличие. Бяха прекрачили прага, бяха отвъд доброто и злото, както дядото на Фредерик, старият Глюнц, който се остави смъртта да го вземе, уморил се вече да я чака. Нямаше какво повече да се направи, пътят беше толкова ясен, че чак плашеше. Чест. Слава. Родина. Любов… Имаше един момент, до който рано или късно всички стигаха, от който нямаше връщане назад и в който всичко излизаше на повърхността, добиваше ясни очертания и точни размери. Тя беше там, стоеше на средата на пътя с коса, смъртоносна като цял ескадрон копиеносци. Нямаше нищо друго, нямаше спасение. Беше немислимо да тичаш, беше немислимо и да спреш. Оставаше само спокойно да се изправиш срещу нея и да приключиш веднъж завинаги.

Всичко изведнъж изглеждаше толкова простичко, толкова елементарно и лесно. Фредерик се спря и дори възкликна, изненадан, че не е успял да го разбере по-рано. Стигна, олюлявайки се, до края на гората и се спря, все още смаян от собственото си прозрение, немощен и трескав, обезобразен, целият в кал, с рошава коса и очи, горящи като въглени. Взря се в синьото небе, в полята, изпъстрени с пепелявосиви маслинови дръвчета, в птиците, които летяха над полето на отминалото сражение, и прихна гръмко да се смее на всичко, което го заобикаляше.

Седна върху един пън и взе да рови разсеяно земята между калните си ботуши с изсъхнало клонче. И когато видя от края на гората да се задава група селяни, въоръжени със сърпове, тояги и ножове, той се изправи бавно, с вдигната глава, взря се в мрачните им лица и зачака, неподвижен и спокоен. Мислеше си за дядо Глюнц, за ранения хусар до големия дъб. И единственото, което чувстваше, беше умора и безразличие.

Махадаонда, юли 1983

Издание:

Автор: Артуро Перес-Реверте

Заглавие: Хусарят

Преводач: Марина Гарнизова

Година на превод: 2006

Език, от който е преведено: испански

Издание: първо

Издател: „Еднорог“

Град на издателя: София

Година на издаване: 2006

Тип: роман

Националност: испанска

Печатница: „Дракон“

Редактор: Боряна Джанабетска

Художник: Христо Хаджитанев

ISBN: 978-954-9745-96-2

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/9205

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Бележка на автора

1. Нощта

2. На зазоряване

3. Утрото

4. Схватката

5. Битката

6. Атаката

7. Славата

Допълнителна информация

Заслуги