ХАИМ ОЛИВЕР

ХЕЛИОПОЛИС

chitanka.info

При научна експедиция, която цели да обясни радиоактивността на един далечен и опустошен тихоокеански остров, в който някога са били правени ядрени експерименти, младият физик Алек попада в Хелиополис. Това е огромен, странен, кошмарен подземен свят, в който взаимоотношенията между населяващите го същества ембри и биороботи, сапии — учени със свръхмощни мозъци, но без сърца, и пионери, фанатизирани военни, всички подчинени на Мозъка, който е носител на чистия Разум, са доведени до абсурд. Привлечен да сътрудничи на сапиите в техните усилия да създадат Сигма-минус — анахилираща се материя, Алек открива истинските цели на Хелиополис. В драматичната борба с пионерите и с Мозъка той предизвиква гибелта на подземния град и с това спасява планетата Земя от ядрена катастрофа. Романът е наситен с напрегнати епизоди и носи белези на смесения приключенско-утопичен жанр.

ПЪРВА ЧАСТ

ПРОКЪЛНАТИЯТ ОСТРОВ

1. ЮЖНА ЗВЕЗДА

Електронният брояч в ръцете ми внезапно затрака.

— Колко? — попита професорът, без да сваля далекогледа от очите си.

— Три — отвърнах аз.

Капитанът панически се огледа, приближи се до тръбата, кресливо извика „стоп!“ и с рязко движение завъртя щурвала докрай.

Моторът неистово зави, шхуната се затресе с цялото си прогнило тяло. Но очевидно това допотопно корито бе виждало и по-страшни неща и сега, вместо да се разкапе, бавно зави и покорно спря, като преди това изпусна дълга въздишка на облекчение.

— Капитане — казах предпазливо, — рано е още.

— Не, моля, мастер! — поклати той решително глава. — Дотук! — И като посочи с пръст уреда в ръцете ми, добави: — Мастер сам каза, че този предупреждава, нали, моля?

Лицето му бе обляно в пот, тесните му дръпнати очи неспокойно сновяха от индикатора на брояча към чистия хоризонт. До мен кормчията здраво се бе вкопчил за руля, сякаш се страхуваше да не би корабчето отново да хукне напред. Останалите матроси се бяха сгушили зад сандъците, впили поглед към югозапад, където впрочем нямаше нищо, освен синьо море, синьо небе и ивица прозрачна мъгла. И само професорът стоеше невъзмутим, едър, черен, със снежнобяла къдрава коса и оглеждаше далечината с бинокъла.

Броячът продължаваше да трака. Стрелката показваше все тъй само три рентгена. Според картата, до острова имаше най-малко още двайсет мили, а на мен никак не ми се искаше да ги преминем с лодка. Не, не се страхувах за себе си. Веднъж стигнал дотук, връщане нямаше. Не се плашех и за чичо Том. Въпреки възрастта си той бе по-здрав от мен. Тревожеха ме апаратите. Бяха тежки и най-малкото вълнение можеше да ги прати на дъното.

Професорът свали далекогледа, обърна се към китаеца и му се усмихна, като откри блестящите си бели зъби, които мигновено опровергаха неговите шейсет години, сваляха маската му на строг учен и го превръщаха в героя на Бичер Стоу.

— Капитане — каза той с богатия си бас, — можем спокойно да плаваме поне още пет мили. Не се страхувайте, нали сме тук, с вас. Вижте! — Той посочи индикатора. — Докато стрелката не стигне цифрата 10, не съществува никаква опасност.

Но капитанът само упорито поклати глава, все тъй впил поглед в хоризонта. Устните на кормчията лекичко потръпваха, ръцете му на руля бяха побелели от напрежението. А броячът тракаше с подлудяващо безразличие и самият аз вече започвах да чувствувам необичайна нервност.

Шхуната лекичко се полюляваше от вълните, мекият бриз лениво развяваше отпуснатите платна на фокмачтата. Наоколо, до безкрая, не се виждаше никакъв друг съд, никакъв ракетоплан, никаква птица. Навярно и във водата нямаше никаква риба… От десетки и десетки години насам този район на Тихия океан беше пуст.

— Капитане — казах, стараейки се да говоря спокойно, — давам ви двеста долара да продължим още пет мили.

Той не реагира. А знаех, че за долари този китаец е готов да продаде и децата си на дявола. Не случайно измежду стотиците отчаяни авантюристи по архипелага единствен той се съгласи да ни доведе дотук.

— Триста — казах.

Очите му лекичко трепнаха. Магическите цифри упражняваха своето въздействие. Трябваше само да продължа да наддавам и той щеше да капитулира. Но в джоба ми имаше само още хиляда долара и нито петак повече и те ни трябваха за връщането. Чичо Том хвърли към мен недоумяващ поглед: той отлично знаеше в какво катастрофално състояние са финансите ни.

— Четиристотин! — хвърлих аз решително.

Капитанът преглътна, езикът му овлажни засъхналите устни. Явно, беше готов да отстъпи. Аз стоически чаках. Изведнъж обаче замисленият му поглед отново попадна на брояча, който заплашително примигваше с лампичките си и тракаше, тракаше с чисто хипнотична монотонност. Веднага спрях уреда и дори го скрих в джоба, но бе вече късно.

— Не, моля, мастер — въздъхна капитанът с едва прикрито съжаление. — И сто хиляди да ми даде мастер, аз, моля, не мърда оттука.

Познавах упоритостта на този китаец от тридневните пазарлъци, които водих с него в Каула.

— Добре — казах примирен, — да товарим тогава. За съжаление не разполагам със сто хиляди и един долара.

Той обърса лицето си с мръсната копринена кърпа, която беше вързана на врата му, и веднага се обърна към тримата матроси на своя странен жаргон, съставен от английски, китайски и полинезийски думи.

Всички се втурнаха към лодката, която висеше над десния борд. Товаренето не отне повече от десетина минути. Аз отдавна бях приготвил всичко: лъчевия анализатор и сондите, контейнерите за животните, кинокамерата, магнетофона, радиостанцията и, разбира се, двата антибера Томи, нашата гордост, без които никога нямаше да можем да стъпим на острова.

За всеки случай бях взел един старинен револвер от времето на последната световна война, сигнален пистолет, лампи и редица други дреболии, за които предполагахме, че ще ни потрябват при изследванията. Храна не товарехме (все едно, тя щеше да се облъчи) освен малко вода и концентрат в антиберите. Впрочем три тази първа експедиция ние нямахме намерение да останем дълго на острова. Тя бе само едно предварително разузнаване, за да докажем първо на себе си, а после и на другите, че на острова може да се работи.

Скоро лодката се задръсти до последното ъгълче, едва остана място за двама ни. За последен и навярно за стотен път прегледах всичко: и най-малкият пропуск можеше да ни струва живота. До мен професорът мълчаливо следеше товаренето. Не липсваше нищо.

— Спускайте! — казах. — И внимателно.

Моряците изтичаха до лебедката, но капитанът ги спря.

— Мастери — обърна се той към нас, — нека, моля, мастери дойдат с мен.

Влязохме в кабината му, пропита с дългогодишен мирис на долнокачествен ром и марихуана. Той вдигна към професора слабото си жълтеникаво лице на наркоман, усмихна се двусмислено и бавно протегна десница, широко разтворена. Разбрах. Това го нямаше в договора, това бе просто шантаж, но ние бяхме в ръцете му. Чичо Том безропотно сви рамене. Преброих двеста долара.

— Останалото, като потеглим назад — казах. — След четирийсет и осем часа.

Капитанът акуратно прибра парите в джоба си и все тъй разтеглил устни в механична усмивка, продума с учтиво съжаление:

— А ако, моля, мастери не се върнат?

Ръката ме засърбя, обзе ме страстното желание да го фрасна по мутрата.

— Ако не се върнем, тръгвайте без нас — рече професорът.

Капитанът кимна, после преспокойно извади от чекмеджето хартия и писалка:

— Мастери нека, моля, подпишат, че ако мастери не се върнат до четирийсет и осем часа, капитан на „Южна звезда“ не носи виновност.

Не знаех — да ругая ли, да се смея ли. Оставаше само да се явим и пред нотариуса. И все пак той беше прав, този капитан на петдесетгодишната „Южна звезда“. Ние вършехме всичко на своя глава и сами трябваше да отговаряме за нейната цялост, макар че, откровено казано, едва ли някой би потърсил „виновност“ от този стар морски разбойник в случай на нещастие. С изключение на екипажа никой от нашия неспокоен свят не подозираше, че се намираме на борда на тази разхлопана „Южна звезда“. Взех писалката и нахвърлих:

„Заявявам, че доброволно отивам на остров Бахоа, където ще върша научни изследвания. В случай че заболея или загина, никой не носи отговорност за това, освен самия аз.

Пасифика, 10°26’ южна ширина и 120°33’ западна дължина.“

Сложих дата и се подписах:

„Александър Димов, физик, асистент във физико-математическия институт в университета на град Хонолулу“.

Чичо Том също прибави няколко реда. Капитанът внимателно прочете декларациите, сгъна листа и го прибра при доларите си. После каза:

— Аз чака мастери точно четирийсет и осем часа. Няма мърда от място и през цяло време слуша радио…

Това бе неочаквана любезност от негова страна. Какво ли още щеше да ни сервира?

— Но нека, моля, мастери знаят — продължи той, — че аз върна шхуна три мили назад, там, където ваш апарат мълчи. Матроси страхуват много от отровни лъчи на прокълнат остров.

Какво можех да сторя? Да протестирам? Да заплашвам? Обърнах се към професора. Но той, опрял чело на люка, съсредоточено гледаше навън. Познавах неговата избухливост, която прикриваше зад привидно желязно спокойствие.

— Добре — рекох, — точно четирийсет и осем часа. — И добавих за собствено успокоение: — Тогава ще получите и останалите пари.

Погледът ми попадна на белите листове върху бюрото и те ме накараха да направя онова, което две седмици вече не ми даваше покой. Почти без да мисля, седнах и надрасках само две изречения, две ругателни и, както ми се стори тогава, жестоки изречения, пъхнах листа в плик и бързо, преди да ме бе напуснала смелостта, изписах с едри букви адреса: „Моана Крисюфер, Университета, Хонолулу“. Казах:

— Ако не се върна до четирийсет и осем часа, пратете това писмо. Марките от вас.

Капитанът взе плика и със същата грижлива акуратност го пъхна при доларите и декларациите:

— О кей! — усмихна се той. — Марките от мен.

2. АНТИБЕРЪТ „ТОМИ“

„Южна звезда“ не дочака да се отдалечим и на сто метра, когато нейните мотори забумтяха и платната й се издуха от слабия вятър. Като запъшка с целия си разнебитен корпус, тя пое към северозапад. Не мръднах от мястото си, загледан в нея. И дори сърцето ми заби по-бързо: ще спре ли на обещаните три мили или ще продължи по-нататък?

До мен професорът мълчеше, но аз усещах напрежението, с което следеше отдалечаващия се кораб.

Но шхуната спря. И дори вдигна флагче на мачтата. Капитанът ни поздравяваше! Аз също махнах с ръка с особено радостно чувство, което отдавна не бях изпитвал. Неочаквано ми се стори, че всичко е чудесно в този най-хубав от световете, че ние непременно ще стъпим на острова и че дори Моана не е чак толкова проклета…

— Тръгваме ли? — прошепна професорът.

Запалих мотора.

И ние се понесохме напред, по посока на ивицата мъгла, там, където се намираше остров Бахоа, наречен още „Прокълнатият остров“.

Мълчахме. Впрочем между професора и мен многото думи бяха излишни. В продължение на шестте години съвместна работа в неговата лаборатория свикнахме да се разбираме и без приказки. При това ние подробно и грижливо бяхме репетирали всичко — най-напред в учебните камери, сетне — по плажовете на Каула.

Силата на радиацията бавно растеше. Професорът беше изчислил съвсем точно: още пет мили можехме да пътуваме свободно. Това означаваше поне още половин час да се наслаждаваме на морския въздух.

Закрепих кормилото на курса юг-югоизток и се изтегнах върху контейнерите. Времето беше тихо, слънцето меко, небето безоблачно, наоколо цареше рядък за този сезон покой. Пред мен имаше половин час, може би последният нормален половин час в моите двайсет и седем години. След това ме чакаше неизвестността, голямата загадка на Прокълнатият остров и твърде вероятно — смъртта, една бавна, мъчителна смърт, която ще продължи повече от четирийсет и осем часа, и тогава „Южна звезда“ отново ще вдигне платна и ще отплува към Хонолулу, и капитанът, чието име не можах да запомня, ще предаде писмото на Моана и тогава Моана ще разбере и може би ще пролее една сълза, и в списъка на жертвите на Прокълнатият остров ще се прибавят още две имена, едното на световноизвестния учен Том Саул Бъркли, другото на един млад и неизвестен (още) физик, чиято главна черта бе прекомерното любопитство…

До мен чичо Том затананика шеговитата песен за момчето, което се плашело от черните котки… Какво пък, нека! По дяволите песимизмът! По дяволите мрачните мисли! Какво от това, че Моана се цупи? А ако всичко мине добре? Ако успеем да изпълним своята програма и се върнем живи и здрави, с пълни контейнери? Та това ще бъде космическа сензация! Първите хора, стъпили на остров Бахоа след голямата експериментална бомбардировка, която превърна острова в неугасващо радиоактивно огнище!

Впрочем защо го наричат Прокълнатият остров?

— Това е несправедливо — възкликнах аз.

— Какво е несправедливо, Алек? — попита, малко изненадан, професорът.

„Алек“ — тъй ме наричаше винаги, когато биваше добре разположен към мен.

— Че го наричат „прокълнат“.

— Не те разбирам.

— Би следвало да бъде „Благословеният остров“. Без него хората още дълго щяха да фабрикуват атомни пукала. Благословен е за човечеството, защото уплаши хората и сега те кротуват поумнели.

— Алек, момчето ми, не вярвам много в разума на човечеството, но щом като смяташ, че островът е благословен, нека бъде благословен и за нас.

— Амин! — пропях аз.

Той тихичко се засмя със своя покоряващ бас.

Загледан в синьото небе, отново и за кой ли път вече аз прехвърлях в главата си поредицата от нещастни опити да се проникне на острова. Колко експедиции се бяха провалили, колко смели хора бяха загинали! И всички — далеч от бреговете му, спрени, изгорени от мощния радиоактивен поток, който се излъчваше от него и пред който никой и нищо не можеше да устои.

Наистина, имаше нещо парадоксално в тази история. Хората вече се бяха настанили на Луната, първите пионери стъпиха на Марс, автомати кръстосваха слънчевата система и крачеха по планетите, а това малко каменисто островче сред Тихия океан не желаеше за нищо на света да свали маската си.

Впрочем никой вече не се и стремеше към това. Хората отдавна престанаха да се интересуват от острова. На военните не трябваше: след като го използуваха веднъж за опитен полигон, те го забравиха. Учените насочиха вниманието си към по-увлекателни и по-безопасни проблеми. И постепенно Бахоа се бе превърнал в някаква историческа абстракция. Само в някои остарели наръчници по история се споменаваше, че преди много, много години на острова, устроен като модел на обитаван свят, са били правени опитни бомбардировки. Младото поколение изобщо не знаеше за него. А възрастните, тия, които още го помнеха, го смятаха за един грандиозен паметник на човешкото безумие, като постоянно действуващо предупреждение към поколенията, като символ на един хипотетичен бъдещ свят, който неразумният човек би успял да превърне в мъртвешко радиоактивно кълбо… Никой, наистина никой вече не се интересуваше от него.

С изключение на чичо Том и на мен.

Професорът се изправи:

— Ето го — каза той.

Така внезапно скочих, че лодката се разлюля. Погледнах. Отсреща, зад ивицата прозрачна мъгла, се издигаше невисока конусовидна купчина земя. Броячът затрака по-бързо, стрелката скочи на 7 рентгена, сетне на 8, на 9… Бахоа ни изпращаше своя убийствен поздрав.

Почувствувах страх, животински страх. Обзе ме нелогично желание да обърна лодката назад, да избягаме от този вулкан на смъртоносни лъчи. Струваше ми се, че те вече проникват в дълбините на моите клетки, че ги рушат…

— Колко? — попита професорът.

Преди да отговоря, поех дълбоко дъх: в никакъв случай не исках да издам кризата си.

— Дванайсет.

— Интересно — продума той замислено, без да откъсва поглед от далечното петънце земя. — Расте ненормално бързо. Записваш ли?

Трескаво затарашувах в джобовете си за тетрадката.

— Записвай — каза той със своя спокоен бас — времето, скоростта на нашето движение, интензивността на лъчението. Всяка минута.

Знаех, знаех, разбира се, какво трябва да се върши, но той ми го казваше само за да успокои обтегнатите ми нерви. А може би и своите…

Отклоних очи от индикатора, стиснах зъби и започнах да пиша, без да мисля за острова, за лъчите, за шхуната, която чакаше. Която чакаше… Как беше задачата за Алехин?

— Бял цар ге 7, черен цар бе 6, после — цар еф 6, пешка на хаш 4.

— Какво си мърмориш пак? — обърна се към мен професорът.

— Седемнайсет рентгена — жално изпъшках аз.

Тогава професорът се поусмихна, остави бинокъла на скамейката и бавно започна да развързва обувките си.

— Време е.

С два замаха се съблякох и посегнах към антибера.

И в мига, в който ръката ми се докосна до него, всички страхове отлетяха. С десетки пъти упражнено движение аз спокойно се облякох. Гъвкавата материя плътно прилепна към тялото ми, тази удивителна материя, която притежаваше способността да отразява всякакви лъчи, дори най-пагубните. Великото откритие на чичо Том! (В което впрочем и аз имах скромен дял…)

Сложих шлема, дръпнах пред очите си прозрачната лента, сключих скобите около раменете. Настъпил бе моментът на голямото изпитание на антибера Томи[1]!

Спомних си часа, в който за първи път експериментирах антибера върху себе си. Струваше ми се, че стоя гол и безпомощен пред облъчителя. Встрани, зад различни по дебелина оловни стени, бяха поставени животни и растения, но пред мен нямаше нищо, нищо освен този тънък плат, с който беше покрито цялото ми тяло… Останалите животни и треви зад преградите загинаха, аз останах жив и здрав. На чичо Том антиберът струва цял живот упорит труд и блестящи гениални догадки, на мен — шест години каторжна работа край професора… Сега той ни се отплащаше и за нашата упоритост, и за безсънните нощи, и за лабораторните опити, които възлизаха на цифрата 6768.

Този път залогът на опита №6769 беше нашият собствен живот. Загубим ли, ще се простим с Вита хоминис. Успеем ли, ще предизвикаме преврат в десетки области на науката.

— Чуваш ли ме? — прозвуча гласът на професора в шлемофона.

— Чувам — отвърнах аз и го погледнах. В блестящата черна кожа на антибера, с пристегнатия около кръста пояс с кислородни патрони, с тясната прозрачна ципа пред очите си, той приличаше на рицар от царството на Нептун.

— Колко? — попита той.

Погледнах брояча, сетне дозатора, който беше в шлема пред очите ми, и отговорих невъзмутимо, сякаш се намирах пред апаратите в лабораторията.

— Навън двайсет. Вътре — нула.

В бронята на антибера аз отново се превърнах в спокоен, млад учен, при това, както чичо Том твърдеше — талантлив, а според Моана — развейпрах…

Силата на лъчението растеше със застрашителна бързина. Индикаторът скоро показа 100, после 200, после 300… И колкото повече пред нас малкият конус на хоризонта се превръщаше във видимо парче земя, което взимаше размерите на познатия от фотографиите остров, толкова повече тракането на брояча приличаше на ситен барабанен бой.

Но дозаторът до очите ми неизменно показваше нула. Нежно погалих своя антибер. Без него щяхме да сме трупове.

Половин час по-късно стрелката стигна крайно положение: островът беше на стотина метра пред нас.

И изведнъж скръцнах със зъби от яд. Кутията с шахматните фигури! Тя лежеше на койката в кабината на „Южна звезда“, оставена, забравена от мен! Моана е съвършено права: аз съм развейпрах.

[1] Анти-БЕР: Биологична единица за радиоактивност. Но аз го кръстих Томи. — Б.а. ↑

3. БАХОА

Всичко наоколо ме връщаше към нещо, отдавна видяно в архивните филми от последната война: една лодка предпазливо обикаля около някакъв на пръв поглед тих и безлюден остров. В лодката са се свили, командоси в скафандри и дебнат момента да скочат във водата и преплуват до брега. Оттам те ще се промъкнат до бункера и ще го разрушат със своите гранати, после ще хукнат назад. А от острова ще загърмят картечници и оръдия и цялото море ще закипи от експлозиите.

Но нашият остров мълчеше. Нямаше бункери, нямаше храсталаци с дебнещи зад тях очи, нямаше картечници… Имаше почернели скали, облени с блестяща от слънцето, сякаш захарна глазура. Имаше пусти плажове с мръсносив пясък, покрит тук-таме с петна, напомнящи замръзнали зиме кални локви. Имаше дълбоки, врязани в назъбените канари мрачни заливчета, зад които можеха да се отгатнат кухини и пещери. И никаква растителност. Нито едно дръвче, нито един храст, нито една тревица.

По кожата ми полазиха мравки.

Бавно обикаляхме около брега. Тишината се нарушаваше единствено от бумтенето на мотора и лекичкото тракане на брояча. Професорът внимателно шареше с бинокъла по скалите, чувах неговия мърморещ глас в шлема си. Явно, недоволен беше от нещо.

— Димов — каза той.

Наострих уши. Димов беше официалното му обръщение към мен. Така ми викаше винаги, когато имаше да каже нещо „служебно“ важно.

— Димов, колко бомби са хвърлили тук?

— Три. Една от десет, една от двадесет и една от петдесет мегатона.

— Осемдесет мегатона. Не ти ли се струва, че за осемдесет мегатона островът не е пострадал особено много?

Повдигнах рамене. Какво още искаше от това нещастно опустошено парче земя?

— С осемдесет мегатона — каза той — аз мога да изтрия тези скали от повърхността на океана.

— Якички са — възразих аз. — Не са като нашите крехки градове.

Той продължи да изследва брега. И тъкмо когато минавахме пред някакъв дълбок и тесен като фиорд залив, погледът ми попадна на брояча. Едва не подскочих.

— Професоре! — извиках. — Погледнете!

Стрелката, която преди няколко минути бе стигнала крайно положение, сега се бе върнала далеч назад.

Басът на чичо Том отново избоботи нещо неразбрано в ушите ми. Професорът се взря в мрачното дъно на заливчето. Но там нямаше нищо друго, освен настръхнал камънак.

— Не спирай — каза той.

Продължихме обиколката. След малко стрелката отново сочеше буйно лъчение, а след близо триста метра тя пак се върна назад. Това се повтори още няколко пъти.

— Няколко огнища — рекох аз дълбокомислено, колкото да наруша мълчанието. — Интересно.

— Ужасно интересно — изръмжа професорът.

Благоразумно млъкнах. В същия миг отсреща се показа пристанището.

Много пъти го бяхме разглеждали на фотографиите, но сега то беше под носа ни и макар че знаехме точно къде се намира, неговото появяване ни изненада.

Очаквах да видя купища изгорял чакъл, остъклена земя, разтопено желязо, пустиня. Пред нас се издигаше мощен бетонен кей, наистина разбит, изтърбушен, с налягали върху него каменни блокове, отломки от унищожен влак и сгърчени стоманени основи на товарните кранове, но все пак той си беше на място.

Корабите също бяха тук. Поради недостатъчната дълбочина на залива те не са могли да потънат както трябва и сега лежаха с ребрата си навън — огромни металически чудовища, завинаги приковани под тропическото слънце, осъдени да бъдат блъскани от вълните и разяждани от водата и солта.

Единият от тях, някакъв крайцер, бе забил нос на дъното, а кърмата му стърчеше към небето, ръждясала, с разкривен скелет и само дебелата валова ос продължаваше да се държи изправена напук на бомбите и ветровете.

Около него в апокалиптичен безпорядък бяха разхвърляни торпедоносци, катери, подводници, канонерки… Едно призрачно гробище, в което труповете още не бяха съвсем разложени.

— Професоре — рекох, — здраво са строили нашите славни деди, мир на праха им.

— Хм… Хм… — скептично отговори той.

— Или пък са произвеждали некачествени бомби — продължих аз.

— Затова пък ние можем да си направим по-качествени.

— Можем, но не желаем. Поумняхме, професоре.

Отговорът на моите дълбокомислени констатации бе ново изръмжаване.

— Слизаме ли? — попитах.

— Не, ще заобиколим докрай.

До пристанището имаше малка гара, също разрушена, но далеч не „изтрита от повърхността на морето“. От купищата сбърчен метал на локомотивите и корабите идваше слабо лъчение.

Това мъртво пристанище с гниещите в него съдове напомняше на ония странни уродливи скулптури, които правеха някога от отпадъчно желязо, парчета машини, консервни кутии, парцали и разтопен метал. От него вееше хладен, мистичен ужас. Пуснах мотора по-бързо.

По-нататък вече се проточваха широки, пусти пясъчни плажове, които се сливаха с голите възвишения. Вдясно беше океанът, тих, приветлив, а още по-далеч чакаше милата „Южна звезда“. При това стрелката на брояча падна на сто. След пристанището този пейзаж ми се стори образ на рая.

— Тук! — нареди професорът.

Обърнах кормилото.

Не, никой не стреля, не последва и експлозия. Плажът беше чудесен, човек би могъл дори да се поизкъпе в прозрачните му води, да се поизтегне на финия, макар и сив пясък. Той тъй ми напомняше родината, че гърлото ми пресъхна…

— Разтоварвай!

Първото нещо, което направихме, след като изтеглихте лодката, бе да влезем във връзка с „Южна звезда“. За моя изненада оттам долетя развълнуваният глас на капитана:

— Ало, мастери, вие ли сте? — Той почти ликуваше. — Живи? Аз чака, честна дума, чака! И нека, моля, мастери върнат скоро, защото матроси много страхуват.

Успокоих го, казах му, че „тук няма нищо страшно, честна дума, нали сам чува, че мастери са живи и здрави, и нека, моля, каже на матроси да не страхуват и непременно чакат, защото мастери скоро върнат. О кей?“

След този разговор ние пристъпихме към работа. Програмата ни беше тежка и ако искахме да я изпълним в набелязания срок, не трябваше да губим нито минута. Разтворихме картата, която отдавна знаехме наизуст. Една доста схематична карта, съставена преди много десетилетия от военните, които дойдоха тук, за да превърнат острова в мишена за своите бомби.

Бахоа имаше формата на кокоше яйце, дълго девет и широко четири километра, заобиколено от плажове и скали, които конусовидно се издигаха до едно обширно плато, покрито някога с тропическа растителност. Сега на платото се намираше Градът.

Бяхме разделили целия остров на шестнайсет квадрата. За два дни по 15 часа ние трябваше да пребродим надлъж и нашир тия квадрати и да направим изследвания на почвата, водата, въздуха, на флората и фауната (ако такива имаше), на радиоактивните огнища при предполагаемите бомбени попадения, и най-после — на Града.

Любопитството ме караше да започнем от края, но професорът беше непреклонен: за него по-важно бе да открием причините на ненормалното лъчение, а това налагаше да започнем от крайбрежието и в концентрични кръгове да напредваме към центъра.

Часът беше точно дванайсет. Докато мръкнеше, оставаха девет часа — достатъчно, за да прекосим два пъти територията на крайбрежието. За следващия ден оставаха централната част и Градът. На третия ден сутринта трябваше да отплуваме към „Южна звезда“. Независимо от страховете на матросите ние, все едно, не можехме да останем повече тук: храната и водата в резервните патрони на антиберите бяха в микроскопични количества.

Помогнах на професора да окачи своите апарати на раменете, гърба и пояса, той пък ми помогна да прикрепя моите. Опаковани в херметичните, лъскави, черни антибери, окичени със сонди, контейнери, уреди и балони, ние наистина заприличахме на същества, долетели от друга планета, но изпаднали в такова мизерно материално положение, че не могат дори носач да си наемат.

Погледнахме се. Сърцето ми отново предателски заби. Не, това не беше страх. Но чувството, че след малко ще се разделим…

— Е — каза чичо Том, — да вървим! Ще се срещнем точно след четири часа в квадрат номер 6.

— Довиждане, професоре — казах аз със сухо гърло.

Той приветливо махна с ръка:

— Пази се, Алек!

Зад плътната маска на лицето му аз си представих щедрата усмивка, умните кафяви очи. За първи път от шест години насам ние се разделяхме, за да правим самостоятелни изследвания. За първи път, откакто напуснах София и влязох като специализант в неговата лаборатория в Хонолулу, той нямаше да бъде край мен и неговата бащинска ръка нямаше да ме насочва. Исках да извикам „Пази се и ти, чичо Том!“, но вместо това нехайно подхвърлих:

— След четири часа в квадрат номер 6. Наслука!

Обърнах се, тръгнах на запад. Той тръгна на изток.

Как беше задачата на Алехин?

4. ПЪРВИ ДЕН, ПЪРВИ НАХОДКИ

Краката ми потъваха в пясъка до глезените и аз не се сещах да мина встрани, но все пак се спрях и с автоматично движение взех проба от почвата. Сетне всмуках с помпата въздух в балона, забих сондата, поставих на триногата анализатора, който бавно започна да върти капсулата си като фар във всички посоки… От какво всъщност се безпокоях? Защо тялото ми бе напрегнато като струна? Та нали още в Хонолулу, когато разработвахме програмата, ние знаехме, че ще се наложи да работим сами, че ако преодолеем единствената опасност, идваща от лъчението, други особени затруднения няма да срещнем и че поне през деня е излишно да се движим заедно и да дублираме опитите?

И все пак… Това зловещо усещане, че около мен бушуват смъртоносни лъчи, от които ме разделят само два милиметра материя, че долу на пристанището лежат ония грамади мъртви параходи, че горе на платото е Градът, а аз вървя съвсем сам, ме държеше в състояние на психически автоматизъм.

Но аз продължавах да работя. Забивах сондата, взимах проби, изпомпвах въздух, записвах данните в тетрадката и крачех, крачех… И пак забивах сондата, и пак взимах проби, записвах, крачех, записвах…

— Как е, Алек?

Трепнах, обърнах се. Но това беше само неговият глас в шлемофона.

Мозъкът ми изведнъж се освободи от клещите, които го стягаха. По дяволите! Не съм сам. Ей го чичо Том, на два-три километра оттук, а докато той е с мен, нищо страшно няма.

— Отлично, професоре. Как е при вас? — отвърнах аз с възможно най-лекомислен тон.

— Всичко е наред. Нещо интересно?

— Преминах над две извънредно интензивни огнища, но никакви бомбени попадения наблизо. Съвсем ненормално явление.

— Същото срещнах и аз.

— И всички близо до морето.

— Да… И още нещо, Алек… — той замълча и после добави с нотки на гордост: — Открих растение.

— Нима?

— Да. Ще го видиш.

Растение! В тази невероятно отровена атмосфера!

Продължих пътя си, вече напълно успокоен, и сега цялото ми внимание беше погълнато от опитите. За съжаление в моите квадрати не можах да открия нито следа от растения, да не говорим пък за животни. Бомбите бяха унищожили докрай всичко, всичко. И затова, когато се срещнахме с чичо Том в квадрат 6, аз с нетърпеливо любопитство разгледах неговата находка.

Това беше един малък неправдоподобен, уродлив кактус, не по-голям от детски юмрук. Беше покрит с твърда като камък броня, която очевидно го защищаваше от гибелните лъчи.

— Виждаш ли, Димов, как животът сам си създава антибери? — каза той с назидателен тон. — А ти гледаше скептично на възможността да срещнем тук живи организми.

И като каза „Димов“, той набързо ми изнесе една от своите любими лекции за всемогъщия живот, който никой, па бил той и най-големият варварин, не може да унищожи докрай и който винаги, рано или късно, намира начин да пробие своя път към слънцето…

И докато говореше, аз си мислех за него, за този негър, който също се бе превърнал в своеобразен кактус на човешката порода, покрит с яка броня, способна да отбива всички удари на съдбата и сетне да си пробие път към слънцето. Мислех си за расовите преследвания, на които е бил подложен в Южната Държава, за робията в диамантените мини, за безсънните му нощи над книгите… Представях си неговото затворничество, бягството, емиграцията в Хонолулу, университета, където е учил вечер, пристанищата, където е работил денем. Сетне — конкурса, битката за влизането в института, първите му открития, професурата… И две десетилетия по-късно, след скромната ми публикация в Софийския бюлетин, поканата му да дойда при него…

— Е, как ще го наречем? — попита той, като подхвърляше в дланта си коравия кактус.

— На името на откривателя, разбира се.

— Не — каза той. — Нека бъде „Алек“. Защото е бодлив като тебе.

Добре че не видя гримасата ми под шлема…

Тъй или иначе този бодлив „Алек“ беше първата ни находка на Прокълнатият остров и професорът грижливо го прибра в контейнера.

Втората открихме при по-други обстоятелства, които и сега, като си ги спомням, ме карат да потъна вдън земя от срам.

Впрочем точно така стана и тогава — потънах вдън земя…

Ободрен от благополучните резултати на първата обиколка, аз почти тичах и забивах сондата в земята, като си подсвирквах марша на шахматистите. Внезапно почвата под краката ми пропадна и докато разбера какво става, аз се намерих в дъното на дълбока яма. Сондата и апаратите се търкулнаха надолу, засипани от пясъка.

Изправих се, ругаейки своята непредпазливост и този капан под краката ми, изкопан сякаш за слонове. Но когато поисках да се измъкна, оказа се, че това не е никак лесно. При всеки опит да се докопам до повърхността ямата се разширяваше и пясъкът ме връщаше назад. Отново се облях в пот.

Разярен, седнах на дъното, решен поне три минути да помисля спокойно върху етюда на Алехин, та дано през това време ми хрумне нещо свръхнаучно, което ще ми помогне да изпълзя догоре. Защото никак, ама никак не ми се искаше да викам за помощ. В този момент аз наистина бях за окайване. И дори не забелязах, че броячът почти не трака…

Тогава именно под мен нещо замърда, нещо, което ме приповдигна и бутна настрана. Скочих на крака, вкопчих се за пясъка, загледан в дъното на ямата, което все повече се издуваше.

Не, нямаше време за шахматни ходове, трябваше да се действува, но как именно не можех да реша, преди да съм видял източника на движението. Извадих пистолета от кобура, освободих предпазителя, зачаках, неподвижен, тих. За няколко секунди прехвърлих в главата си десетина хипотези, отнасящи се до това явление — от диви по-диви: начало на вулканично изригване, оставена тук бомба със закъснител, механизъм, забравен от хората и пуснат в действие от моето падане, радиоактивен гейзер, петролен извор…

Нещото долу бавно, съвсем бавно се завъртя около оста си, най-напред наляво, после надясно, и накрая се показа.

Беше мина… Не! Купол на танк… Не! Дамска фризьорска каска…

После забелязах четирите металически пипала, които стърчаха встрани и които упорито риеха пясъка и движеха предмета към мен.

Нямаше къде да отстъпвам повече. След три секунди нещото щеше да запълзи към мен. Да викам за помощ беше безполезно.

Тогава от предната страна на полусферата надникна една тъмнокафява змийска глава, но без очи и като че металическа. До нея се показа още една. Олюлявайки се плавно, те се повдигнаха към мен… Кръвта ми изстина. Не издържах, стрелях. Веднъж, втори път. Главите клюмнаха, потече тъмна, почти лилава кръв.

В шлема ми забръмча:

— Алек, какво става? Ти ли стреля?

Овлажних с език устните си.

— Да, професоре — едва изрекох аз, гледайки как костенурката прибира простреляните си глави в черупката.

— В опасност ли си?

— Не, професоре. Но имам нужда от помощ. Затънал съм в една проклета яма.

— Къде си?

Обясних.

— Идвам.

Цял час стоях в компанията на убитата костенурка. Разтревожени от изстрелите, други нейни посестрими, които се въртяха под мен, благоразумно бяха изпълзели по незнайни подземни проходи. През този час имах достатъчно време да разгледам това чудовище, създадено по кой знае какъв каприз на природата. Всъщност то представляваше преди всичко кълбо от металоподобна кост, която плътно и отвсякъде закриваше малката мека част на тялото. Крачката също бяха бронирани, а главите, двете страшни глави, които ме накараха да дръпна спусъка на револвера, бяха облицовани с бляскава синкава кост. Един истински кактус в семейството на морските костенурки.

— Морска, а живее в пясъка — каза професорът, когато ме измъкна от нещастната яма. — Зарила се в земята като къртиците, там радиациите са по-слаби. А двете глави това е вече резултат на мутациите, предизвикани от лъчението.

Изведнъж си спомних един много стар документален филм за онази, потънала в историята, бомбардировка над Хирошима: буркани и в тях — бебета, родени от облъчени при взрива майки. Бебета с две глави, с три крака, с едно око, бебета с рибешки муцуни…

— Професоре — продумах унило, — няма ли случайно да срещнем някъде насам и двуглави хора или поне четириръки? Тъкмо липсват партньори за бридж.

— Може и да срещнем, Алек, може — отвърна той замислено. — Приготви се да видиш всевъзможни изроди.

— Професоре — рекох, — след тази двуглава красавица нищо вече не може да ме удиви.

У нас има поговорка: „Голям залък глътни, голяма дума не казвай!“ Но можех ли да допусна, че ще открием подземни птици?

Като се поразровихме със сондите наоколо, скоро попаднахме на няколко дълбоки ями, в които животуваха гущери, змии, амиди. Казвам гущери, змии, защото не мога да намеря други названия. Всъщност това бяха някакви нови видове влечуги, поразително напомнящи по своята външност на праисторическите гигантски земноводни — ихтиозаври, плакодонти, динозаври, но толкова малки, че навярно представляваха последната степен на тяхното израждане… Недалеч срещнахме и птицата.

В пясъка. Зарита дълбоко в пясъка.

Беше чайка. Поне приличаше на чайка. Беше съвсем черна, слаба, с неимоверно изтъняло и удължено тяло, което й позволяваше да се провира и лази под пясъка. Криле почти нямаше, перата й се бяха превърнали в твърда лъскава кора. Беше сляпа… Когато я изкарахме на въздух над земята, умря.

Не знам дали друго явление на острова (а такива, уви, имаше достатъчно и далеч по-ужасяващи) е предизвикало у мен по-голямо потресение от тази птица, избягала от сините простори и сгърчила се в земята като червей, за да продължи да живее…

Мълчаливо закрачихме един до друг. Въпреки радостта от находката бяхме потиснати и не ни се искаше да се разделяме. А в мен този новооткрит подземен животински свят предизвика мътна тревога. Бях обзет от гнусното чувство, че около нас витае неуловима опасност, че някъде нещо ни наблюдава, но снизходително ни оставя да се поналудуваме, преди да ни унищожи.

Тъй, потънали в невесели мисли за прелестите на атомната ера, която човекът все пак бе успял да преодолее, ние забелязахме танкетката чак когато се сблъскахме с нея. Тя също се беше завряла в една пясъчна яма, пропаднала там преди много години, безпомощна въпреки цялата си мощност и технически хитрости.

Ние очаквахме, по-скоро надявахме се, че ще я срещнем. В архивите на старите експедиции се споменаваше за няколко автоматични вездеходи-амфибии, изпратени към острова. Някои просто не могли да стигнат брега, други пък, които доплували, отначало предали няколко оскъдни информации и след това млъкнали. Причината за това мълчание сега беше ясна: автоматите са пропадали в ямите и са се превръщали в купчини старо олово.

Тази среща с другия свят неочаквано ни ободри и ни помогна да се освободим от образа на птицата червей. Танкетката беше истински дар, изпратен от миналото, тя можеше значително да улесни нашата задача. Трескава заработихме с лопатките, за да я освободим от пясъчното й леговище, надявайки се да открием в нея нещо полезно.

Дебелата оловна броня я бе запазила от климатичните промени, веригите й бяха в добро състояние, плавките също, макар и набити с пясък. С мъка отвинтих горния люк, проврях се в кабината. Примитивната електронна апаратура бе, разбира се, отдавна мъртва, радиостанцията — също. Излязох.

— Негодна за работа — казах. — Ще я използуваме за почивна станция.

— А може би ще върви? — забеляза чичо Том.

Отново се вмъкнах в танкетката, чоплих в почти непознатия ми двигател, успях дори да го отворя.

— Моторът изглежда запазен — провикнах се отвътре, — но май че няма гориво.

— Полиплакс имаме в лодката.

Без да чакам подканване, хукнах към заливчето.

Донесох кутия полиплакс и с моите оскъдни познания по старинни автомобилни двигатели с твърдо гориво след половинчасови нечовешки усилия около мотора запалих. Отначало ми се стори, че танкетката ще експлодира, толкова свирепо кашляше, виеше, тресеше се, рипаше като мустанг. В края на краищата обаче тръгна. Като заора настървено с веригите си, тя пое по пясъчната пътечка, изкопана от нас, и се измъкна от ямата.

— Здраво са строили нашите деди, мир на праха им! — извиках аз. — Ще попътуваме с нея.

— Пести горивото! — каза спокойно чичо Том. — Слизай и се приготви да нощуваме. Утре ни чака тежък ден.

Учудено се огледах: нощта бе настъпила внезапно и бързо, без нашия чудесен вечерен преход. Улисан в работа, не бях усетил как отлетяха следобедните часове, не забелязах и залеза на слънцето.

Спрях мотора. И в тишината на нощта отново прозвуча тракането на неуморния брояч.

Седнах до чичо Том. Дръпнах към устата си тръбичката за вода и изпих определената за вечеря порция — точно десет глътки. После изсмуках от тубата отвратителния концентрат, който не можеше да замести и залък хляб, и с мъка го глътнах. С това банкетът свърши.

И тъй първият наш ден на Прокълнатият остров мина. Първата половина на нашия голям експеримент беше изпълнена. Антиберът се оказа непобедим, намерихме удивителни животни, открихме странни радиационни явления, имахме си танкетка. Животът не беше чак толкова лош…

Не лепливото, но гадното усещане за опасност не ме напускаше.

5. ПЪРВА НОЩ, ПЪРВИ СИГНАЛИ

Лежахме до танкетката. Мил ни беше този стар оловен сандък, пък и по-сигурни се чувствувахме край него.

Нощта беше безлунна, над нас мълчаливо примигваха милиарди звезди, които я изпълваха със сребристо сияние. Вляво, високо над хоризонта, блестеше съзвездието на Южния кръст. Същото, което светеше и над Моана…

Моана! Ето за кого не бях помислил през целия ден. В тази потайна звездна нощ, сред Прокълнатият остров, в края на света, нейното съществуване ми се струваше нереално, както впрочем ми се струваше нереално всичко около мен: и Южният кръст на небосвода, и двуглавата костенурка в ямата, и корабните скелети на пристанището… И само танкетката беше истинска, и от време на време я попипвах, за да се уверя в нейното действително съществуване.

До мен лежеше чичо Том и навярно похъркваше в своя антибер, но аз не чувах нищо: той беше изключил шлемофона си. Не спях, мислейки за Моана, за звездите, за професора, когото обичах тъй много, повече от Моана може би. В представите ми за съвършения човек, за истинския Хомо Сапиенс, неизменно се възправяше този черен гигант с мрежа бръчки около очите и щедра, светла усмивка и аз се чувствувах истински щастлив, че той е мой учител, мой другар…

Внезапно до съзнанието ми достигна някакво усещане за празнота. Изправих се, огледах се: нищо обезпокоително нямаше. Само тишината… Тишината… Нещо липсваше в тишината.

И изведнъж разбрах: лъчевият анализатор беше престанал да издава своя монотонен брум, тъй много напомнящ звука на фагот.

Изтичах към него. Той все тъй си стоеше на триногата и капсулата му все тъй се въртеше около оста си като мъничък фар, но мълчеше. Погледнах екрана: разноцветните импулси, които обикновено тъй ярко и точно отбелязваха силата и характера на различните видове лъчи, сега едва-едва пробягваха по матовата му повърхност.

Абсурд някакъв! Пълна безсмислица! Нима лъчението на острова е намаляло? Почуках с пръст по капсулата, но тя невъзмутимо мълчеше. Веднага пуснах брояча: той също сочеше едно невероятно спадане интензитета на радиоактивността… Полазиха ме тръпки. Знаех си, знаех си…

С брояча в ръка тръгнах из околността. Отидох до самия център на едно от радиоактивните огнища близо до пристанището. През деня то излъчваше много хиляди рентгени. Сега апаратът сочеше само няколко стотици единици.

Чувствувах, че губя разсъдък, не вярвах нито на очите си, нито на ушите си, нито на брояча. Веднага се отправих към другото огнище при крайбрежните скали. Тук лъчението беше още по-слабо.

Върнах се, търсейки някакво обяснение на това абсолютно неестествено, недопустимо явление. Да събудя ли професора? Той кротко си спеше до танкетката.

Наблизо нещо зашумя. Замръзнах на мястото си. Огледах се: нищо.

Засилих докрай потенциометъра на шлемофона, ослушах се: стъпки. Някой ходеше…

Извадих револвера, дебнейки стъпките. Усещах как косата ми се изправя.

Стъпките бавно, много бавно се отдалечиха.

После изведнъж над главата ми прелетя пламък. Или по-скоро — някакъв пламтящ, продълговат, парцалив предмет. Той направи невисока парабола, на около петстотин метра от мен се спусна надолу към брега и угасна. След секунда към небето се устреми друг пламък — бледозелен с виолетови оттенъци, после още един и още един, по-малък… И всички се носеха към брега, при скалите, където угасваха — фантастичен фойерверк, роден от фантазията на средновековен магьосник.

Лекичко посбутах професора. Веднага скочи. Дадох му знак да мълчи и да пусне шлемофона си, показах му анализатора, прошепнах:

— Лъчението е намаляло.

— Как тъй — намаляло!

— Ей тъй. Навсякъде. Освен това наоколо се разхождат.

— Кой?

— Не знам. Призраци някакви. Всички отиват към квадрат девет, на брега… Вампири също… Горят. И летят.

— Алек — каза професорът, — трябва да поспиш. Уморен си. Хайде, сега ще бодърствувам аз.

Зад нас нещо заскърца. Някой лазеше по пясъка. Професорът напрегнато се ослуша. Скърцането се отдалечи по посока на квадрат 9. В същия миг вдясно прелетя зеленикав пламтящ парцал и след малко се спусна към брега, където изчезна.

Професорът мълча цяла минута, потънал в размишления. После провери данните на анализатора и неочаквано рече:

— Да вървим! И вземи контейнера!

Не намерих никакъв смисъл в неговото искане. Къде ще вървим? И за какво ни е контейнерът?

Чичо Том веднага тръгна с широката си крачка и на фона на звездната нощ, която се сливаше с безкрайната маса на океана, неговата фигура в черния антибер приличаше на привидение, не по-малко зловещо от тия, които летяха над главите ни.

Опитах се да се позанимая с етюда на Алехин, но нищо свястно не ми идваше в главата. За всеки случай извадих пистолета, макар че никак не ми беше ясно как с негова помощ ще се справя със спадането на лъчението.

Квадрат 9 представляваше грамада скали, надвиснала над морето. Като наближихме брега, чичо Том закрачи по-предпазливо, очевидно търсейки нещо определено. Чувствувах се с опустошен мозък и не проумявах какво общо може да има между скалите, спадането на лъчението, горящите предмети и стъпките по пясъка.

Чичо Том се спря. Под нас, на двайсетина метра, припляскваха вълните.

— Алек — каза той, — наблюдавай внимателно къде изчезват летящите светлини.

Той каза „светлини“, а не „пламъци“ и в главата ми започна да просветва.

— Нима…? — възкликнах аз.

Той кимна.

Разбира се, аз съм един безподобен идиот, но какво ще търся летящите светлини тук?

Зачаках, без да отклонявам поглед от скалите, без да мигам дори. Не чаках дълго. Откъм острова с накъсани, болезнени движения долетя една зеленикава светлина, спусна се към един от близките зъбери и изчезна в някакво отверстие. Веднага след това видяхме как едно кръгло зеленикаво-виолетово сияние, бавно лазейки по ръба на канарата, се вмъкна в същата дупка.

— Алек — рече професорът, — много съжалявам, но ще се наложи да влезеш ти. Аз не умея да се катеря.

А аз умеех, да, но преди години, по искърските скали, и през деня, и без антибер, и без тия проклети зеленикави таласъми.

Професорът извади от контейнера тънко карлоново въже, привърза ме здраво около кръста, а другия край закрепи в скалите. После нави въжето около мощната си десница.

— Внимавай! — каза той. — При опасност сигнализирай! И ми подбери хубави екземпляри!

Наклонът не беше страшен, при добра видимост човек можеше да слезе и без въже, но това море долу, потънало в мрака, сковаваше движенията ми. Вместо за минути преминах разстоянието за четвърт час.

Преди да направя последната крачка, спрях се да си поема дъх. Напук на всичко смукнах десет глътки вода — цялата си доза за утрешната закуска. За всеки случай стиснах пистолета в юмрука и пристъпих напред.

Спрях се захласнат.

Как да опиша изумителната картина, която се откри пред мен? Как да предам чувството на тъмен ужас, който обзе цялото ми същество?

… Най-напред видях една огромна кухина, изпълнена с черен мрак, в която бавно се носеха зелени и виолетови сияния. Бих казал — гигантски аквариум, пълен с тъмносив туш, в който плуват светещи медузи с най-причудливи форми. Повечето от тях се бяха струпали край някаква сребриста лента, която трептеше като разтопено подвижно стъкло. Встрани други ту преливаха едно в друго, ту потръпваха и замираха, ту съвсем угасваха като исполински светулки, смазани от невидима пета.

После постепенно очите ми свикнаха с тъмнината и аз започнах да различавам нещата… Като че всички същества, които през деня се криеха в пясъка, сега бяха тук, на някаква приказна оргия на живота и смъртта… Светещи, фосфоресциращи, превърнали се сами в източник на призрачно радиоактивно сияние… Бяха тук, за да пият вода, да живеят или да мрат.

Сребристата лента, която проблясваше в дъното, бе поточе. Истинско водно поточе, което шуртеше със смущаващ, носталгичен ромол. Показваше се изпод дясната стена и изчезваше в една пролука вляво. Съществата най-напред пиеха, после отстояваха своето право на живот.

Змии — плътни, зеленикаво-виолетови камшици — се увиваха около сгърчените тела на сияещи птици, пречупваха крехките им кости, забиваха зъби в артериите им… Двуглави, прилични на танкове костенурки бавно пристъпваха напред, сграбчваха в металическите си лапи неповратливи гущери и ги прибираха в своите бункери… Неизвестни на мен животинчета се провираха сред борещите се, търсейки по-слаба плячка; други, сити или може би страхливи, бягаха към изхода и ако пътем не ставаха жертва на по-силни, успяваха да излязат навън… Покрай краката ми лазеха светлини, над главата ми прелитаха сияния.

Изтръпнал, освободих предпазителя на пистолета. Но в съзнанието ми изникна заповедта на професора за хубавите екземпляри и аз за последен път се преклоних пред неговата способност да прониква с леснина в най-заплетени проблеми. Тук наистина се бяха насъбрали само най-хубавите екземпляри, излъчени след десетилетна борба с отровената от човека природа и в непрекъсната битка помежду си. Един уникален подбор в историята на животинския свят.

Излишно беше да паля фенера, пещерата беше достатъчно светла, пък и не исках да плаша животните. Като се пазех да не настъпя някое от тях, влязох в пещерата. Сякаш се движех в неземен свят. Сякаш бях в някакъв неоткрит от Данте кръг на ада. Сякаш се намирах в самия център на валпургиеви празненства на този Прокълнат остров… Бързо напъхах в клетките на контейнера една чайка, малък гущер, някакво змийче…

Наведох се над поточето, за да проверя неговата дълбочина, когато погледът ми попадна на някакъв закръглен тъмен предмет. Прокарах пръсти по него. И изведнъж моето сърце, този мой несигурен мускул, който никак не издържа на прекадено силни усещания, заби като пощуряло.

С трепереща ръка взех предмета, сложих го в контейнера. Не исках, не можех да остана повече тук нито секунда повече. Дадох сигнал, чичо Том започна да ме изтегля…

Седнах пред професора, без да мога да изрека и думица. Наистина ли съм бил долу? Наистина ли съм намерил онова? Наистина ли то е в контейнера? Безумие, безумие по-безумно от всичко, което срещнахме досега в този безумен остров.

Най-после откачих контейнера от раменете си. Опитах се да говоря спокойно, но гласът ми излезе задавен:

— Цялото население на острова е на водопой долу — казах. — Там има една пещера с рекичка.

— Така и предполагах — отвърна професорът. — Затова тази пещера е станала такава притегателна сила. Навярно е единствена. Донесе ли?

— Да.

Отворих контейнера. Най-напред показах животните.

— Хубави са — продума той със задоволството на учен, чиято хипотеза се потвърждава. — Дано не загинат, докато ги пренесем на кораба. Денят ги убива. Очевидно те излизат само нощем, когато лъчението отслабва. Но защо, Алек, защо нощем лъчението отслабва до такава ниска граница?

— Професоре — изрекох със свито гърло, — вижте какво намерих долу.

Извадих предмета, подадох му го. Той го взе, светна срещу него с фенерчето. Не каза нищо, но аз чух дълбокия стон, който се изтръгна от гърдите му.

В ръката си държеше кукла.

Черна.

6. НОЩНО РАЗУЗНАВАНЕ

Не бях в състояние да влизам втори път в пещерата. Пък и не смеех. Бях овладян от суеверен ужас, който, чувствувах това, вече се предаваше и на чичо Том. Той не настоя да слизам и ние веднага се втурнахме при нашата танкетка, сякаш при нея можехме да намерим закрила от всички опасности.

Запалихме двата фенера, внимателно разгледахме находката. Беше обикновена, примитивна кукла от пластмаса: голо бебе с голяма глава и подвижни ръце и крака. Като я избърсахме от налепите, лицето и се откри: беше негърче, с дебели бърни, сплеснато носле, къдрава коса и весели, широко отворени кръгли очи.

Професорът дълго я въртя в ръцете си, мълчаливо задавайки й десетките въпроси, които се въртяха и в собствената ми глава.

— Алек, как си обясняваш присъствието на тази кукла в пещерата?

— Донесли са я строителите на съоръженията — казах. — Друго обяснение не виждам.

— През време на опита такива кукли отдавна вече не са се произвеждали. Примитивна пластмаса, бакелит някакъв.

— И все пак — упорствувах аз — може да е останала в семейството на някой работник.

— Сред работниците, които почти всички са били войници и офицери, не е имало никакви жени, нито пък деца.

Млъкнахме. В светлото петно на пясъка куклата кротко си лежеше, като ни гледаше с наивните си очички. Над главите ни отново започнаха да прелитат зеленикавите сияещи птици, свършили своя гибелен пир, животните се връщаха в бърлогите си.

— Професоре — попитах, — преди опита островът обитаем ли е бил?

— Не. Тук никога не са живели хора.

— Да допуснем, че е имало.

— Неоснователна хипотеза.

Хрумна ми една нелепа мисъл:

— Професоре, а може би СЕГА има хора на острова? Може би живеят в пещерите край брега? В ями под пясъка? Като животните?

— Безсмислица!

Аз обаче продължих:

— И може би всяка нощ, когато лъчението спада, те също като животните отиват да пият вода в друга пещера?

— Не — каза той. — Хора не биха издържали на този режим. Пък и да имаше хора, ние щяхме да открием техни следи.

— Куклата!

— Много е стара. Готов съм да приема, че е оставена от строителите. Спомен или нещо подобно…

Тогава аз подхвърлих мисълта, която отдавна таях в себе си:

— Професоре, а може би те са там горе, в Града? Нали е построен като за хора?

Той съчувствено се засмя:

— Алек, виждам, че Градът се е превърнал в твоя идея-фикс. Утре ще отидем и ще се увериш, че въображението ти е прекалено разпалено.

— Да отидем сега!

— Не. Сега ще пообиколим брега и ще се помъчим да разберем причините за необикновеното спадане на лъчението. Това е по-важно от твоите кукли и от Града.

Подчиних се. Внимателно завих куклата в парче антибер, сякаш беше жив човек, прибрах я в контейнера и тръгнахме.

Резултатите от новите измервания напълно потвърдиха моите изчисления. Общо над острова лъчението бе спаднало до един учудващ минимум. Осемте крайбрежни огнища, които бяхме открили през деня, сега бяха сякаш угаснали, макар че заразената над тях почва лъчеше по-силно от околния пясък. В едно от тях спуснахме сонда. Тънкото жило проби земята, но на десетия метър се спря. Засилих двигателя до максимум, чувах как диамантеното острие скрипти и стърже и се мъчи да пробие изпречилото се под него препятствие, но то не мръдна нито сантиметър.

— Долу трябва да има диамантен пласт — казах аз. — Друго обяснение не намирам.

Професорът не каза нищо. Явно обаче, несполуката със сондата го удиви до немай-къде.

Направихме същия опит над съседното огнище. Резултатът не се отличаваше от първия. Сондата, опряла на някаква твърда порода, спря на десетия метър.

Мълчаливо тръгнахме назад. Откъм квадрат 9 се връщаха последните живи обитатели на острова, които бързаха да се заровят под земята: след два часа щеше да изгрее слънцето…

— Професоре — казах, — не считате ли, че слънчевите лъчи предизвикват в почвата някакви неизвестни нам реакции, които угасват при залеза?

— Утре, утре ще видим — изръмжа той. — А сега да поспим!

Не възразих. Чувствувах се изтощен: днешният ден и първите часове на тази тревожна нощ съкрушиха силите ми. Легнах направо на пясъка и дори забравих да изключа радиофона. Чичо Том пък веднага извади синьото си бележниче и бързо започна да изписва някакви цифри. Затворих очи…

И мигновено бях нападнат от кошмарни съновидения… Намирах се в тъмночервена като кръв мъгла. Плувах в нея като в аквариум, около мен се носеха зеленикави сияния и всички те имаха лицето на китайския капитан, и всички ми се хилеха с механична усмивка, после изведнъж пропаднах в дълбока яма с гъмжащи двуглави змии и костенурки, които обръщаха към мен слепите си очи, после разблъсках цялата тази сган, стрелях, стрелях, проврях се навътре и намерих куклата, и тя беше жива, и ме гледаше с кръглите си учудени очи, и аз веднага изтичах към танкетката, отворих люка, вкарах вътре негърчето, за да го спася от лъчите, после пуснах мотора и той забръмча, и танкетката тръгна и се понесе към морето, далеч от този прокълнат остров, и бръмчеше, и бръмчеше така силно, че мозъкът ми се пръскаше от трясъка…

… Мъчех се да се събудя и вече знаех, че не спя, че това ръмжене, което прониква в моя шлем и пронизва главата ми, е действително, че то иде някъде от дъното на земята…

… После пред зениците ми лумна огън и ги заслепи. Отворих очи.

— Алек! Алек! — ласкаво говореше някой до мен. — Какво става с тебе?

Замаяно се огледах. Над мен се беше навел професорът и ме гледаше през тесния процеп на шлема. Насреща, от дъното на океана, се показваше слънцето, огромно и червено.

— Професоре — попитах аз, все още зашеметен, — какво бръмчеше?

— Нищо, Алек. Ти просто си сънувал и навярно нещо неприятно, защото непрекъснато пъшкаше и викаше. Ставай, слънцето изгрява. Трябва да проверим твоята хипотеза.

— Професоре! — казах твърдо. — Мога да се закълна, че в земята нещо бръмчи. Чуйте!

Завъртях копчето на неговия потенциометър докрай. Той, явно за да не ми откаже, наведе глава и долепи своя шлем до пясъка. Ослуша се внимателно, изправи се.

— Няма нищо, Алек — каза той меко, — ти си сънувал. Какво искаш да бръмчи?

И изведнъж, в мига, в който слънцето напълно се показа над хоризонта, анализаторът до нас започна да издава своя брум. Пуснах брояча. Стрелката стремително запълзя нагоре по цифрите и скоро наближи червената линия. Островът отново бе в плен на радиоактивния циклон.

Изтичахме до огнището, което бяхме сондирали през нощта: от почвата изригваше мощен вулкан от лъчи.

— Димов — каза професорът, — въпреки цялата антинаучност на твоята хипотеза, почвам да вярвам, че си прав. Излиза, че слънчевите лъчи наистина пробуждат към живот заспалите през нощта радиоактивни източници.

Не знаех — хвали ли ме или ми се подиграва чичо Том…

— А сега — рече той — закусвай бързо, че ти предстои ново спускане в пещерата. Този път ще сляза и аз.

Глътнах противната паста, поколебах се дали да пия вода (бях изконсумирал своята порция още през нощта), после все пак се реших и скришом от себе си изпих пет глътки.

7. ВТОРИ ДЕН, ВТОРИ СИГНАЛИ

Този път спускането към пещерата се оказа играчка. Дори чичо Том, който никога не се е катерил, мина по тясната издатина край скалата без помощта на въже. През отверстието проникваха утринните слънчеви лъчи и осветяваха цялата пещера чак до дъното, където шуртеше рекичката.

Гледката, която се откри сега пред нас, нямаше нищо общо със снощната кошмарна картина. Това беше обикновена, не много голяма пещера с висок свод. Подземната рекичка беше бистра, а когато насочихме към нея брояча, оказа се, че тя е почти неотровена от радиоактивността — едно доказателство, че извира от дълбините на острова. Значително по-слабо беше лъчението и в самата пещера. Очевидно грамадите скали над нея и около нея й служеха за надежден щит. Хрумна ми, че при нужда бихме могли да пренесем лагера си край поточето, чийто ромон тъй сладко ми напомняше родината… Когато обаче видях скелетите и костите, мигновено се отказах от това намерение.

Бяха разхвърляни навсякъде и образуваха дебел сивкав пласт. Имаше всякакви: на птици, на костенурки, на всевъзможни влечуги. Още от пръв поглед можеше да се установи, че тук са умирали поколения животни — от ония първи часове на експлозията до снощи. Този източник на живот на острова беше в същото време и негова гробница.

— Къде намери куклата? — попита професорът.

— Тук — посочих аз мястото, където поточето изчезваше в широката дупка на скалата.

Той започна да рови с ръка в купчината полуразпаднали се кости. Изведнъж дъхът ми секна: чичо Том държеше череп на човек! Като хипнотизиран гледах как го върти в ръката си — оголен, озъбен, с празни орбити…

Професорът остави настрана находката и продължи да рови бавно, методично, но аз чувах неравномерното му дишане — той далеч не беше тъй спокоен, както искаше да изглежда.

Скоро изкара остатъци от човешки скелет — една раменна кост, части от ребра.

И после — детски череп. Мъничък, на най-много четири-петгодишно дете.

Професорът се изправи, огромен, с черепчето в десницата, и отиде към входа, за да го разгледа по-добре. В ореола на лъчите, които идваха откъм океана, професор Том Саул Бъркли приличаше на неземен Хамлет, отправящ своя вечен въпрос към мъртвите. Какво ще отговори сега този детски череп?

— Димов — каза тихо професорът, — ела да видиш!

Изтичах. Черепът щеше да говори.

Професорът показа с пръст: точно в средата на теменната част на черепа имаше едно отверстие, голямо колкото монета.

— Изстрел — казах.

— Едва ли. Куршуми от такъв калибър биха раздробили черепа.

— Майката няма такъв пробив.

Не знам защо казах „майка“. В съзнанието ми големият череп се свързваше с образа на майката, загинала до своето дете и до куклата. Каква ли трагедия се е разиграла тук?

— Не, майката няма такъв пробив — съгласи се професорът. — Но ако е куршум, може би ще го намерим. Търси, Алек!

Започнах да ровя, започнах да пресявам през пръстите си остатъците от кости, камъчета, пясък, решен на всяка цена да намеря патрона, дори ако ще трябва да разкопая цялата пещера.

Не търсих дълго: между пръстите ми попадна една монета или по-скоро — една плоска металическа пластинка. Като я поизчистихме, тя блесна с благороден жълт цвят.

— Злато — каза професорът. — Той веднага я взе и покри с нея дупката в черепчето. Прилягаше идеално. — Не, това не е куршумът, с който е било убито детето. Обратно, тази златна пластинка е служела за закриването на раната и е поставена по оперативен път.

Седнах на пода сред костите, уморен, объркан.

— Тази операция изглежда е извършена много отдавна — продължи професорът. — На времето при черепни трапанации са се използували златни пластинки… — Помълча и добави: — Много отдавна, преди експлозията.

— Тогава — възкликнах аз — тази майка и нейното дете са се намирали на острова преди експлозията! А в деня на експлозията са се озовали в тази пещера и са загинали. Може би са се скрили тук или пък са били докарани насила.

— Ненаучно, Алек. Температурата, образувана от експлозията на осемдесет мегатона бомби, би ги убила. Видя ли остъклените скали наоколо?

— В такъв случай остава само едно: те са дошли тук след експлозията.

— Откъде? С какво? Те не са имали антибери. Те са били голи.

— Не! — извиках аз. — Не са били голи. Имали са някакви дрехи.

И отново с настървение забих пръсти в пясъка.

Намерих, каквото търсех: четири металически копчета, медна тока от колан, едно мътно стъклено топче като тия, с които си играят децата, и накрая — верижка с медальонче.

Отново застанахме пред входа, за да разгледаме на светлина предметите и преди всичко медальончето. На стъкленото топче отначало не обърнахме особено внимание — взехме го за играчка.

Верижката беше сребърна, евтина, в родината ми такива верижки понякога все още се продават по селските панаири. Медальончето беше съвсем протрито, краищата му бяха слепени от ръждата. Отворихме го.

Вътре върху едното капаче беше изписано: „Номба и Кени“.

На другото имаше миниатюрна фотография: две глави — на млада жена и на малко момченце. Негри.

Когато подробно и с лупа разгледахме и стъкленото топче, открихме на повърхността му издълбани почти микроскопични цифри: „822“.

8. С ВЗРИВ И ДЕТЕКТОР

Никога не бях виждал чичо Том в такова състояние. Знаех, че неговата сдържаност е само маска, зад която крие един бурен характер, но това, което ставаше сега, надмина всичките ми представи. Малката снимка на майката и детето бяха отприщили всички стихии на този бунтовник.

— Алек! — крещеше той така, че едва не пробиваше репродуктора в шлема ми. — Алек! Донеси всичкия резервен полиплакс от лодката! Донеси въжената стълба, детектора за метали, моя пистолет, донеси всичко, което може да послужи за оръжие. И взрив! Много взрив!

Тръгнах, зашеметен от този поток нареждания, но той нетърпеливо ме последва. Натовари се повече от мен и почти бегом се върна. Нави въжената стълба около кръста си, напъха в широките джобове на крачолите пет пакета взрив, грабна в широките си лапи дългия детектор и скочи до купола на танкетката.

— Карай! — ревеше той. — Бързо! И няма да се махнем оттук, докато не изтръгнем червата от този проклет прокълнат остров!

Влязох в тясната кабинка, запалих мотора.

И започна оная безумна обиколка из острова, която няма да забравя, докато съм жив.

Скърцайки с всичките си склерозирали части, вездеходът мъчително въртеше вериги по пясъка и остъклената земя, прескачаше ями, газеше вкаменени буци, събаряше скални прегради и стремително напредваше подобно на старинните танкове, когато се втурваха в атака. Край скалистия бряг, там, където предполагахме, че има пещери, ние спирахме, скачахме на земята, търсехме проход към канарите, спускахме въжената стълба, слизахме към камънака и където виждахме отверстие, промъквахме се. Когато пролуката биваше малка, зареждахме взрив и островът се огласяше от гърмежи, които потъваха в океана, и пак влизахме, и търсехме… Пробивахме със сондата, прислушвахме с детектора, чегъртахме с лопатките, опипвахме с пръсти и търсехме, търсехме… После отново яхвахме танкетката, хуквахме нататък, слизахме, спускахме стълбата, лазехме, ровехме…

Този черен дявол чичо Том буквално трепереше от напрежение и аз тичах подир него като теглен от мощен влекач.

— Тук! — викаше той, като откриваше някакво подозрително петно в скалите. — Пробивай! Още! Още! Не стой! Дай детектора! Тихо сега! Чуваш ли нещо? Не? Сега тук! Пак ли нищо? Проклятие! Да вървим!

Скачаше върху танкетката, сритваше стоманената й обшивка и машината се понасяше по-нататък, към други пещери, към всички места, където бихме могли да намерим някаква следа от човек.

До следобеда с това темпо ние изследвахме девет пещери. Оказа се, че островът, особено при крайбрежните скали, е пълен с кухини. Някои от тях бяха огромни пещери с размери на катедрали, други — широки дупки сред камъните. В нито една не намерихме нищо. Всички бяха празни, без вода, без всякаква следа от какъвто и да е живот.

Съсипани от умора, ние се спряхме край пристанището. Отсреща беше заливът с разрушените кейове и плитчините със смазани кораби. Вляво се простираше островът — гол, изгорял, пуст, с почернели скали. Назад беше платото. А горе беше слънцето, ослепително сред синевата на небето.

Да продължим ли? Беше ясно, че за да обиколим всички пещери, ще ни трябва поне още една седмица. Имаше ли смисъл да тичаме по следа, която може би не водеше доникъде? Оставаше ни само половин ден, а ние още не бяхме изучили всички квадрати, още не бяхме посетили Града.

А у мен се таеше убеждението, макар че никакви разумни основания нямаше за това, че тъкмо там ще намерим разковничето на тайната. Може би чисто и просто мисълта за този опитен град се бе загнездила в съзнанието ми още при прочитането на старите вестници и сега аз го виждах в твърде романтична светлина, която дразнеше моето любопитство и разпалваше въображението ми. А най-вероятното бе, че там няма да намерим нищо, освен пепел.

Решихме да отдъхнем петнайсетина минути. Обядвахме (въпреки усилията ми да продължа този приятен процес яденето не трая повече от минута) и влязохме във връзка с „Южна звезда“.

Капитанът бе разтревожен извънредно много.

— Мастери ли пукаха? — попита той. — Ние мислим тук, че островът отново отиде по дяволи във въздух.

— Капитане, бъдете спокоен — казах. — Островът си е на място. Пукахме ние. Ловувахме.

Последва дълга пауза. Представих си изумената физиономия на китаеца. Сетне долетя неговият глас:

— Мастер Ди-моу шегаджия човек, обича да се смее. Но нека, моля, мастер Ди-моу знае, че аз все още чака. Матроси решени утре десет часа шхуна тръгва дома.

— Капитане! — провикнах се аз. — Утре в десет ще бъдем на кораба и ще плаваме към дома. Нека готвачът се приготви да ни посрещне, както подобава. И непременно с вино!

— О кей, мастер Ди-моу!

— И още нещо, капитане. Нека, моля, мой шахмат, дето е на койка в мой кабина, остане отворен, докато се върна. О, кей?

— О кей, мастер Ди-моу. И после ние играем голяма партия шах.

— Дадено, капитане. Край!

Докато разговарях с капитана, чичо Том беше извадил стъкленото топче и отново го изучаваше, като го въртеше между пръстите си. Казвам „стъклено“, макар че по всяка вероятност то бе от някаква неизвестна синтетична материя. Бе полупрозрачно, мътносиво, извънредно твърдо, нечупливо за нашите инструменти. След като дълго време го разглеждахме срещу слънцето и под лупа, успяхме да забележим в сърцевината му нещо като симетричен хексагонален кристал.

— Димов — обади се професорът, — според тебе, какво е това?

— Никога не съм виждал подобно нещо. Може би е част от апаратите, използувани от строителите… Из електрониката… Прилича ми и на сачмен лагер.

Той скептично поклати глава:

— Такъв материал не е съществувал тогава.

— Или предмет на изкуството? — продължих аз. — Украшение някакво…

— Никой не носи такива украшения. Дори негрите.

— Във всеки случай много е твърдо — казах аз, като отминах последните му думи. — На такова вещество е опряла навярно и нашата сонда, когато пробивахме огнищата.

Професорът бавно вдигна глава към мен, зад лентата на шлема очите му дълго и замислено ме разглеждаха:

— Димов, разбираш ли какво говориш? — каза той тихо.

Кимнах. Не посмях да развия своята мисъл.

— Димов — подхвана той. — Нямам никакви аргументи за едно такова твърдение, но струва ми се, че тази стъклена топчица крие разковничето на всички тайни на острова.

Не знам какво точно имаше предвид чичо Том в този момент, не узнах и до самия му край. Аз обаче открих страшната тайна на стъклените топчета по-късно, при трагични обстоятелства…

Той стана, прибра стъкълцето в джоба, уморено продума:

— Преди да продължим, иска ми се да надникнем и в пристанището. Може би все пак ще открием нещо. Там са работили армии.

Вдясно от пристанището, в края на едно тясно, скалисто заливче, се беше сгушила малка продълговата, прилична по-скоро на тунел пещера. Както и всички останали, тя беше празна и аз с чисто механично движение прокарах детектора по пода и стените. И съвсем неочаквано прозвуча остър сигнал: наблизо имаше металически предмет. Определихме местонахождението му: точно в края на пещерата, там, където подът се сливаше със свода.

Зачегъртахме с лопатите: камъкът веднага започна да се рони, явно беше прикрепен към стената като мазилка. Скоро обаче опряхме до твърда скала, която напомняше остарял цимент. Лопатките се оказаха безсилни.

— Бетон — казах аз.

Професорът се приближи до грапавата повърхност и внимателно я разгледа.

— Алек — попита той, — откъде се е взела тая стена? Може би имаш вече готова хипотеза?

Опитах се да подредя мислите си в някаква разумна схема. (Тази размяна на хипотези, понякога съвсем абсурдни, най-често служеше като средство за успокояване на нервите, но понякога ни измъкваше от най-заплетени положения.) Делово занареждах:

— Първо — тази стена е издигната преди експлозията, за да прегради достъпа на отровен газ, лава или нещо подобно, което е изтичало навън и е пречело на строителните работи. Второ — тя представлява обект на научен експеримент. Вътре в бетона има зазидан някакъв предмет и сега предметът е още тук. Трето…

— Сонда! — прекъсна кратко професорът моите словоизлияния.

Диамантеното острие се заби със свистене в бетона и бързо потъна в неговата твърда маса, повличайки след себе си въртящата се тънка циркониева ос.

Половин метър, метър, метър и седемдесет… Нямаше край дебелината на тази стена. Сондата продължаваше да се впива навътре. И внезапно полетя напред: по-нататък нямаше нищо.

— Потвърждава се първата ми хипотеза — казах. — Оттатък има кухина, може би по-голяма от тази тук. И твърде вероятно тя да е пълна с опасно газообразно вещество. Възможно е дори това вещество да има връзка с колебанията на радиациите в целия остров. Затова и тази дебела стена…

— Взрив! — отсече професорът.

Заредих цял пакет. Ако хипотезата ми се окажеше вярна, след две минути щяхме да бъдем трупове. Запалих. Изтеглихме се навън.

Преди още експлозията да бе утихнала, откъм пещерата задуха вятър, изхвърлен сякаш от мощен вентилатор. Веднага взех проба. Бе най-обикновен въздух, примесен с повече въглероден двуокис и други газове в минимални безвредни количества.

Влязохме. Взривът бе пробил широка, половинметрова дупка в стената, която се оказа железобетонна. Въздушната струя не преставаше да тече.

Погледнах нататък — нищо. Първата ми хипотеза за лавата пропадаше. Погледнах и сред разхвърляните късове бетон, с надежда да видя зазидания от експериментаторите предмет. Пак нищо…

Професорът взе парче раздробен бетон и го разтри между пръстите си. Желязната пръчка, която се подаваше от двата края, се превърна в прах.

Не вярвах на очите си. Приближих се до пробива, откъдето стърчаха разкривените краища на разкъсаните бетонни железни прътове. Посегнах, пипнах едно. То веднага се разпадна на пепел.

— Ръжда? — обади се със съмнение в гласа професорът.

— Не е ръжда — казах. — Откъде ръжда в бетона?

— А откъде е стената? — зададе той на свой ред за втори път този въпрос.

— Ще попитаме тия вътре — отвърнах аз и без повече приказки се промъкнах през отвора на двуметровия железобетонен зид.

В дясната си ръка държах пистолета, в лявата — лампа.

Светнах.

9. ПОДСТЪПИТЕ КЪМ АДА

Отначало нямаше нищо. Само един тунел, нисък, тесен като минна галерия. Бе изцяло бетониран.

Предпазливо пристъпих напред. Отвътре продължаваше да вее въздушният поток.

— Колко? — чух гласа на чичо Том.

Извадих брояча. Стрелката посочи един невероятен минимум.

— Пет! — извиках аз изненадан.

— Така и предполагах — избоботи в шлема ми професорът. — Алек, закрий прохода! Излишно е да тровим атмосферата тук.

За щастие парчето антибер, което ми бе останало, тъкмо стигна за неголямата дупка в зида. Защитата, разбира се, не бе много надеждна, но аз я подсилих с камъни и буци бетон. Сега вятърът, който нямаше вече достъп навън, се връщаше в галерията и образуваше едно непрекъснато въздушно течение, което почваше и свършваше кой знае къде.

Светлината на мощните електрически лампи проникваше далеч напред. Бавно продължихме. Бях нащрек. Какви ли не диви мисли минаха в главата ми през тия няколко минути! Всичките хиляди страници фантастика, които бях изчел като юноша, изведнъж изплуваха в паметта ми; всички репортажи за подземни разузнавания, всички разкази на спелеолози и вулканолози оживяха в съзнанието ми; всички филми на изследователите на морските дъна затрептяха пред очите ми. Къде ще ни отведе тази галерия? Към центъра на Земята? Към непознати континенти? Към леговището на хиперзверове? Към пещери с потънали в анабиоза пришелци от други светове?

Очаквах всичко, буквално всичко: марсиани, морлоци, двуглави човешки същества, басейни с разумни саламандри, гигантски стоманени сейфове, пълни със съкровищата на Атлантида, мислеща плазма…

Очаквах всичко, но не и тази най-обикновена теснолинейка за вагонетки, каквато понякога все още се среща при по-примитивни строежи. Тя започваше от завоя на галерията и се отправяше навътре.

Очаквах всичко, но не и бледосивата светлина, която струеше от изкусно замаскирани източници по свода.

— Колко? — попита тихо чичо Том.

— Три.

Той се спря, без колебание освободи скобите около врата си и свали шлема. Имах чувството, че не съм виждал лицето му цяла вечност. От умората ли, от нещо друго ли, но за тия два дни той се бе превърнал в същински старец. Кожата му, обикновено тъй здраво лъскавочерна, бе сякаш посивяла, паяжината бръчки около очите се бе разпростряла чак до ъглите на дебелите устни, бузите му бяха вяло отпуснати надолу. Само косата му бе същата: снежнобяла, къдрава, весела. Но тя лъжеше…

Как съм изглеждал и аз, когато свалих шлема, не знам. Спомням си само, че чичо Том се приближи до мен, загледа се в лицето ми с малко тъжна усмивка и лекичко, по бащински, ме шляпна по бузата.

— Е, Алек — каза той, — ще вървим ли по-нататък?

Зад въпроса разбрах недоизреченото: „Дори ако трябва да загинем?“

— Докато не изтръгнем докрай червата от този проклет прокълнат остров, няма да се върнем! — издекламирах аз бодряшки.

— Имаш ли хипотези? — продължи той, но зад шеговития тон усетих тревога.

— Да — казах, — сто и една.

— Почвай! За това въздушно течение например.

— За това въздушно течение например знам само, че го вдишвам с огромна наслада. Щях да се пръсна в този шлем.

— Не се отпускай! Предчувствувам, че тук ще играем на криеница с опитни играчи.

Както винаги неговият нюх не ни излъга…

— А за светлината? — попита той, като посочи луминесцентния свод.

— Там, зад ъгъла на улицата — задърдорих аз дълбокомислено, — има една електрическа централа. Тя се обслужва от високоразумни термити. Защото, професор Бъркли, благодарение на моята висока интелигентност, която може би сте вече забелязали, аз открих тайната на този остров. Островът, професоре, е обитаван от мравки, изгонени под земята от бомбените опити на Хомо Сапиенс. Под влиянието на радиациите те са мутирали, добили са гигантски размери, сдобили са се с мощен мозък и скоро ще запъплят по океаните и континентите, за да изпапкат хората и им вземат хладилниците и видеофоните…

— Не е лошо — усмихна се той. — Става за разказ.

Това беше последната хипотеза, която излагах пред моя учител. В този миг дойде сигналът.

Дойде от високоговорителчето зад ухото ми. Беше писък, подобен на тези, които издават приемниците при смущения. Той ту растеше, ту бързо падаше, ту за миг млъкваше, за да прозвучи наново.

— Чувате ли, професоре? — казах шепнешком, макар отлично да разбирах, че писъкът не иде от живо същество, а от предавател.

— Чувам, Алек — отвърна с отсъствуващ вид чичо Том и внезапно попита: — Колко е часът?

Въпросът ме учуди, но отговорих:

— Осем и двайсет.

— В колко залязва слънцето?

— В осем и двайсет — отвърнах без глас.

Сигналът не преставаше да трепти в мембраната. Явно, това не беше обикновено радиосмущение, а насочено и навярно кодирано радиопредаване.

В същия момент земята около нас забуча — онова бучене, което така ме бе уплашило през време на тазсутрешния сън и на което чичо Том не бе обърнал внимание. Тук обаче то бе напълно отчетливо. Идеше отвсякъде — отдолу, отгоре, отстрани, поне така ми се струваше. Трая петдесет секунди и спря също тъй внезапно, както бе започнало. С него замлъкна и писъкът в шлемофона и сега наоколо витаеше плътна тишина, може би по-обезпокоителна от предишните шумове.

— Сега на повърхността радиацията е спаднала — каза професорът, сякаш правеше обикновено научно заключение.

Вярвам! Вярвам! На всичко вярвам, но защо за бога, професоре, не ми кажеш какво мислиш? Защо и ти веднъж не изложиш своята хипотеза? Или тя ти се струва толкова невероятна, че не смееш и да я изразиш гласно?

— Да вървим, Алек — промърмори той. — Може би наистина ще срещнем зад ъгъла електроцентрала. Или най-малко радиостанция. Но дали се обслужва от термити, не знам.

Тръгнахме. Под нас релсите на теснолинейката се проточваха навътре и в бледата светлина, която падаше от свода, те имаха един особен лимоненожълт цвят. Несъзнателно се наведох и допрях ръка до едната. Тя се разпадна на прах до края на звеното.

— Професоре!

Веднага пипнах и съседното звено. То също се разпадна. Обзет от някакво детинско настървение, продължих напред и под малко тъжния и насмешлив поглед на чичо Том аз като магьосник, само с едно докосване, превръщах дебелите петсантиметрови релси в прах и пепел.

— Те са болни, Алек — обади се зад мен професорът.

— Тук всичко е болно! — едва не изкрещях аз истерично. — Нашите деди, мир на праха им, са успели да заразят не само животните на този остров, но и неговите вътрешности.

Зад втория завой пред нас се откри една доста обширна пещера, но с укрепени бетонни зидове. В средата се издигаше приспособление за обръщане на вагонетките. Оттук на равни интервали се разклоняваха три галерии.

Изтръпнах: зад ухото ми отново пропищя сигналът. Ослушах се в модулациите, които рязко се отличаваха от предишните. Сега те бяха по-продължителни, по-остри, по-разнообразни. Какво ли щеше да последва? Каква ли заповед идваше от незнайната радиостанция и кому ли се даваше тя? Ръката ми, която стискаше пистолета, се овлажни.

Професорът прокара поглед по трите галерии насреща в очакване да се появи някой или нещо. Но там нямаше нищо, освен болните релси и мръсната светлина. Сигналът продължаваше да се повтаря, един и същ, един и същ, през три минути.

— Автомат — прошепна чичо Том.

Бях по-склонен да приема, че е живо същество.

— Продължаваме ли? — попитах аз.

— Накъде?

Пред нас бяха трите галерии, всички еднакви, с релсите, с тъмните бетонни зидове, с фосфоресциращите сводове. Те се разклоняваха ветрилообразно и потъваха в дълбините на острова. Наистина, накъде?

— Към радиостанцията зад ъгъла — казах.

— Води, Алек! Към деветия кръг на ада.

Съзнаваше ли чичо Том колко истина имаше в неговата шега?

Верен на шахматния принцип, че трябва винаги да се завладява центърът на таблото, пристъпих към средната галерия. След първите стотина метра се уверих, че сме на прав път: сигналите в шлемофона се засилиха. Ускорихме крачки. До мен чичо Том тежко дишаше.

— Алек — прошепна той уморено, — трябва добре да запомним пътя за връщане.

— Не е труден — отвърнах.

След около километър обаче влязохме в нова пещера, по-голяма от първата и съвсем кръгла. От нея звездообразно се отклоняваха други пет галерии, които с тунела, от който бяхме дошли, образуваха една идеална шестолъчна фигура. Какъв ли гигантски лабиринт се простираше под земната повърхност? Кой ли бе издълбал тия катакомби и бе дори забравил да загаси осветлението и да спре автоматичния предавател?

В средата на пещерата имаше няколко вагонетки със същия лимоненожълт цвят на релсите.

— Виж, Алек — каза професорът. Той докосна с пръсти една вагонетка, тя се превърна в купчина прах.

Но аз не обърнах внимание на този фокус. Друго привлече вниманието ми, нещо, което събуди у мен до болезненост приятни и неприятни усещания. До слуха ми стигна напевен ромон…

Изтичах към дъното на пещерата. Тук, скрито зад една издатина, течеше бистро поточе. То олизваше стената и се скриваше в ниско отверстие.

Наведох се, потопих ръце в него, наплисках лицето си. Водата беше студена. Усетих безумна жажда. И страх… Край един такъв ручей горе бяхме намерили майката и детето и онова стъклено топче!

— Професоре! Елате!

Той не се изненада. Седна до поточето, овлажни пръсти, прокара ги по сбръчканото си лице.

— Същото е — каза той.

Разбрах. Един ден тия думи щяха да спасят живота ми…

— Алек — продължи той, — както виждаш, твоите мили деди, мир на праха им, въпреки всичките си усилия не са успели да унищожат всичко. Тази рекичка тук тече от хилядолетия и ще тече още много хилядолетия напук на твоя Хомо Сапиенс.

Уви, това предсказание на професор Том Бъркли не се сбъдна…

Сега вече се налагаше да маркираме пътя за връщане. Спомних си детските приказки: белия конец и кълбото в ръката… Нямахме толкова дълга връв, може би трябваше да чегъртаме знаци по стените?

Що се отнася до посоката, ние имахме един верен фар: радиостанцията, която не преставаше да предава своите сигнали. От коя галерия обаче идваха сега те?

— Професоре — казах, — налага се да проверим и петте галерии. Вие почакайте тук. Веднага щом засека посоката на предаването, ще ви извикам.

Той уморено кимна, загледан със замислени очи в бистрата вода на поточето.

Като се върнах от безплодното разузнаване в първата галерия, той все още си седеше и бързо дращеше цифри в бележника си.

Втората галерия също ме отдалечи от предавателя. Третата ме приближи, но все още не знаех дали съм на прав път и затова продължих навътре.

Може да съм бил на петстотин метра от пещерата, когато до мен достигна ехото от стъпките. За да се уверя, че това не е нов сигнал, изключих шлемофона. Ослушах се. Някой крачеше. Недалеч от мен.

Не беше чичо Том — стъпките идваха от вътрешността. Бяха бавни, тежки, равномерни и се придружаваха от глухо, дразнещо скърцане. Изведнъж си представих двуглавото човешко същество, покрито с дебела костена антирадиационна броня, заровило се в тия тунели като онази костенурка в своята яма…

Мъчех се да отгатна по стъпките посоката на движението на съществото, размерите на неговите крака, на неговата фигура. То вървя известно време, после спря, постоя и отново тръгна, бавно, тежко, с математическа равномерност.

Включих предавателя и съвсем тихо, смятайки наивно, че така може би ще скрия нашето присъствие тук, прошепнах:

— Професоре! Някой крачи наблизо.

— Какво, какво? — обади се той. — Кой крачи?

— Същество някакво, двуного.

— Как изглежда?

— Не знам, но скоро ще го видя… Отивам.

— Алек! Почакай! Идвам.

Облегнах се на стената. Сърцето ми глупаво туптеше. След пет минути чичо Том трябваше да бъде тук… Стъпките не утихнаха. Може би най-интересният ход след рокадата на черните е Кон от f3 на e5. Тогава черната пионка няма къде да мърда и дава свободен ход на офицера…

Вик разби тишината:

— Ааа!

В първия миг не можах да схвана чий е този вик, толкова страшен, толкова изпълнен с ужас беше той.

— Ааа!

Викът се блъскаше в пещерите, в галериите, в сводовете и се връщаше удвоен, утроен, удесеторен и сякаш крещеше не един, а десет загиващи хора.

— Ааа!

10. СХВАТКА С ПОДЗЕМНО СЪЩЕСТВО

Няколко безкрайни секунди останах неподвижен, прикован към стената. Не дишах. В гърдите ми се бе разтворила бездна. После изведнъж осъзнах, че това е професорът. Без да разсъждавам, хукнах към пещерата.

Викът прокънтя трети път и сега той изпълни всички тия мрачни подземия с неописуема болка.

— Професоре! — закрещях аз. — Професоре! Чичо Том! Чичо Том!

— … Том… оом… ом… — отвърна ехото.

Но оттатък зовът на професора постепенно замря, превърна се в шепот, в гъргорене:

— Алек… бягай… Алек, бягай… оттук… Съобщи на света…

Гласът замлъкна. От мембраната дойде стенание, някакво металическо скърцане, удари. После настъпи тишина.

Тичах като обезумял, препъвах се о релсите, които се превръщаха в прах, стисках с всички сили пистолета, крещях:

— Чичо Том! Чичо Том!

И ехото отвръщаше:

— … Том… оом… ом…

В отговор до ухото ми достигна едва доловимо пъшкане, пресечено дишане, някакви несвързани срички и само една смислена дума:

— Бягай… бягай…

Втурнах се в пещерата. Нямаше никой. Изтичах до поточето. Циментът наоколо беше мокър, коритото на поточето утъпкано: тук се бе водила борба. На мястото, където бях оставил чичо Том, сега лежаха всичките ни апарати и прибори: сондата, анализаторът, фенерът, детекторът, единият брояч, но разбити. Върху тях бе сякаш удряно с огромен чук. Напълно унищожен беше и шлемът на професора.

Огледах се наоколо: никой. Гърдите ми се разкъсваха. Наведох се над поточето, пих, пих… А когато вдигнах глава, видях следите по цимента. Мокри петна от подметки, ако подметка може да се нарече това гигантско нещо, което бе оставило следата. Други дири нямаше.

Те се губеха в четвъртата галерия. Без колебание тръгнах по тях.

Исках да се овладея, опитвах се да мисля логично, мъчех се да свържа в единно цяло всички разпокъсани детайли на събитията: първия дълъг сигнал, бучението около нас, вторите сигнали, стъпките, вика на професора, неговото предупреждение… Да бягам! Да съобщя на света! Какво да съобщя на света?

От мембраната продължаваше да идва задъханото стенание на чичо Том. По всяка вероятност той беше в безсъзнание, оставен някъде недалеч от пещерата. Кое беше това нещо, което успя да порази до такава степен силния професор? Което смаза с такава леснина нашата апаратура? В главата ми, въпреки цялата безсмислица на това предположение, непрекъснато се въртеше образът на двуглавия подземен човек… Защо не? Защо не? Та само такова едно чудовище би могло да изкара от равновесие човек като Том Бъркли!

Тогава го видях.

Само за миг, за един кратък миг, преди да изчезне зад завоя. Беше огромно, покрито от горе до долу с броня, имаше съвсем прави, дълги крака и малка четвъртита глава. Преди да се скрие зад стената, успях да зърна и тялото на чичо Том, увиснало на ръцете му.

Понесох се напред. Мълчаливо. Между мен и съществото нямаше повече от стотина метра. Да стрелям не смеех. Пък и какво ли би направил куршумът на това бронирано чудовище? А стенанието не преставаше да звучи в ушите ми, примесено с непрекъснатия триминутен сигнал. С последен напън на силите си стигнах завоя.

Нямаше никой.

Замаяно се озърнах. Преди двайсет секунди само те бяха тук, аз ги видях с очите си, можех да се закълна в това! Не, бронираното чудовище не беше плод на възбуденото ми въображение. То съществуваше. При това аз все още чувах задавеното стенание на чичо Том. Или може би и то бе халюцинация?

Бях в галерията. Сам. Стените бяха бетонни, подът — бетонен, сводът — бетонен. За да се уверя, че не сънувам, опипах с ръка зидовете. Те съществуваха тъй сигурно, както беше сигурно, че бях видял чичо Том в ръцете на чудовището.

Продължих да тичам напред, уверен в безполезността на по-нататъшното преследване. На няколкостотин метра се очертаваше друга пещера, също така задръстена с вагонетки. Увлечен в гонитбата, бях забравил сигналите. Но сега те отново се засилиха. Ускорих крачки с надеждата, че като открия източника на радиопредаването, ще открия и местонахождението на чичо Том. Казвам „надежда“, а всъщност аз се движех вече само под напора на някакви неосъзнати импулси.

Стигнах пещерата. Тя се пресичаше от една-единствена галерия, която образуваше с тунела, от който идвах, едно голямо Г. Беше много по-тясна от всички досегашни, сводовете й бяха ниски, на места приличаше на естествен проход в скалите.

Ослушах се в радиофона. Сега пък ми се стори, че сигналът идва отдясно. Тръгнах вдясно. Бях обзет от тъпа упоритост, която бе по-скоро прикритие на абсолютната ми безпомощност да взема някакво разумно решение. Отново имах усещането, че съм наблюдаван и това чувство още повече ме сковаваше, превръщаше ме в марионетка, чиито конци дърпаше кой знае кой.

Внезапно светлината замига и угасна. В същото време замлъкнаха и сигналите в радиофона. Около мен бе пълен мрак, пълна тишина. Като в гроб.

Не, шахматът тук не вървеше… Но какво би направил сега на мое място професор Бъркли? Навярно би се усмихнал и би казал, че е станало претоварване на електроцентралата зад ъгъла. И би запитал колко е часът.

Светнах с фенера: часовникът показваше полунощ. Оставаха ни точно девет часа и след това трябваше да се махнем оттук, защото „Южна звезда“ ни чакаше…

… „Южна звезда“… Китаеца… Моана… Колко далечно ми се струваше всичко това!

До девет часа трябваше да се махнем от острова, а аз бях тук, сред безкрайните лабиринти, а чичо Том беше в лапите на бронираното чудовище… И не чувах вече нито гласа му, нито стенанията му, не чувах и сигналите.

— Чичо Том! Чичо Том!

И пак:

— Чичо Том!

Викът ми пълзеше из галериите, въртеше се из пещерите и се връщаше при мен, умоляващ, замиращ. Виеше ми се свят, от усилията, от чувството за безпомощност, от съзнанието, че никой, никой вече няма да ми отговори.

Но източникът! Но предавателят трябва да е някъде наблизо! Към него трябва да вървя! Защото там се намира някакво разумно същество, което ще ми помогне… Или ще ме унищожи.

Насочих фенера напред и, приведен под все по-снишаващия се свод, закрачих нататък. И не исках да мисля за нищо друго, освен за края на този тунел, който рано или късно трябваше да ме изведе до радиостанцията. А тя, професоре, се намира ей там, зад ъгъла…

И внезапно галерията свърши. Пред мен имаше шест бетонни стъпала, които водеха до квадратен металически блок. Това беше краят.

Отчаян, отпуснах се на стъпалата.

Колко време съм седял така без воля, без мисъл, не знам. От вцепенението ме изтръгна стенанието в радиофона. А може би и това да бе халюцинация, но аз скочих побеснял, с вик се втурнах към железния блок и истерично заблъсках по него.

Блокът се разпадна на прах.

Инстинктивно се дръпнах, за да не бъда залят от струята пепел, която се сипеше пред краката ми. В същия миг броячът в джоба ми затрака. С механично движение сложих шлема, включих кислорода.

Пристъпих напред. След края на галерията имаше още пет стъпала. Едно, две, три, четири, пет. Изкачих ги. Влязох.

Намирах се в детски дом.

11. ДЕВЕТИЯТ КРЪГ НА АДА

Детски дом.

С ниските масички и столчетата край тях, и на столчетата деца, и пред децата чинии и чаши, и вилички, и лъжички…

Облегнах се на стената. Затворих очи. Тъй ли почва делириумът? В слушалката стенеше чичо Том.

Отворих очи. Вдигнах фенера, насочих го напред. Белите лъчи безпощадно запълзяха по масичките, по столчетата…

Едно момиче, русо, с дебела плитка на гърба… Но дясната половина на главата му липсваше.

Едно къдраво момченце… Усмихнато. Но трупчето му бе разтопено до сърцето.

Едно тъмнооко момиченце… Но ръчичките му ги нямаше до раменете.

Едно момченце. Но нямаше крака.

Едно момиченце. Но без глава.

Момченце… Момиченце… Момченце… Момиченце… Десет, двайсет, трийсет… Седяха пред масичките с чинийките и чашките и закусваха. Но бяха мъртви, бяха сакати, сгърчени, разтопени… Деца, кой ви доведе тук? Кей ви превърна в жалки восъчни подобия на човешки същества? И кой ви уби?

Пристъпвайки на пръсти, заобиколих масичките, заобиколих децата, исках да изляза. На вратата пазеше възпитателката им със строго лице, ала и тя нямаше гръб… Не посмях да я помоля да отстъпи, не исках и да я отстраня. Но неволно я докоснах с лакът и тя безшумно се строполи на пода.

Прекрачих трупа и, излязох.

Озовах се на улицата. Обикновена градска улица от средата на двайсетото столетие. От двете страни — сгради с прозорци и балкони; от двете страни — тротоари и магазини с фирми, а по платното — автомобили и камиони… Горните етажи на къщите бяха разрушени, изгорели, стените им овъглени; колите по платното бяха нагърчени; по тротоарите имаше остъклени петна; асфалтът на улицата се бе превърнал в блестящ черен мрамор.

На кръстопътя в будката седеше регулировчик. Можех да го запитам накъде да вървя, но целият му тил беше разтопен и той опулено гледаше към мен, без да мига.

Завих вдясно. Там имаше една улица и още една, и после голям площад и сред площада беше спрял трамвай, пълен с пътници, но всички пътници бяха без глави, без глава беше и ватманът…

Пред една витрина се бяха спрели майка и дете и гледаха желираната торта. От входа на едно кино ми се усмихваше контрольор. Вестникарче ми предлагаше несъществуващ вестник. Учтив продавач ме канеше в магазин. Приятен господин ме поздравяваше с шапка… Но техните ръце, техните крака, техните трупове се бяха спекли с тротоарите и те завинаги щяха да гледат, да се усмихват, да предлагат несъществуващи вестници, да канят в магазина, да поздравяват с шапки…

Вървях като в кошмар. Главата ми бе пуста. Само краката ми се движеха като навит механизъм… И не знаех дали от този ресторант няма да излезе бронирано двукрако чудовище под ръка с восъчен манекен, не знаех дали в онази болница отсреща няма да заваря чичо Том, заобиколен от неподвижни и полуразтопени пластмасови милосърдни сестри… Струваше ми се, че този замръзнал свят изведнъж ще се раздвижи и под звуците на латерна ще заживее своя уродлив живот — един колосален паноптикум, най-големият от всички на слънчевата система… И най-зловещият от всички.

Знаех къде съм. В Града. Построен като всички останали градове в света, населен с изкуствени подобия на хора и осъден да бъде разрушен от Бомбата…

Над мен беше светлото звездно небе. На изток блещукаше Южният кръст. Долу някъде беше океанът. А чичо Том?

Нямах сили да спра, нямах сили да се върна в подземията, крачех из този призрачен град, сякаш самият аз бях един от неговите постоянни обитатели.

Краката ме понесоха към една аптека. Всичко си беше на мястото: шишетата по рафтовете, витрините с лекарствата, касата и зад нея — касиерката, но с разтопена дясна страна на торса.

В съзнанието ми се пробуди искра на любопитство. Посегнах към едно шише, отворих го: на дъното имаше някаква течност. На етикета пишеше: „Подова тинктура“. Неволно се усмихнах: акуратно са работили нашите деди, мир на праха им! Не са пропуснали нито една подробност. Как точно са изучили всички степени на силата на взрива, всички детайли на възможностите за собственото си изтребление!

Излязох. А може би предавателят, който излъчваше сигналите, да е някъде насам? Нетърпеливо чаках неизвестните техници да оправят електроцентралата зад ъгъла и да пуснат радиостанцията.

Бутнах една врата: беше канцелария. Зад пишещите машини седяха, завинаги замръзнали, машинописки, скалпирани, но с начервени устни.

Отворих друга врата: над станове бяха полегнали работници без ръце.

В един салон заварих танцуващи двойки, но разтопената материя на техните тела завинаги ги беше сляла в едно.

А вече край града, незащитена от нищо, се издигаше църква и върху дебелата й черна каменна стена се бяха запечатили светлите очертания на играещи деца, на децата, които се бяха изпарили от експлозията: една негативна фотоснимка на смъртта.

И точно зад ъгъла се намираше радиостанцията. Голяма, масивна сграда с колонади отпред. На ниския фронтон над парадния вход беше издълбано, навярно с гвоздей, с разкривени букви:

РАДИО ХЕЛИОПОЛИС

Кой ли строител си беше направил жестоката шега да нарече този град на небитието Слънцеград? Наистина, преди много години над него бе блеснало едно слънце, слънцето на Бомбата, за една секунда стократно по-ярко от истинското, но то не му бе вдъхнало живот, а го бе унищожило. То бе остъклило улиците му, опожарило бе сградите, смачкало колите, разтопило пластмасовите хора, които работеха, танцуваха, ядяха, любеха… Или може би в гримасата на този надпис се криеше предупреждение към бъдещето?

В тихата звездна нощ този град на миналото изглеждаше изтръгнат от дълбините на бъдните години, един възможен праобраз на нашия утрешен свят.

Влязох в радиостанцията. Разбира се, и тук, както навсякъде в града, всичко бе разрушено. Никакъв предавател не работеше. Наивно бе да търся сред тия развалини каквито и да било следи на живот освен…

Освен, естествено, бронираните обитатели на острова. Но те едва ли излизаха горе. Те навярно живееха своя живот в галериите и пещерите, далеч от отровената атмосфера на повърхността. И там при тях беше професор Том Бъркли.

— Чичо Том — прошепнах в микрофона. — Чичо Том…

Отговор дойде, далечен, едва доловим — едно стенание.

— Чичо Том! — продължих аз трескаво. — Къде си? Чичо Том! Говори!

Стенанието лекичко се засили и нищо повече.

— Чичо Том — подех аз, — потърпи! Аз ей сега ще дойда. Потърпи! И ако можеш, говори! Кажи ми къде си! Аз ей сега…

Исках да кажа: аз ей сега ще извикам на помощ целия свят. И всички ракетоплани, всички атомни кораби по земята ще дойдат тук, и хората ще изтърбушат острова, но ще те намерят и ще те спасят!

Изведнъж с болезнена сила почувствувах нужда от всички хора по земята, от техните усмивки, от техните гласове. Настроих шлемофона на „Южна звезда“, повиках капитана. Никой не отговаряше. На кораба навярно спяха.

Тогава извадих сигналния пистолет и пуснах към небето една ракета. Тя се устреми към звездите и бавно-бавно полетя надолу, обливайки града с мъртвешка светлина.

Шхуната мълчеше. Стрелях пак и пак… Ракетите гаснеха над острова, пръскайки се в безброй звездички. Пробудени от изстрелите, долу над крайбрежния пясък полетяха зеленикаво-виолетовите сияния на подземните птици. Те тревожно биеха с твърдите си криле, шареха под потъмнялото небе, бягайки от тия невиждани и по-силни от тях светлини, които хвърчаха нагоре с гръм, и омаломощени падаха сред искри.

Мембраната зашумя. Обади се уплашен, сънен глас:

— Тук „Южна звезда“. Мастери! Пак ли мастери пукат?

— Капитане! — извиках. — Капитане! Там ли сте?

— Разбира се, мастер Ди-моу. Ние чака до утре десет. Ние честни моряци. Защо пука мастер? Не са ли добре мастери?

— Капитане — започнах аз бързо, но исках в гласа ми да звучи всичката сила на убеждението, на която бях способен, — професор Бъркли е пострадал и може би ще се наложи да позакъснеем. Но ние непременно ще се върнем. Непременно! Само почакайте още няколко часа!

— Но, мастер Ди-моу, нали, моля, има договор.

— Капитане! Само няколко часа. Животът на професора е в опасност.

Той помълча, после продължи с неудоволствие:

— Мастер Ди-моу, ако аз заповяда останем повече тук, мене матроси разкъсат на парчета.

— Капитане, кажете им: за всеки допълнителен час ще им платя по сто долара на човек. А като се върнем в Хонолулу, ще им…

В мембраната се промъкна отглас на познат звук. Мигновено завъртях бутона: беше сигналът на радиостанцията. Беше много далечен, приглушен, но отчетлив.

— Капитане! — хвърлих аз за последен път. — Чакайте ни! Ще дойдем! Край!

И хукнах към детския дом, за да се заровя пак в недрата на този прокълнат остров. Минах покрай черната каменна стена със светлите сенки, пресякох улицата на киното, изтичах пред регулировчика…

Изведнъж се спрях, поразен от една мисъл: как тъй всичко това е оцеляло от бомбардировката? Та над острова са били възпламенени 80 мегатона взрив! Тук се е развила температура от много десетки хиляди градуси, способна да превърне, не, която е трябвало да превърне в пара и газове не само всички тия пластмасови и восъчни манекени и кукли, но и повечето постройки, коли, съоръжения… Спомних си думите на професора: „С осемдесет мегатона аз бих затрил този остров от лицето на океана“.

Но стенанията в слушалката ме зовяха. Затичах към тях.

12. ПРОФЕСОР ТОМ САУЛ БЪРКЛИ, ФИЗИК, НОСИТЕЛ НА НАГРАДАТА „АЙНЩАЙН“

Закрих, с каквото можах, отвора към трапезарията на детския дом, прескочих купчината лимоненожълта пепел на стъпалата и се упътих назад, под ниския свод на галерията към пещерата с формата на буква Т, към стенанията, които все по-отчетливо достигаха до мен.

Стигнал в пещерата, аз можех да продължа вляво към поточето или направо в неизвестна посока. Поех направо. Стенанията веднага зазвучаха по-силно. Ускорих крачки, очаквайки всяка секунда да срещна чичо Том и чудовището.

Галерията беше светла и просторна. Забелязах по стените странни знаци, сякаш някой ги бе нашарил с въглен или изгорил със силен огън.

— Чичо Том! — подхванах аз. — Пристигам. Дръж се! Чичо Том!

Стенанието ставаше толкова високо, че бях принуден да завъртя потенциометъра. Забавих крачки, запристъпих съвсем предпазливо, с пистолета в ръка. И се спрях.

Насреща ми, точно между релсите на теснолинейката, нещо пълзеше към мен, като оставяше подире си двойната лимоненожълта диря на разпадащия се метал. То се гърчеше болезнено, стенеше, но с всички сили лазеше, лазеше напред… Беше човек в антибер, без шлем, но не бе чичо Том. Чичо Том имаше снежнобяла къдрава коса, този човек нямаше нищо на голия си окървавен череп.

Изтичах, наведох се, обърнах го с лице към мен.

Казвам „лице“, но човекът нямаше лице. Имаше само една изгоряла окървавена маска.

— Чичо Том… — промълвих аз и подпрях главата му на коленете си. — Чичо Том, това съм аз, Алек…

Той потрепера, от гърдите му се изтръгна стенание. Погледнах тялото му: върху скафандъра беше минал някакъв много силен огън, който бе оставил черни следи, подобни на ония, които видях по стените, но без да му навреди.

— Чичо Том, ей сега ще те изведа оттук.

И изведнъж с ужас осъзнах, че това никога няма да стане: неговият шлем лежеше смазан край поточето на голямата пещера. Дори да успеех да го изнеса оттук, горе той щеше да загине от радиациите.

Той запъшка по-силно, по тялото му преминаха спазми. Пъхнах в устата му тръбичката с вода, той жадно пи, въздъхна дълбоко и отново направи опит да отвори невиждащите си очи. После раздвижи изгорелите си устни. Ослушах се в неговия шепот:

— Алек… тук… лъчението… изкуствено… реактори… бягай… Предупреди… реакторите на основа…

Млъкна. Дишането му ставаше все по-болезнено. Нещо захърка в гърдите му. Затърсих в джобовете си витадал, макар да съзнавах, че това едва ли ще му помогне вече. Професорът отново раздвижи устни и отново някакви несвързани звуци излязоха от тях:

— Алек… бягай… бягай!…

С крайно усилие той затършува с десница в патрондаша, извади синьото бележниче:

— … Вземи… тук е… формулата на неу…

Зад мен прокънтяха тежки стъпки. Онези стъпки… Бронираното чудовище беше може би на стотина крачки разстояние. Стиснах зъби, преброих до три, за да задуша паниката, която се надигаше в мен, обърнах се, стрелях. То продължаваше да крачи към мен — великанско, металическо, със сива квадратна глава, плоско лице и едно-единствено огромно око на челото. И с една-единствена дясна ръка, която завършваше с кука.

Стрелях. Стрелях. Като стигна на двайсетина метра от мен, в чудовището нещо щракна. Но преди окото му да блесне със светлина, по-ярка от слънцето, ръката на чичо Том закри процепа пред очите ми. Усетих непоносимо гореща вълна да облива тялото ми. Ръката на професор Том Саул Бъркли, носител на наградата „Айнщайн“, падна безжизнена.

Ослепен, омаломощен, направих опит да стрелям пак, но пръстът ми нямаше сили да натисне спусъка. Задушавах се от жарта в антибера. Несъзнателно освободих скобите около шията, отхвърлих шлема назад. След няколко секунди като в сън усетих нечия могъща желязна ръка да ме повдига и да ме притиска към студен метал.

После тежките стъпки отново заблъскаха по цимента, точно под мен, и те болезнено се вбиваха в наранената ми глава.

Нямах сили да се съпротивявам. Бях без воля, почти без чувства и единственото, което усещах, беше твърдата ръка, която ме притискаше до бронята, и люлеенето в прегръдката на чудовището.

… После се намерих в койката на „Южна звезда“. Шхуната се люлееше от вълните, но аз удобно се бях облегнал на възглавниците и местех фигурите върху дъската, като се опитвах да синхронизирам движението на фигурите с маневрите на кораба. Беше глупаво и противоречеше на всички правила на играта, но ми беше забавно и аз го правех напук на Алехин. При това играех само с дамата…

Ето например сега корабът завива вдясно и аз правя с дамата c2-e4. А сега той се отклонява в остра чупка право вляво и аз местя дамата от e4 на a4. След това той прави едно дълго диагонално движение пак вдясно, което може да се онагледи с a4-c6. И сетне право напред, докрай, което значи c6-c8… Но в този момент корабът сякаш започна да пада, да пада към основата на вълната, все надолу. Как да означа това? Как да означа това?… Вълната блъсва шхуната, лампата на тавана замигва, угасва, аз падам на пода, фигурите се разпиляват. Замирисва на нещо много, много познато, на един химикал, чиято формула не ми идва на ум… Но аз помня, о, добре помня всички ходове: с дамата, все с дамата: c2-e4, e4-a4, a4-c6, c6-c8, и после надолу…

Но защо съм сам? Защо чичо Том не е с мен?

ВТОРА ЧАСТ

ВАЛХАЛА

1. ДОКТОР МАРТИН ПЕ №17

Нечия ръка внимателно свали превръзката от главата ми.

Най-напред видях едни очи — сини, много меки, много добри. Сетне — едно човешко лице, старо, слабо, с болнав, бледожълтеникав оттенък. Над лицето съзрях бял свод, бели стени и — накрая, точно срещу мен — една неонова лампа във форма на слънце, така както го рисуват децата: кръгче и около него концентрични лъчи.

С мъка приседнах на леглото. Главата ми се пръскаше от болка, очите ми смъдяха, повдигаше ми се. В мозъка ми се въртяха като в озвучен калейдоскоп шахматни ходове, модулирани радиосигнали, химически формули. Притиснах с длани слепите си очи.

— Много ли боли? — попита човекът с рядко благ глас.

В отговор глупаво изохках.

— Ще мине — каза той, като се усмихна. — Сериозни поражения няма. Разбира се, ще се наложи да се полекувате известно време.

Едва сега забелязах, че носи бяла престилка и че на гърдите му виси стетоскоп. Значи — бил съм болен. Значи — всичко е било само бълнуване. Сън, лош сън…

Огледах се встрани: върху бялата маса лежаха моят антибер, шлемът, броячът, пистолетът, тетрадката със записките, парите и другите дреболии от джобовете ми.

— Къде е чичо Том? — попитах аз.

— Кой, моля? — попита лекарят.

— Чичо Том… Професор Том Саул Бъркли. Къде е той?

— Не зная за кого говорите. Доведоха ви сам.

Отхвърлих чаршафа от себе си, изправих се, залитайки:

— Трябва да се върнем! — извиках. — Веднага! Професорът остана на острова, там долу, в подземията… Може да е още жив!

Лекарят ме подхвана през кръста със слабите си ръце и ме върна в леглото:

— Не бива да се движите. Още не сте добре.

В изговора му имаше една напевност, която ми напомняше старите грамофонни записи на поезия.

Той седна до мен, помълча секунда, неуверено попита:

— И други ли е имало с вас?

— Но, да! Не ви ли каза капитанът? „Южна звезда“ ни чакаше на двайсет мили от острова. Аз до последния момент поддържах връзка с нея по радиото, но трябваше да сляза в галериите, за да помогна на професора. После — стана онова…

— Какво точно? — попита той още по-тихо.

— Как да ви обясня… Това е тъй невероятно! Ще го вземете за бълнуване… Но кажете ми, моля, как сте успели да ме измъкнете от острова?

Той не отговори. Отвън се чуха стъпки, старческото му лице внезапно помръкна, той бързо се отдръпна назад. В същия миг на стената се образува отвор и в стаята влезе болногледач в бяла престилка и мрежесто сребристо таке, което плътно прилепваше на главата му.

Човекът веднага привлече вниманието ми. Беше извънредно слаб, дребен, приличаше на недоразвит младеж. Носът му беше сплеснат и широк, устните — плътни в сравнение с хлътналите бузи, кожата — тънка и тъмносива: очевидно имаше негърски произход. Възраст нямаше.

Не поздрави. Очите му се плъзнаха безизразно върху мен и се спряха на свалените от главата ми бинтове. Без да каже дума, той ги прибра и излезе. В движенията му имаше нещо бездушно, механично, което, не знам защо, ме отблъсна. След малко отново влезе. Със същата автоматична походка и сковано лице остави легенчето на място и се оттегли. Зад него отверстието на стената беззвучно се затвори.

Тогава забелязах, че стаята няма врата.

Смутен, разгледах по-внимателно помещението. Бе чудновато: не само че нямаше врата, но нямаше и прозорци. Бе съвсем малко, като килия, светлината падаше от слънцевидната лампа. Направи ми впечатление и друго: в шкафа за инструменти всичко — скалпели, ножовки, триончета, клещи, кутийки за лекарства и дори съдът за изваряване — всичко беше от някаква светла пластмаса. От същата материя беше и рамката на леглото, в което лежах. В стаята нямаше нищо металическо.

Старият лекар продължаваше да се взира в мен с младите си сини очи, в които се четяха безброй въпроси.

— Докторе — попитах внезапно аз, — къде се намирам?

— В Хелиополис — каза той просто.

Пред очите ми внезапно се завъртяха остъклените улици, сгърчените автомобили, восъчните деца в трапезарията, трамваят с обезглавените хора, сенките върху черната черковна стена… И болницата с разтопения пациент в леглото… И усмихващата се медицинска сестра без китки… И надписът, изчегъртан под колонадите: Радио Хелиополис…

— Докторе — казах, — бъдете откровен с мен: тук психиатрия ли е?

Той поклати глава, сякаш със съжаление:

— Не. Тук е болницата на сапиите в Хелиополис, а аз съм нейният управител. Казвам се доктор Мартин Пе номер Седемнайсет. Натоварен съм да ви излекувам. Вие получихте мозъчно сътресение и повърхностно обгаряне на очите.

Започнах да пропадам надолу, надолу, в някакъв вакуум без дъно, без край, без смисъл… Нима кошмарът продължаваше?

— Доктор Мартин — изрекох с усилие, — прощавайте, но изглежда че това мозъчно сътресение ме е изкарало от релсите и затова не разбирам някои неща. Моля, обяснете ми, къде се намира този град Хелиополис? И какви са тия сапии, които споменахте? Аз съм Александър Димов, физик, това си спомням отлично. Спомням си рождената дата, телефонните номера на всичките си колеги, зная наизуст специалната теория на относителността на Айнщайн, мога да ви разкажа за трудовете на Бен-Решевски, но за град Хелиополис чувам за първи път.

Доктор Мартин помълча секунда, захапал тънките си устни.

— Сине — каза той със странния си напевен акцент, — скоро ще разберете всичко, но преди това трябва да оздравеете.

Взе от шкафа спринцовка и се наведе над мен.

— Дайте си ръката!

Обзе ме паника. Отхвърлих грубо спринцовката, скочих, втурнах се към мястото на отверстието, заблъсках с юмруци. В същия миг пред мен стената безшумно се разтвори: на прага стоеше болногледачът с празните очи. Отправих му един жесток удар под диафрагмата, той полетя назад й се търкулна на пода. Вдясно се простираше дълъг коридор. Хукнах.

Босите ми крака шляпаха по студения под. Заобленият свод пращаше мека, синкава светлина. Да стигна до изхода и оттам — навън, да видя, да разбера!… Но коридорът нямаше врата, нямаше прозорци, нямаше изход, само един бял гладък зид… Заудрях с юмруци, закрещях и гласът ми закънтя в празната галерия. После съвсем неочаквано — сън ли беше това или действителност? — отнякъде се появи бронираното чудовище с единственото око на челото и препречи пътя ми. Успях да видя само, че сега е с две ръце, и загубих съзнание…

От дните и нощите, които последваха, си спомням само хаоса от образи, светлини и звуци, потопени в болка и тревога. Виждах над себе си загрижените сини очи на доктор Мартин, стетоскопа, спринцовката, чувствувах на китката си неговите кокалести пръсти, опипващи пулса ми… Около мен, под бялото слънце на лампата, като привидение се носеше синият болногледач, който безмълвно разтребваше и излизаше през отверстието… Поглъщах лекарства, на главата ми долепваха някакви електроди, мозъкът ми се пронизваше от болезнени светлини, отдалеч идваха деформирани думи: „Още ли не е добре? Докога ще трае това лечение?“, отблизо отговаряше доктор Мартин: „Психически шок, Ван Дам, не бива да се бърза…“ Понякога до стареца се появяваше едно друго лице с втренчено, немигащо, сякаш стъклено око, което ме изучаваше, и аз, потънал в бълнуванията, изтръпвах от страх…

И едно утро се събудих здрав.

Казвам утро, но това е само навикът. В бялата болнична килия на сапиите аз не разбирах кога настъпва утро и кога се свечерява. В Хелиополис никога нямаше да узная кога е ден и кога нощ. Над леглото ми малкото слънце неизменно излъчваше своята бяла светлина и само понякога съвсем неочаквано то угасваше и настъпваше абсолютен мрак и тогава се досещах, че в енергоцентралата зад ъгъла има авария…

Сега, когато изписвам думата енергоцентрала, мозъкът ми се сгърчва от ужас. Затварям очи, виждам Енергариума, батериите, ваните… Било ли е някога това? Но на масичката пред мен лежат стъкленото топче и гривната с №10000…

… Отверстието зина, влезе болногледачът, остави пакет дрехи и излезе — изправен, безплътен, мълчалив. Стори ми се, че е друг. Този също беше негър, също носеше бяла престилка и сребристо мрежесто таке, също беше нисък и неимоверно слаб и правеше абсолютно същите движения, но носът му беше по-прав, устните по-тънки.

— Тия дрехи са за вас — каза доктор Мартин. — Облечете се. Скоро ще дойдат да ви вземат.

Не запитах кой ще дойде, къде ще ме водят. След злополучния ми опит за бягство вече не питах нищо. Бях изтощен, пък и съзнавах безсмислието на всякаква инициатива от моя страна. А може би се страхувах от отговорите…

Доктор Мартин отиде към бялата масичка и натисна копчето на малък апарат с екран, навярно вътрешен видеофон.

— Тук Мартин Пе Седемнайсет — произнесе той отчетливо. — Съобщавам, че пациентът е здрав и може да се движи. До един час ще бъде готов.

— Идвам — отвърна кратко един твърд глас от репродуктора.

Забелязах, че старите ми вещи ги няма. Новите дрехи бяха съвсем бели и изцяло от изкуствена материя, която придаваше на тялото постоянна приятна температура. Панталоните бяха тесни и прилепваха като трико; риза нямаше, само едно яке с джобове. В едно от тях намерих малко електрическо фенерче.

В подобни дрехи под лекарската престилка беше облечен и доктор Мартин. Болногледачът имаше абсолютно същото облекло, но черно. Шапка не ми дадоха. По-късно установих, че сребристи мрежести такета носят само ембриите.

Доктор Мартин критично ме огледа:

— Тесни са ви — каза той. — Много сте едър. Тук отдавна вече няма едри хора… — И добави с нескрито съжаление: — Но скоро ще ви станат.

Болногледачът отново влезе, носейки две купички с храна и шишенце вода. Остави всичко на масата и се оттегли.

— Докторе — попитах, — този болногледач е като че ли друг.

— Да — каза той. — Ем 29–78 завчера умря.

Ударът под диафрагмата!

— Докторе… Да не би аз…?

— Не, не. Впрочем няма никакво значение. И без това неговото време беше настъпило. Този също няма да живее дълго. Нахранете се, може да дойдат всеки момент, трябва да бъдете готов.

Не посмях да задам повече въпроси. Седнах пред масичката, озадачен от равнодушния тон, с който докторът съобщаваше за смъртта на своите помощници.

През време на боледуването си не обръщах внимание на храната, която ми даваха, но сега се вгледах в нея по-отблизо. Хляб нямаше, зеленчуци и месо — също. Едната купичка беше пълна с лепкаво солено зеленикаво желе. В другата, съвсем на дъното, имаше два пръста златиста каша, непоносимо горчива. Водата в шишето беше бистра, но с дъх на химикали.

С усилие изгълтах зеленото желе, пих и малко вода, но златистата каша оставих.

— Изяжте я — каза доктор Мартин. — Това е соларин. Без него няма да издържите дълго. — Позамисли се и усмихнато добави: — Впрочем повече от нас. Вие носите много слънце в клетките си.

С импулсивно движение, сякаш преодоляваше някаква преграда в себе си, той дръпна столчето до мен, приближи глава до моята:

— Как е слънцето? — прошепна той.

— Не ви разбирам, докторе. За какво слънце говорите?

— Слънцето. Обикновеното слънце. Още ли е червено при изгрев?

— Зависи от времето — отвърнах озадачен. — Нима не знаете?

Той подхвана бързо и тихо, сякаш се страхуваше да не бъде чут:

— А облаците? Все тъй ли се кълбят по небето?

— Но, да…

— И вали ли дъжд?

— Вали, разбира се…

— И сняг?

— И сняг…

Той помълча, зареял поглед по бялата стена:

— Сине — промълви той, — спомняте ли си аромата на розите?

— Да — отвърнах аз, все по-удивен.

— Опишете ми го!

Усмихнах се. Как да му опиша упойващия дъх, от който ти се завива свят?… Но защо са тия въпроси, доктор Мартин? Къде си бил, че си забравил слънцето и облаците и розите?

— Доктор Мартин — попитах, — на колко сте години?

— На шейсет и шест… Аз също скоро ще умра. Ако, разбира се, не видя преди това слънцето…

— Доктор Мартин, вие ми обещахте, че като оздравея, ще узная всичко.

— Така и ще стане.

— Говорете!

— Други ще ви обяснят.

— Доктор Мартин, тук затвор ли е?

Той стана, направи няколко крачки из стаята — прегърбен, потънал в грижи стогодишен старец.

— Не — каза той глухо, — тук не е затвор. Тук е Хелиополис, градът на слънцето. — Той наведе глава към мен, тъжно сви устни: Но вие, сине, вие не ми разказахте за розите. Кога за последен път сте видели рози?

— Доктор Мартин! — Аз също се изправих, погледнах го в очите: — Доктор Мартин, какви са тия същества в броня, които пазят в коридора?

— Същества? — Той насмешливо сви устни. — Машини. Стари, изхабени машини.

— Роботи?

— Така ли ги наричат още? Романтика…

— Какво търсят те тук? А също така — какво правят те на остров Бахоа? В ония подземни галерии? Как са попаднали там? Кой ги контролира? Та те убиват хора!

— Сине — каза той меко, — потърпете и ще узнаете всичко.

Вратата (как иначе да я наричам?) се отвори, показа се болногледачът. С механично движение дойде към масичката и прибра съдовете.

В този миг светлината запремига, лампата слънце угасна. Настъпи мрак. Чу се някакво шумоление, тракане на съдове, бързо дишане. В ръцете на доктора светна фенерче.

— Запалете и вашето! — някак си тревожно прошепна той.

Лъчите на неговата лампичка зашариха по стената и опряха на болногледача, който бе застанал в ъгъла на стаята, полугърбом към нас и с настървение лочеше златистата каша.

— Остави! — рязко каза доктор Мартин.

Тогава онзи се обърна към нас. Лицето му ме порази. Не беше останала и следа от онова бездушно изражение, което имаше преди малко. То сякаш се бе озверило.

— Остави! — властно повтори докторът.

В светлинния кръг, като актьор на сцена, болногледачът явно се поколеба, после с нежелание остави купичката върху подноса.

— Вън! — заповяда доктор Мартин.

Приведен, отпуснат, негърът се упъти към вратата. Преди обаче той да стигне до отвора, светлината се върна. И мигновено, като опънат от пружина, болногледачът се изправи, лицето му доби стария, празен израз. Върна се към масичката, покорно взе подноса и с равни крачки излезе.

Доктор Мартин забеляза удивлението ми:

— Ембриите нямат право на соларин — промърмори той, като смутено потърка бузи: — И без това не достига за нас… — Той се помъчи да придаде на очите си твърдост, което не му се отдаде. — И затова вие не бива да го пренебрегвате никога. Тук соларинът е въпрос на живот и смърт… И още нещо: никога не забравяйте да си носите фенерчето. Случва се, токът спира, тогава светвайте незабавно, особено когато сте с ембрии…

Прекъсна го зумерът на видеофона. Чу се глас, същият рязък глас, който се бе обадил преди малко:

— Готов ли е гостът?

„Гостът“ бях аз…

— Да — отвърна доктор Мартин пред микрофона. — Можеш да дойдеш.

И след малко в стаята влезе човекът, комуто бе отредено да измени съдбата на планетата Земя.

2. ВЪПРОСИ И ОТГОВОРИ

Той застана на прага и се загледа в мен. Аз също се взрях в него. И между нас затрептя онова невидимо течение, онзи ток на необикновена симпатия и непреодолима отчужденост, който щеше да ни обвърже като верига и който само смъртта щеше да разкъса.

Първото и основно впечатление от него бе усещането на нечовешка мощ, на изключителна, неземна сила на разума.

Физически той беше преди всичко едно огромно чело, издуто по средата от бързо пулсираща артерия, и под него — две големи, студени, сиви очи. Другото — носът, устните и тясната брадичка, която образуваше заедно с черепа един триъгълник — нямаше значение, то сякаш не съществуваше. Не съществуваше като че и тялото — крехко, с дълги тънки крайници, облечено в бяло трико. Кожата на лицето му бе бледосивкава, с по-болнав вид, дори от доктора, но това високо чело, което заемаше половината от главата, недвусмислено унищожаваше израза на хилавост, така силно подчертан у лекаря.

Изглеждаше трийсетгодишен, можеха да му се дадат и петдесет, едва по-късно узнах, че е по-млад от мен…

Без да сваля поглед от мен, той кратко каза:

— Аз съм Виктор Ес номер 99–99, физик. Наредено ми е да бъда на разположение на госта пришелец.

Това безлично, ледено обръщение към мен за миг ме дезориентира, но веднага побързах да отвърна:

— Приятно ми е да се запозная с вас, колега. Моето име е Александър Димов, също физик. Викат ми Алек.

Протегнах десница. Забелязах смущението у него. Не отбягна от вниманието ми и лекият поощрителен знак на Мартин. Виктор неловко подаде ръка. Тя бе малка, слаба, и дори не стисна моята. Нима никога не се е здрависвал?

— Ние си отиваме — обърна се той към доктора. — Има ли Мартин Пе 17 да каже нещо?

В неговия изговор имаше онази старинна напевност, каквато долових у доктора, но още по-подчертана.

Старецът се засуети, взе да бърка в шкафа, извади някакви прахове, пъхна ги в ръката ми:

— Това ще взимате преди спане. И ще идвате тук на преглед… — Погледна Виктор, сякаш искаше разрешение, и продължи: — Понякога ще ви посещавам и аз… Може би…

— Довиждане, докторе, и благодаря — казах аз и протегнах ръка. Той я грабна:

— Довиждане, довиждане! И гълтайте соларина! Непременно!

Виктор само кимна и се обърна. Стената пред нас се разтвори. Излязохме. Вън, изправен пред вратата, стоеше болногледачът. Спрях се пред него.

— Довиждане — казах. — И благодаря за грижите.

Той дори не ме погледна.

Закрачихме по коридора, от който няколко дни по-рано исках да избягам. Не се вълнувах. Болестта навярно бе притъпила моята чувствителност. Но в главата ми се въртяха десетки въпроси, на които, надявах се, следващите часове щяха да дадат отговор. Като стигнахме края на коридора, Виктор Ес опря длан на една едва изпъкнала точка на стената. Образува се отверстие, излязохме. Зад нас стената се затвори.

Намирахме се във висока галерия, подобна на ония в прокълнатия остров. Същият циментов под, същият заоблен, светещ свод, същите гладки стени и дори същите релси на теснолинейката. Разликата се състоеше само в цвета — тази галерия беше изцяло бяла, а релсите покрити с тъмночервен лак. Реших да не правя никакви изводи от приликата и мълчаливо последвах своя водач.

Върху релсите чакаше малко превозно средство, не беше нито автомобил, нито вагонче, твърде много напомняше по формата си на бръмбар. Подобни електромобилчета от края на двайсетия век има в музея на транспорта в София. Виктор вдигна капака и седна. Седнах и аз.

Тогава забелязах робота. Той бавно крачеше напред-назад пред входа, скърцайки с металическите си стави.

Доктор Мартин бе прав: това бе една твърде стара машина, претоварена с желязо и излишни органи, с които конструкторите я бяха надарили в стремежа си да й придадат човешки облик. Ръцете й завършваха с кукообразни пръсти, на челото й имаше тръба, очевидно лазерна. Подобни роботи отдавна вече не се произвеждаха, те се оказаха непрактични, но един от тях бе убил професор Том Бъркли, един от тях ме бе ослепил и понесъл нанякъде… Накъде?

Виктор Ес натисна ръчката на двигателя. Бялото бръмбарче стремително се понесе по релсите. Загледах се през прозорчето.

Сякаш се движех в старо метро. На няколко пъти пресякохме други галерии, в които хора в черни трика и сребристи такета работеха на някакви изкопи. Край тях караулеха роботи. Тук-таме срещнахме електромобили, които се движеха с голяма скорост по релсите, и в тях успях да зърна бели дрехи.

На едно кръстовище, което твърде много напомняше голяма станция на подземна железница, ние трябваше да изчакаме един дълъг ешелон от вагонетки, пълни с пръст, навярно руда. В последната полупразна вагонетка съзрях трима работника. Двама лежаха, третият седеше. Успях да разгледам отблизо и тримата. Лежащите нямаха липа — само спечена кръв… Като чичо Том! Третият пък поразително приличаше на моите болногледачи — синкавочерен, слаб, с негърски черти и празни очи. Той не обърна абсолютно никакво внимание на нашата кола. Виктор също не го погледна, не погледна и лежащите, сякаш не съществуваха.

— Но те са мъртви! — възкликнах аз неволно.

— Ембрии… — отвърна равнодушно той.

Пресякохме още едно сводесто помещение. Въпреки скоростта, с която минахме, успях да зърна покрай релсите купчини лимоненожълт прах и до тях — опрян на стената, един неподвижен робот, също лимоненожълт. „Болни са“ — спомних си думите на чичо Том.

Да, доказателствата бяха вече предостатъчни, но аз все още не вярвах, не исках да вярвам… Всичко това бе прекадено невероятно, за да бъде истина.

При едно просторно кръстовище, боядисано изцяло в зелено, завихме към широка бяла галерия. Спряхме. Пред стената сновеше робот. Виктор положи длан на стената, тя се отвори, влязохме.

Озовахме се в малко, сферично помещение, чиито сребристи стени, осеяни със стотици лампички, излъчваха мека, зеленикава светлина.

— Гостът да се съблече! — заповяда Виктор.

Останахме голи под лъчите. Чувствувах как те проникват дълбоко в мен и ме изпълват с благотворна топлина.

Зърнах любопитния поглед на Виктор върху себе си. В сравнение с него аз бях истински атлет. А той, макар и хармонично сложен, бе тънък, нежен като юноша. Само челото, това страшно чело, му придаваше мъжественост.

След облъчването Виктор ме поведе из дълъг бял коридор. През няколко метра от двете страни, на височина на гърдите, по стените блестяха стъклени точици. Виктор се спря пред една от тях.

— Гостът да покрие с дясната си длан този окуляр — каза той — и да я държи неподвижно пет секунди.

— Фотоклетка ли? — попитах.

— Сега вече само гостът ще може да влиза в своята стая — отвърна той, като отмина моя въпрос.

След пет секунди стената пред мен се разтвори и ние влязохме в „моята“ стая. Беше същата килия като болничната, с едно легло, масичка, видеофон и лампа-слънце, и встрани — тоалетна с душ, всичко безукорно чисто. Грижеха се за комфорта ми. Но защо все още не ме питаха дали го желая?

— Аз живея в съседната стая — каза Виктор Ес. — Така е наредено, за да използуваме по-рационално времето си.

— Играете ли шах? — попитах.

Той обърна към мен сивите си очи, в които проблесна любопитство.

— Не… Но съм чел за тази игра.

— Трябва да се научите. Няма по-отморяващо занимание за физици и математици от шахмата.

Той не каза нищо повече и отново ме поведе по дългия коридор.

И тогава видях онези три неща, които ме зашеметиха и станаха причина дълго време да не зная какво решение да взема. Този ход на господарите на Виктор доказа колко проницателни бяха те.

Най-напред беше документацията. Никога не бях виждал насъбрана на едно място и класирана с такава вещина толкова много научна литература. Няколко гигантски зали с безкрайни галерии и коридори бяха претъпкани с книги, които можеха да се доставят чрез автомати само за минути. Електронни машини с неограничена памет даваха сведения за всевъзможни научни проблеми, а цял един отдел съдържаше микрофилми и микрозаписи, които по желание можеха да се прожектират на стереоекран или прослушат на стереофон. Имах чувството, че тук, в тия пещери и тунели, са събрани всички познания на човечеството, откакто то съществува.

Хранилището се обслужваше от няколко души в бели трика. Настанени пред пултовете за управление, те наблюдаваха сигналите по екраните и разпределяха исканите материали. Навярно ни очакваха, защото веднага дойдоха насреща ни, загледани с нескрито любопитство в мен.

Те също, както Виктор, както доктор Мартин, както и всички останали в Хелиополис, бяха слаби, блели, дребни и носеха емблемата на слънцето на ръкавите си. Нямаха повече от трийсетина години и лицата им бяха необикновено интелигентни.

— Сапии — обърна се към тях Виктор Ес, — това е нашият гост. Казва се Алек, физик.

Протегнах ръка за поздрав, но сапиите само кимнаха и тя увисна.

Дойде ред и на лабораториите… Не знам дали някога физик е виждал по-обширни, по-съвършено оборудвани места за научни изследвания от тия блестящи тихи салони, потънали в мека светлина, в които, струва ми се, нищо, абсолютно нищо не липсваше: от най-различни електронни микроскопи до сцинтилационни спектроскопи и йонизационни камери с невиждана мощност и прецизност. Нещо повече — в тях имаше апарати и уреди, чието предназначение ми беше напълно неизвестно.

Тук също работеха малко хора, подпомогнати от десетки кибернетични машини, които нямаха нищо общо с ония допотопни роботи навън. Виктор Ес ме представи на сътрудниците в лабораториите — всички бяха сапии, и съпроводени от любопитните им погледи, минахме нататък. Почнах да се виждам в ролята на екзотично животно, което развеждат пред публика, и аз полагах немалко усилия да не издам хаоса от мисли и чувства, който бушуваше у мене.

Но когато стената пред нас отново се разтвори, моята сдържаност рухна. Потърках очи: какво е това — стереоекран с фантастичен филм или действителност?

Под колосален светещ свод се простираше система от научни съоръжения, навярно, от рода на синхрофазотроните. Тя се бе проснала като космическо чудовище на огромна площ. Около основното съоръжение се издигаха реактори, трансформаторни станции, вериги, електропроводи, многотонни пултове, просторни екрани, великански табла. Сред тях като бели джуджета се движеха сапиите.

Погледнах Виктор Ес. Той стоеше изправен, мълчалив, лицето му не трепваше, но в очите му блестеше гордост. Изведнъж ми се стори, че всичко това около нас — хранилищата, лабораториите и този колос насреща — всичко може да се побере зад неговото чело.

— Това е Сигма-минус — произнесе той тихо. — Модификатор на материя.

Върнахме се в стаята му, която по нищо не се отличаваше от моята. Още не можех да дойда на себе си от видяното. То изтри от мозъка ми чичо Том, безръкия робот, мъртвите ембрии във вагонетките… Чаках. Чаках обясненията на моя водач, който бе седнал на столчето и ме гледаше със студените си очи. А на масата лежаха моите земни предмети: антиберът, броячът, пистолетът, парите, тетрадката и всичко останало от моите джобове.

Виктор прокара пръсти по антибера:

— Добра работа — каза той.

Усещах как се изчервявам от удоволствие: никога похвала не ме е засягала така силно. Искаше ми се да я чуе и чичо Том.

После той взе едно смачкано синьо бележниче, повъртя го между пръстите си, отвори го:

— А това е голямо постижение.

Бележничето бе изписано с молив: формули, цифри… Бележникът, който чичо Том бе успял да пъхне в ръката ми, преди да загине! Бях го забравил. Нима Виктор Ес смята, че изчисленията са мои?

— Истинско откритие — добави той и бих се заклел, че в гласа му имаше завист. — Гостът пришелец е голям физик.

Наведох очи. Не признах, че тия формули не са мои… Суета? Не знам. По-скоро стеснение. Или чувство за самосъхранение.

Това мълчание ме спаси.

Виктор Ес продължи да прехвърля вещите ми. Той взе едно малко квадратно картонче. Видях как лицето му се изкриви в насмешлива усмивка, но заедно с това видях и блясъка в сивите очи, които сякаш добиха синия цвят на смарагда. Понадигнах се, погледнах: беше подвижната фотофонна стереоснимка на Моана. С ослепителната усмивка, с черната къдрава коса, която на вълни падаше върху голите рамене, с мургавото лице, което се обръщаше ту наляво, ту надясно, и с топлия алт, който тихичко повтаряше: „Здравей, мили!“

Той забеляза моя поглед, обърна снимката, остави я на масата.

— Коя е тази жена?

— Моана.

— Съпруга?

— Още не, но ще стане. Веднага щом се върна в Хонолулу.

Очите му отново добиха своя леден израз. Той бутна с ръка вещите ми към края на масата — един пренебрежителен жест, с който слагаше край на досегашния ми живот — и равно каза:

— Гостът пришелец ще трябва да забрави тази жена.

— Странен маниер да се бъркате в личния ми живот — забелязах аз усмихнато. Исках да добавя още: „И още по-странен начин да ме наричате гост пришелец и да ми говорите на това старо, рязко и пренебрежително учтиво трето лице“, но млъкнах: това обръщение в устата му не звучеше обидно, дори не държеше на разстояние. То като че бе негова естествена форма на разговор.

Той не реагира, помълча, сетне бавно подхвана:

— Натоварен съм да съобщя следното решение: от днес гостът пришелец Алек остава да живее и работи в Хелиополис.

Очаквах всичко, но не и тази прелюбезна покана. Очевидно наближаваше стълкновение. Приготвих се за борба въпреки чувството за несигурност, което ме обземаше, когато сивите очи се спираха върху мен.

— Извинете, колега — продумах аз с цялата си вежливост, на която бях способен, — но аз нямам никакво намерение да променям нито своето местожителство, нито работата си.

— Това вече не зависи от вашите намерения — каза той незлобиво.

— А от кого?

— От Архонта.

— Непозната на мен гръцка личност. Моля да ми обясните.

Лицето му още повече се затвори:

— Архонтът е върховният ръководител на Хелиополис — каза той.

— Тъй… А Хелиополис?

— Показах на госта част от него. Показах му и сектор Еф, сектора на физиците. Гостът не харесва ли Хелиополис?

— Не е лош — казах. — Какви други сектори има?

— Всички основни раздели на науката. Един ден, ако гостът пришелец го заслужи, ще посети и тях.

— Много любезно от ваша страна… И тъй, ако ви разбирам добре, Хелиополис е град на науката, нещо като огромен научноизследователски център, така ли?

— Хелиополис е съкровищница на човешката наука въобще. Той е наследник на всичко, което най-големите умове на човечеството са оставили през вековете. Хелиополис е и бъдещето на света…

— Аз съм учен, но за първи път чувам за него — казах аз, прекъсвайки неговата тирада.

— Тъй и трябва да бъде. Хелиополис е далеч от хората.

— Защо?

— Хората не го заслужават. Поне хората, които живеят сега горе.

— Горе?

— Да — каза той просто, — Хелиополис е под земята.

Не се изненадах, отдавна чаках тия думи, но въпреки това настръхнах: за миг пред очите ми изникнаха мрачните галерии под Прокълнатият остров, окървавеният чичо Том, сияещите кости в пещерата с поточето…

— Къде? — попитах аз.

— Не знам.

— Не ви разбирам, колега. Как тъй да не знаете къде се намира градът, в който живеете?

Той стана, направи няколко крачки из тясната стая, спря се пред мен, бавно произнесе:

— Аз съм роден тук.

— Под земята?

— Под земята.

— И никога не сте излизали горе?

— Никога. Но това е без значение.

— И никога не сте виждали слънце?

— Никога. Аз не знам какво е слънце… Освен от книгите… Но и това е без значение.

— Тогава… тогава… хм… наистина не разбирам… Защо наричате вашия град Хелиополис? Слънцеград!… Подигравка някаква…? Ирония?

Той поклати глава:

— Не. Само символ. Един ден именно ние от Хелиополис ще извоюваме слънцето завинаги.

Погледнах го: очите му се бяха разширили. Безумец ли е този човек? Или само фанатик, който изповядва непозната на мен религия?

— Колега Виктор, може ли да ви задам още няколко въпроса?

— Може.

— Доктор Мартин, и той ли е роден тук?

— Доктор Мартин е пионер пришелец.

— Има ли много като него?

— Вече не. Повечето умряха. Не издържаха. Те бяха велики умове, но слаби физически и още по-слаби духом.

— А тия черни работници с мрежестите такета — попитах аз, — те откъде са?

— Те са конструирани тук.

— Нима не са хора?

— Не. Те са ембрии. Само пионерите, пришелците и сапиите са хора.

— Но тия ембрии… как са конструирани те? И кой ги е конструирал? Те тъй поразително наподобяват човешки същества…!

— Не знам — каза той. — С тях се занимават в сектора по биология.

Беше напълно искрен, в това бях напълно убеден. Впрочем Виктор не можеше да лъже. В начина му на мислене имаше някакво детско простодушие, което обезоръжаваше въпреки зловещите разсъждения, които често се промъкваха в него.

В главата ми се въртяха още десетки, още стотици въпроси, но не знаех как да продължа. Имах нужда да остана сам, да приведа в ред мислите си.

— Колега Виктор — казах, — а ако не желая да остана тук?

— Въпросът е решен.

— Но аз желая да си отида!

— Когато си отидем всички.

— Искам да си отида сам, веднага.

Той лекичко се усмихна, поклати глава:

— Оттук не е излизал никой.

След тази простичка декларация, от която по гръбнака ми полазиха мравки, аз дълго мълчах. Какво да кажа сега? Имах чувството, че всяка моя дума по-нататък ще бъде глупост. Най-после проговорих:

— А ако откажа да работя за вас?

— Ще съобщя за този отказ на Архонта — каза той сухо. После изведнъж седна до мен и заговори бързо с неочаквана за тези студени, сиви очи енергия: — Но гостът не бива да отказва! Той трябва да остане. Тук той ще има неограничени възможности за работа. Аз знам какво се прави там горе. Смешно! Тук гостът ще получи всичко, каквото пожелае. Всичко! Неговата формула за неутронните превръщания е такова начало, което може да насочи цялата енергетика по нов път. И когато настъпи времето, заедно ще излезем горе… — Помълча и тихо добави: — Това може да стане скоро, а с помощта на госта — още по-скоро… И тогава той ще се ожени за своята Моана… Но сега ни трябва енергия! Енергия!

Последните думи Виктор изрече с едва сдържано напрежение.

— Но ако все пак откажа? — хвърлих аз.

— Архонтът ще изпрати госта пришелец в Енергариума — отвърна той. — И това ще бъде много нелогично и нецелесъобразно.

— Хм… — Перспективата да послужа като средство за някаква нелогична и нецелесъобразна постъпка никак не ме блазнеше. Не ми харесваше също и тази дума „Енергариум“. Казах: — Искам да видя този ваш Архонт.

— Ще го уведомя за това искане.

Той веднага стана, натисна един бутон на големия си видеофон, бавно произнесе:

— Говори Виктор Ес номер 99–99. Съобщавам, че гостът пришелец от Горния свят желае да види Архонта.

Оттатък нещо забръмча и след няколко секунди се обади равен металически глас, очевидно възпроизведен запис:

— Решението утре.

Виктор изключи видеофона.

— А сега трябва да спим — каза той. — Предлагам на госта да помисли върху моите думи.

— Добре — отвърнах аз, — ще помисля. Лека нощ!

И с привично движение подадох ръка. Той се поколеба, но все пак протегна десница.

— Лека нощ… — промърмори той. Личеше, че за първи път произнася тия думи.

3. ЕМ №28-15

Когато се върнах в стаята си и стената зад мен се затвори, внезапно бях обзет от угнетяващо чувство за самота. За първи път осъзнавах безнадеждността на своето положение, за първи път реално усетих планините от бетон и скали, които ме бяха вкопчили в своята мъртва хватка.

Килията ми със своите стерилизирани бели стени, пластмасово легло, маса, баня беше по-безлична от хотелските стаи горе. В нея нямаше нищо, което да напомня за човешка топлина и човешко дихание. Спомних си старите разкази за затворите: самотата в килиите, и на вратата надпис „Смъртен“. Аз обаче бях осъден не на смърт, а само на затвор в дълбините на земята, и може би на доживотен.

Видеофонът бръмна, обади се глас:

— Тук доктор Мартин Пе №17.

Сърцето ми се разтуптя, изтичах до екрана, където се усмихваше лицето на доктора.

— Тук Алек — извиках аз, — Алек Димов!

— Здравейте, Димов — отвърна напевният нежен глас на доктора. — Как се чувствувате?

— Отлично, докторе.

— Видяхте ли нашия град?

— Някои сектори само.

— Хареса ли ви?

— Поразителен е.

— Радвам се. Надявам се, че няма да забравите да гълтате праховете.

— Не, докторе — отвърнах аз с детинска радост, сякаш чувах гласа на собствения си баща. — Ще мога ли да ви видя скоро?

— Ще зависи от вашето поведение.

— Докторе, ще се държа много прилежно.

Той се засмя, но в гласа му имаше меланхолия, сякаш съжаляваше, че ще се държа прилежно:

— Чудесно, Димов. Лека нощ!

— Лека нощ, доктор Мартин!

Този кратък разговор ми върна самочувствието. А може би точно затова се бе и обадил докторът. Не, не бях толкова сам. Дори тук, в този каменен затвор под земята, имаше истински хора.

Видеофонът отново бръмна, но екранът не светна.

— Ем номер 28–15 иска да влезе — каза един глух глас.

В първия миг не можах да схвана смисъла на думите, но скоро съобразих, изтичах, положих длан на окуляра. Вратата се отвори. Без да каже дума, влезе един ембрий в черно трико и мрежесто таке. Бе също негроид и носеше двете познати купички и шишето вода. Застана пред мен и разчленено произнесе:

— Тук е Ем номер 28–15. Ем номер 28–15 е на разположение.

— Драго ми е — казах и протегнах ръка. — Казвам се Алек Димов.

Ембрият не отвърна на поздрава, остави подноса на масата, после започна да приготвя леглото ми за спане.

Докато работеше, аз го разглеждах внимателно. С изключение на такето, което бе сякаш изплетено от металически нишки, всичко у него бе напълно нормално. Не, това същество не беше биоробот и още по-малко — електронен кибер. То беше истински човек от плът и кръв и не можеше да бъде конструирано. И въпреки това от него лъхаше на машина, толкова автоматично и безизразно вършеше всичко.

Когато свърши, без дори да кимне, той излезе.

Седнах и изпълнявайки добросъвестно предписанията на доктор Мартин, изядох всичко, включително горчивия златист соларин. След което се почувствувах толкова гладен, колкото и преди вечерята… Готов бях да дам година от живота си за една хубава пържола и чаша червено вино…

Изтегнах се на бялото, кораво легло. Исках да заспя, да не мисля. Само да спя, а утре да взема решението. Но какво решение можех да взема? Други вече бяха решили за мен и сега имах само един-единствен изход: работа с Виктор. Или — Енергариума… Енергариум…! Гилотина? Карцер? Каторга?…

В просъница отново видях Сигма-минус, трансформаторите, екраните, по които примигваха светлини, реакторите… Внезапно наоколо всичко забръмча; стените на килията ми, леглото, масата, столовете затрепераха… „Часът е осем и двайсет“ — помислих аз и заспах.

Събуди ме Ем 28–15, който ми донесе закуската — все същото желе и соларина. Заговорих го, попитах го къде живее и има ли близки. Той не ми обръщаше внимание.

— Не сте много приказлив — забелязах аз.

Мълчание.

— Що за име е това Ем 28–15?

Пак мълчание.

— Вижте какво — казах, — на мен ще ми е трудно да ви викам Ем 28–15. Напомня ми шпионски шифър от криминален роман. Имате ли нещо против да ви наричам Емил? Нещо като продължение на Ем? А?

Очите му се плъзнаха върху вещите и за една секунда, едно кратко мигновение, се спряха върху мен. После отклони поглед и продължи да работи като автомат.

Глухи ли са тия ембрии? Или може би трябва да опитам друг начин за установяване на контакт с тях? Защото как иначе ще мога да давам своите нареждания на този тъй неочакван и нежелан от мен лакей?

Наблюдавайки как Емил разтребва стаята ми, аз си мислех за тия букви или срички, които следваха тукашните имена. Мартин Пе очевидно означаваше Мартин Пионер или Пришелец. Виктор Ес — Виктор Сапий. А Ем явно бе съкращение на Ембрий.

Естествено, аз пак избързвах със своите заключения…

Видеофонът бръмна: Виктор ме канеше в стаята си. Без да се бавя, отидох.

Още като влязох, в очите ми веднага се наби една подробност: снимката на Моана, която предната вечер беше между вещите ми на масата, сега лежеше върху столчето до леглото. Нима моята Моана бе успяла да покори този Хомо Сапиенс само с помощта на своя фотофонен образ?

— Добро утро — казах.

Той насмешливо сви устни и веднага ми подаде ръка. Едва сега забелязах на китката му бяла гривна, очевидно платинена.

— Добро утро. Винаги ли хората от Горния свят казват това след спане?

А аз, глупакът, все още не можех да свикна, че тук няма утро.

Той започна веднага, без предисловия:

— Току-що Архонтът ми съобщи своето решение. Архонтът ще приеме госта пришелец по-късно, когато гостът даде доказателства, че е станал верен гражданин на Хелиополис.

Свирнах от изненада:

— Хубави понятия за демокрация имате тук!

— Демокрацията е заблуда на Горния свят — каза той. — Негова историческа грешка, която му струва твърде скъпо.

Не исках да споря. Реших да опитам друго:

— Колега Виктор — рекох спокойно, — знаете ли, че когато навън узнаят за моето изчезване, хората ще устроят експедиции, за да ме търсят? Ще претършуват всички острови наоколо и ще стигнат дотук?

Той поклати глава, в очите му се появи иронично пламъче:

— Ако дойдат, ние знаем как да ги посрещнем. Но те няма да дойдат. Хората от Горния свят сега са заети с други, по-важни неща. Скоро те ще почнат война, за да се изтребят, така както са правили векове наред.

— Колега Виктор, откъде имате тия сведения?

— Архонтът е в течение на всичко. Гостът пришелец да бъде доволен, че е тук, далеч от ония глупци горе.

Той изчака моята реакция, аз обаче мълчах. Какво повече можех да кажа? Аз бях здраво хванат в капана и поне засега не можех да се отскубна от него. Пък и нетърпението час по-скоро да видя какво се прави в лабораториите и в Сигма-минус ме възпираше от по-нататъшни излишни спорове.

Усетил моето настроение, Виктор взе от масата синьото бележниче с формулите на чичо Том, подаде ми го.

— Предлагам да вървим! — каза той и това предложение беше заповед.

4. СИГМА-МИНУС И ШАХМАТ

Аз не съм кой знае какъв талант: ако съм постигнал нещо в науката, то това се дължи преди всичко на две мои проклети черти — любопитството и нетърпението. Уви, тези черти, прибавени към безспорния факт, че не съм герой, превърнаха тия дни от пребиваването ми в Хелиополис в период, от който днес се срамувам: волею-неволею аз сътрудничих на едно страшно дело. И въпреки това — откровено признавам — за физика Алек Димов този период бе празник. Никога през живота си — нито преди, нито след Хелиополис — Алек Димов не е работил с такова вътрешно удовлетворение, такова вдъхновение и такова увлечение, достигащо до самозабрава, както през тия няколко месеца.

Да, любопитството и нетърпението ми изиграха лоша шега. Те ме тикнаха в подвижните пясъци на бездънните и алчни научни дирения и аз затъвах в тях все по-дълбоко без надежда за скорошно измъкване.

Трудно мога да определя кое най-вече допринесе за това: Виктор Ес, лабораториите на Сигма-минус или Архонтът? Разбира се, Виктор Ес бе този, който ме принуди, но лабораториите ме подмамиха. Те разкриха пред мен такива възможности за изследвания, каквито никъде другаде не съществуваха. Това, за което хиляди и хиляди физици горе само мечтаеха, тук бе вече практика.

В гигантския модификатор на Сигма-минус се правеха сполучливи крачки за промишлено превръщане на елементите, за преобразуване на материята. Тук бяха пред прага да синтезират антиматерията! А може би вече го вършеха… Кой физик може да остане равнодушен към подобен труд?

И въпреки това мисля, че главният виновник беше Архонтът. Той, именно той, тази митическа фигура, зад която подозирах, че се крие друг колектив от учени, преобрази този период от затворничеството ми в подземния град в пиршество на моя ум… като експлоатираше ловко и докрай моето нетърпение и любопитство…

И днес още със сладостна носталгия си спомням ония дни и нощи, в които аз, играейки ролята на автора на синьото бележниче, трескаво се състезавах с Архонта, търсех отговор на неговите въпроси, бързах да дам исканите научни информации и с нетърпение очаквах неговите реплики и възражения… И днес още виждам лентата с неговите задачи и въпроси, виждам корекциите, нанесени върху листовете ми, чувам металическия глас, който с безстрастна и безпощадна логика оборваше или потвърждаваше моите изводи…

… Започна се с това, че на самия ден от работата ми в Сектор Еф Виктор ми върна изчисленията, които бях направил във връзка с един опит, проведен в Модификатора. Върху белите листове успоредно с изписаните от мен редове бяха напечатани с червени букви нови оптимални варианти. Изумителното в тях бе това, че те не само коригираха изчисленията ми, което може да направи всяка прилична електронно-изчислителна машина, но, изхождайки от моите (на чичо Том!) постановки, откриваха нови, неподозирани от мен пътища. Това не бе по силите на нито един от съществуващите тук долу и на Горния свят програмирани кибери, това можеше да направи само човешки ум или група от човешки умове — някакви страшни, необикновени умове, и то в продължение на седмици непрекъснат труд. А предложените варианти се решаваха само за… дванадесетина минути!

— Невероятно! — казах на Виктор и употребих тази дума само защото не можах да намеря друг суперлатив. — Вие ли направихте това?

— Не — отвърна той. — Архонтът… Моите възможности не достигат дотам. Само Архонтът…

А при това Виктор беше гений. В това се уверих още през първите часове на нашето сътрудничество. Неговите математически способности бяха изключителни, те надхвърляха всичко, което бях срещал дотогава. Но в тях имаше нещо едностранчиво, бих казал деформирано, те съществуваха сами за себе си, изолирани от останалите духовни категории и прояви. Той сякаш беше жива кибернетична машина, натрупала в паметта си едва ли не всичко от областта на математиката и физиката, машина, решаваща бързо и безпогрешно най-сложни задачи. Понякога го сравнявах с Том Бъркли. Чичо Том също беше гений, но той изстрадваше своите открития. Чичо Том грешеше, отклоняваше се, връщаше се назад, едновременно воден и заблуждаван от своята интуиция. Виктор Ес не знаеше колебания. Той стремително вървеше напред и този негов устрем често ме плашеше, защото понякога водеше до съвсем неочаквани заключения.

Когато опознах по-отблизо и други сапии, сътрудници в сектор Еф, установих, че те твърде малко отстъпват на Виктор. Така както никога преди това не бях виждал толкова съвършена апаратура, концентрирана на едно място, така и никъде другаде не бях срещал толкова блестящи умове, събрани да работят върху един проблем. Всеки от тях можеше да бъде гордост на който и да е научен институт в Горния свят. Питах се — по силата на каква селекция тия хора, родени под земята, са доведени до такива върхове на разума? Как е създадена тази свръхраса? Кои са учителите й? Горях от желание да узная нещо за нея, разпитвах Виктор Ес, но той неизменно и лаконично ми отговаряше:

— Учихме се от по-старите.

— Кои по-стари?

— Другите сапии.

— А те откъде се учиха?

— От първите пионери.

— Кога са дошли те тук?

— Много отдавна.

— Знаете ли имената им?

— Не.

— А пришелците?

— Останали са само няколко в сектор Пе.

— Познавате ли ги?

— Виждал съм ги. Понякога при нас идва Ван Дам номер три, за да следи работата ни.

Името Ван Дам изравяше от паметта ми някаква мъждукаща искра, напразно обаче се мъчех да я разгоря.

— И той ли е физик?

— Той контролира научните сектори.

— А Архонтът?

— Той ръководи всичко.

— Човек ли е?

— Човек е. Но не като другите.

— Познавате ли го?

— Не… — каза той и в очите му се появи израз на страхопочитание и благоговение. — Нито един сапий не е виждал Архонта…

Няколко дни по-късно чрез Виктор отново получих изчисленията, които бях предал десетина минути преди това. Бяха нашарени с червени бележки, а под тях бяха изредени няколко въпроса, на които трябваше да дам отговор, въпроси, които изискваха многобройни експерименти и продължителен труд. Приех задачата като предизвикателство спрямо скъпоценната си личност и това, разбира се, беше глупост. Всъщност тя бе само ловък психологически ход, предназначен да ме впримчи още по-здраво в клопката. И аз, като бик, пред когото размахват червен плащ, се втурнах бясно напред. Изостреното ми любопитство и нажеженото нетърпение ме шибаха като камшик. Хвърлих се в ожесточена работа, и то не само за да реша новите задачи, колкото да върна топката на онзи незнаен бог на науката…

И това се повтори още много и много пъти, и се превърна в някаква негласна игра, в съревнование между мен и Архонта. Заредиха се дни и нощи без начало и без край. Работех и спях. Спях и работех. Работех… Работех… Предавах листовете, минути по-късно ги получавах обратно и заедно с тях забележките и вариантите, и още — дългата лента с нови и нови въпроси… Следваха напрегнати дни на експерименти и изчисления, после изпращах листовете, отново с нетърпение очаквах възражението, което не закъсняваше, и аз бивах обхванат от някакво безумие, от някакво опиянение и не мислех за нищо друго, освен за следващия ход на Архонта и за моя отговор… И все повече не забелязвах, че служа единствено като източник за храна на страшния ум на Архонта, който я предъвкваше и връщаше за нова обработка, сякаш той не беше способен да роди каквато и да е оригинална мисъл, и това беше странно…

Така синьото бележниче, след като спаси живота ми, стана основа за неочаквани и плодотворни изследвания, насочени към създаването на нови източници за енергия и за нейното превръщане в материя. А енергията беше ахилесовата пета на Хелиополис. Не знам откъде идваше тя, но бе недостатъчна за нуждите ни, които бяха колосални. Не веднъж и не дваж тя спираше и тогава всички апарати, всички машини прекъсваха работа и само акумулаторите подхранваха резервното осветление в лабораториите.

В такива минути Виктор биваше нещастен. Сновеше сред апаратите, стиснал юмруци, сивите му очи се превръщаха в стоманени остриета, всяка минута несдържано хокаше някого по видеофона. А когато енергията се връщаше, той започваше да работи с чудовищна интензивност, като въвличаше и мен в главоломните си спускания в бездните на материята, и тогава разбирах, че той не е лишен от нерви, но че и те са напълно ограничени от рамките на научните интереси.

Работехме по дванайсет, четиринайсет, шестнайсет часа на ден. Трескавото увлечение в изследванията, възможността скоро да стигнем до нови открития, ме караха да забравям самотата, затворничеството, Моана и Горния свят. Единственото, което ме мъчеше, беше гладът. Организмът ми, свикнал на друга храна, не се задоволяваше с купичката синтетично желе и с двата пръста соларин. Впрочем соларинът изглежда служеше само за подхранване на мозъка, защото въпреки общото отслабване на тялото ми моята глава работеше както никога досега.

След работа взимах душ, глътвах съдържанието на купичките, които мълчаливият Емил ми носеше, и потъвах в мъртвешки сън. Не излизах никъде. Не ми разрешаваха. Познавах само пътя от стаята си до сектор Еф.

Понякога, без никакво предупреждение, при мен идваше доктор Мартин и за мен настъпваха радостни, чисто човешки минути. Тогава аз се отърсвах от магията на Архонта, от обаянието на Виктор Ес и отново се превръщах в земно същество. Седяхме край масата и разговаряхме за земята. Всъщност говорех почти само аз. Той само питаше — за тревата, за слънцето, за облаците. Искаше да знае: текат ли още потоците в планините, образуват ли се по стрехите капчуци, шуми ли вятърът сред боровете… И за децата. Най-много питаше за децата: все ли са тъй малки и балоните им тъй разноцветни… Аз отговарях дълго, изчерпателно. Разказвах най-обикновени неща, но той ме слушаше жадно, сякаш разправях най-увлекателни приключения.

— Но, докторе — запитах го веднъж, — нима нямате възможност да виждате тук деца?

— Тук няма деца — отвърна той.

— Как тъй! А всички тия хора наоколо нали са родени и израснали тук?

— Тук ВЕЧЕ няма деца — каза той.

Не ми обясни защо. По същия начин отказваше да отговаря на многобройните ми въпроси, отнасящи се до Хелиополис. Нито веднъж той не засегна ония проблеми, които Виктор Ес бе разкрил пред мен, нито веднъж той не спомена дума за Архонта, макар че често го молех за това.

Стана тъй, че при едно от неговите посещения, аз му предложих да изиграем партия шах с фигурките, които си бях направил от сапуна. От този ден неговите „визити“ още повече зачестиха. Той вършеше това с явен страх, ала въпреки това идваше.

Една вечер Виктор Ес ни завари, потънали в сложен мителшпил. Доктор Мартин се посмути, но Виктор мълчаливо седна и се загледа в дъската. Обясних му набързо правилата на играта. На другия ден дойде пак и също тъй мълчаливо, внимателно се взря в ходовете. На третия ден, когато след дълго обмисляне вдигах офицера, за да направя поредния ход, той ме прекъсна:

Не така. По-добре с коня.

За да му направя удоволствие, играх с коня. И спечелих!

А след една седмица той седна срещу мен и ме би. Жестоко! Предложих му нова игра, считайки поражението си за случайност. Той спечели пак, сякаш на шега.

При следващата игра аз мобилизирах всичките си познания по шахматна теория, натрупана от детинство, когато, закрит под юргана и светейки си с фенерче, за да не ме усети баща ми, гълтах книгите на всички велики гросмайстори. Виктор Ес се помъчи малко, но пак ме би…

— Красива игра — каза той. — Има логика. — И се усмихна. За първи път се усмихваше така открито и широко и от това лицето му се озари от чисто детска светлина. — Иска ли Алек пак?

Усетих как се изчервявам до уши: за първи път не ме наричаше „гост пришелец“, за първи път ми казваше „Алек“, макар че все още ми говореше на трето лице. Това бе събитие.

— Искам, Виктор — отвърнах аз, като също за първи път избягнах обръщението „колега“.

И той така се увлече в шахмата, че вечер не си лягахме, преди да изиграем една-две партии. Той бързо и лекичко местеше фигурките с дясната си ръка, около която дрънчеше платинената гривна. При тия схватки моята участ бе твърде печална: низ от поражения и само няколко бледи победи, които се дължаха най-вече на разсеяността на Виктор.

Ала се случи тъй, че тия дълги сеанси над дъската отвориха една наистина още малка, но все пак ясна пролука към душата на Виктор Ес. Почнах да долавям, че зад това високо чело се крие не само свръхмощен мозък. Чувствувах и други струни, но не знаех как да стигна до тях. Понякога, само за миг, от него идваше някакъв полъх и тогава усещах, че едва-едва се доближавам до него.

Признавам — исках да спечеля приятелството на Виктор. Преди всичко защото бих бил щастлив да бъда негов приятел. И после — това също откровено признавам — то ми трябваше и за друго: рано или късно Виктор Ес трябваше да ми помогне да изляза от тази гробница. От тази гробница, в която вече се чувствувах тъй добре…

5. ЕМИЛ И СОЛАРИНЪТ

Прекъсванията на енергия зачестиха и започнаха все повече да спъват нашата работа, пречеха и на диалога ми с Архонта. Виктор Ес дълго разговаряше по видеофона, изчезваше някъде и се връщаше мрачен и мълчалив. Тревога забелязвах и у останалите сапии.

Тия прекъсвания скоро станаха причина за няколко събития, които по-късно се оказаха съдбоносни за мен.

Едното бе свързано с Емил.

Веднъж, тъкмо когато бе влязъл в стаята ми с подноса с купичките, осветлението на малката лампа-слънце угасна. Това се случваше за първи път в негово присъствие. Като си спомних предупреждението на доктор Мартин, изкарах фенерчето от джоба и светнах.

Отначало не можах да открия Емил, после когато свалих снопа лъчи надолу, видях го да клечи на пода до масата и да лиже купичката със соларин. Другата купичка изобщо не пипна.

Смутен, не знаех какво да предприема, нямах сили да го спра, нито да го изгоня, както бе направил докторът. А той, без да обръща внимание на фенера ми, продължаваше да облизва дъното на купичката. Ръцете му трепереха от възбуда, дебелите бърни жадно поемаха златистата каша.

Когато изяде всичко докрай, той вдигна глава към мен. В очите му, обикновено празни, сега имаше страх, гняв и злоба.

— Емиле — продумах, — стани! Така не бива. Да беше ми казал, щях да ти дам.

— Ем 28–15 иска още! — изрече той с глухия си глас.

— Съжалявам, но няма вече.

— Ем 28–15 иска още! — повтори той заплашително.

Вдигнах безпомощно ръце.

В този момент слънцето светна. Емил веднага се изправи и без преход се превърна в послушния, безмълвен лакей. Веднага започна да разтребва леглото.

Не разказах за случката никому, но на другия ден тя ме занимаваше непрекъснато. Към това ме тикаше и чувството за тежест в главата ми, което явно се дължеше на пропуснатата порция соларин.

Изградих две хипотези, които ми изглеждаха приемливи:

Първата: ембриите не получават соларин. Това отслабва мозъчните им центрове и ги свежда до пълно обезличаване и идиотяване. Организмът им обаче чувствува остра нужда от соларин.

Втората: ембриите се плашат от светлината, тя ги държи в подчинение — резултат на дълбоко вкоренен още от детинство рефлекс. Мракът ги освобождава от задръжките и тогава, давайки воля на инстинктите си, те се нахвърлят върху забранения им, но тъй нужен соларин.

Две колкото верни, толкова и неверни хипотези… (Макар като юноша да се бях нагълтал с криминална литература, аз си оставах наивен Шерлок Холмс. Пред себе си обаче не признавах този упорит факт.) Реших да експериментирам, за да докажа своите предположения.

През време на обяда с крайчеца на очите си наблюдавах Емил. Той стоеше до мен и безстрастно гледаше как гълтам соларина с лъжичката. Като оставих на дъното половината от златистата каша, аз подадох купичката на Емил.

— Вземи! — казах. — Изяж го! Аз не искам повече.

Той не трепна.

— Вземи, вземи! Не се смущавай! Нищо няма да ти направя.

Той никак не се смущаваше, но не вземаше и соларина.

Реших да изпробвам втората хипотеза. Оставих купичката на масата, загасих осветлението, отдръпнах се настрана, ослушах се. Нищо. Щракнах с фенерчето: Емил си стоеше на същото място и дори не поглеждаше към соларина.

— Чуден човек си ти, Емиле — казах, като светнах отново. — Снощи едва не ме уби заради соларина. Защо не ядеш сега? — И под напора на едно не съвсем осъзнато движение, ядосан, взех лъжичката и почти я напъхах в устата му. — На! Яж!

Той покорно глътна кашицата и толкова. Не последва нищо.

— Хайде върви си! — казах уморено. — Явно, нещо не е в ред с тебе, а може би и с мене… Изглежда аз съм последен глупак.

Вечерта обаче повторих опита. Получи се абсолютно същият резултат. Емил глътна безстрастно съдържанието на лъжичката, която пъхнах в устата му, и нищо повече.

На другата сутрин обаче, когато отново влезе при мен, веднага забелязах промяната: очите му, обикновено тъй стъклено безизразни, бяха помътнели и той с мъка се държеше на краката си.

Като се погледнах в огледалото, установих, че подобни симптоми има и у мен: очите ми бяха кръвясали, зениците — свити, свят ми се виеше… Соларинът, същият соларин, който даваше сили на сивото ми вещество да работи, очевидно предизвикваше тъкмо обратни процеси у Емил… Нищо не разбирах. А може би наистина ембриите да не са истински хора? Но защо понякога се нахвърлят с такова настървение върху соларина?

Реших да продължа експеримента с риск да осакатя себе си или Емил. Събрах две пълни порции соларин и вечерта почти насила ги напъхах в устата му. Ефектът беше неочакван.

Две минути след като погълна златистата каша, Емил започна да се клатушка като пиян. Тъмното му лице се сгърчи, устните му посивяха. Той сграбчи главата си с ръце, сякаш я пронизваше непоносима болка, и зави като звяр. Сетне приклекна, заби чело на пода и го заблъска с всички сили, без да престане да вие…

Уплаших се да не разбие черепа си, вдигнах го. Той беше толкова слаб, че не можа да ми се противопостави, но продължаваше да върти глава, като че искаше да я изтръгне от раменете си.

Дадох му вода, намокрих челото му, говорих му не знам какво. Той постепенно се отпусна, хълцанията му утихнаха. Когато обаче напълно се успокои, той вдигна очи към мен. В погледа му имаше някаква безкрайна тъга, която ме потресе. Така гледат кучетата, когато любимият им господар е умрял.

— Мина ли? — попитах.

Емил не отговори веднага. По лицето му играеха отражения на противоречиви чувства. Бих се заклел, че в него се бореха две начала: желанието му да говори, да ми каже нещо много-много важно, и някаква сила, която го сковаваше. Постепенно обаче чертите му се изопнаха, лицето му доби старото изражение, той се изправи и каза:

— Ем 28–15 трябва да върви, защото реката го чака.

Взе подноса с празните купички и излезе.

Дълго не мигнах. Страхувах се да не съм напълно повредил бедния мозък на Емил с прекалената доза соларин. Плашех се също така и от господарите на града: как ли ще погледнат те на моите нескопосани експерименти с ембрия?

На сутринта обаче Емил се яви в определеното време с двете купички и водата. Бих казал, че във вида му нямаше нищо променено, ако не беше едва забележимият израз на меланхолия в неговите очи.

Този път му дадох само половин лъжичка соларин.

На обед му дадох пак, вечерта още. Припадъкът вече не се повтори. Наблюдавах го внимателно: той приличаше на малоумно болно дете, което бавно оздравява. Говореше малко, най-често безсмислици, които нямаха никаква връзка с нашите отношения, но една дума почти непрекъснато се промъкваше в неговите бълнувания: реката.

Експериментът даваше резултати. Реших да продължа.

6. ЕКСПЛОЗИЯТА

Втората случка, свързана с прекъсванията на тока, започна на другия ден в Сигма-минус. Бяхме заложили в модификатора един опит, от който очаквахме много. В разгара на експеримента, когато напрежението достигна милиони волта, енергетичният поток секна. Слънцата угаснаха, редица апарати излязоха от строя, опитът се провали.

В следния миг земята се разтърси като блъсната от титаничен юмрук. Грохотът на могъща експлозия, задавена от бетона и скалите, се втурна към нас и ни удари в лицата. Виктор Ес напрегнато се ослуша, търсейки посоката на взрива, другите сапии се озъртаха замаяни наоколо. Зави сирена. От високоговорителите прогърмя металическият глас:

— Внимание! Всички спасителни отряди от Секторите Еф, Ха и Ен незабавно да се насочат към Сектора на Големите заводи. Да се опразнят блоковете Ка, Де и Ер край завода за броня. Камери 46, 47 и 48 от Сектор Ем да бъдат готови за излизане. Внимание! Всички спасителни отряди…

Сирената продължаваше да вие, разкъсваща нервите. Проехтяха още две експлозии, последвани от глухо бучение. Стените трепереха, ние стояхме неподвижни, сковани от изненада и уплаха. Но отново прозвуча категоричният металически глас:

— Внимание: всички спасителни отряди от секторите Еф, Ха и Ен незабавно да се насочат към Сектора на Големите заводи…

Няколко сапии откачиха от стените прибори и апарати и се втурнаха към изхода.

— С мен! — каза Виктор.

Последвах го. Пресякохме коридорите, минахме през сферичното помещение с лампичките. В полумрака на дежурното осветление забелязах, че Виктор отваря вратите не чрез закриване на окулярите, а просто като ги дръпва с ръка — фотоелектронните им механизми не действуваха. Записах в паметта си този факт.

Излязохме във външната галерия. Стражевият робот крачеше пред изхода, като болнаво скрибуцаше с железните си стави. Направиха ми впечатление лимоненожълтите петна, които се бяха появили по металическите му гърди…

Бръмбаровидното електромобилче стоеше върху червените релси с угаснали сигнални знаци. Тръгнахме пеша.

От голямото Зелено кръстовище, където се бяха струпали десетки неподвижни вагончета, ние кривнахме към една странична галерия. Мъчех се да запазя в паметта си нашия път, завоите, гарите, тунелите.

След десетминутно бързо ходене навлязохме в по-оживени галерии. Край нас тичаха сапии с пожарогасителни апарати, тук-таме мълчаливо караулеха роботи, ембрии нямаше. Никой не ми обръщаше внимание — с бялото трико и отслабнало тяло аз почти не се отличавах от останалите сапии. Представих си, че с мургавото си лице и тъмна коса, облечен в черно трико, бих могъл да мина и за ембрий, да изчезна сред тях… Защо не…?

Скоро почувствувах горещия въздух, който лъхаше откъм мястото на взрива. Виктор ускори крачки. Изходът на галерията вече се очертаваше в червено зарево.

… Смятах, че след всичко, което бях видял и преживял на остров Бахоа и тук под земята, нищо вече не може да ме изненада. Бърках. Пред мен беше Секторът на Големите заводи…

… И до ден-днешен, като затварям очи, най-напред виждам вихрушката от вагонетки и черен дим, стоманените стълбове сред пламъците, бетонните кубове на заводите с горящите хора помежду им, убиващите роботи, огнената лава… И зарята под свода… И мълниите върху ембриите…

Но ще се опитам да разкажа всичко последователно.

Най-напред насреща се откри една исполинска пещера или може би изкуствена кухина с размерите на градче. Куполовидният й свод се издигаше високо, подпрян от червени стоманени колони. Под него на релси и въжени линии неподвижно висяха стотици и стотици вагонетки. Въздушни мостове се спускаха към масивни кубически блокове. Тук-таме се издигаха кулообразни шахти, в които като безпомощни кутийки бяха накацали асансьорни кабини, приковани от прекъсването на енергията. Безкрайна плетеница от тръби, металически скели, електропроводи свързваше шахтите, мостовете, колоните. А в геометричния център на сектора, сред квадратен площад, се извисяваше висока кула със система от радиоантени, чиято сложна конструкция виждах за първи път… Не беше ли това „радиоцентралата зад ъгъла“, онази, която напразно търсехме с чичо Том?…

Нямаше време за въпроси: наоколо всичко гореше или поне тъй ми се стори в първия миг. Огромни червени отблясъци откъм дъното на сектора се мятаха по стените на блоковете и озаряваха дебелите подпорни колони чак до високия покрив и това бе единственият път, в който бетонният небосвод на Хелиополис променяше своя сив цвят, единственият път, в който той празнуваше едновременно пламтящ изгрев и пищен залез.

Сякаш влизахме в пеш. Нажеженият въздух ме удари в лицето, нахлу в дробовете ми. До мен достигаше металическият глас, който не преставаше да дава нареждания. Между сивите стени сновяха сапии, пред входовете на заводите дежуряха роботи, всички обърнати към центъра на сектора при площада, откъдето долиташе неясен шум.

Излязохме на площада. Виктор не се спря дори да погледне. Не разбирах какво става: около кулата с антените бяха насядали или налягали на земята стотици ембрии, препасани с платнени торбички. До тях стояха роботи. Ембриите издаваха някакви напевни звуци, които приличаха на молитви. От време на време над тях се издигаше писък, преливащ в животински вой. Като се вгледах по-внимателно, забелязах, че някои от ембриите се гърчат и притиснали слепоочия с длани, блъскат глави о цимента… Като Емил!

Видях как един от тях с мъка се изправи и газейки телата на другите, се упъти към една от страничните ниски галерии, където изчезваше теснолинейка. Той успя да направи само няколко крачки. В мига, в който излезе от квадрата на площада, най-близкият робот се обърна към него, лазерната тръба на челото му блесна с ослепителна светлина, ембрият се строполи на цимента с изгоряло лице. Веднага се изправи друг и тръгна по същия път, към ниската галерия, и пак лазерният лъч го порази… Два робота грабнаха убитите с кукестите си ръце и ги метнаха в една от близките вагонетки. В нея имаше вече три тела…

Не откъсвах очи от жестоката сцена. Машини убиваха хора, така те бяха убили и чичо Том, и никой, никой не се опитваше да ги спре.

— Виктор! — прошепнах аз. — Какво става? Обяснете ми?

— Понякога ембриите се повреждат — каза той равнодушно — и излизат от рамките на определените им задачи. Тогава се налага да бъдат унищожавани.

И той продължи напред, без да се спира. Зад нас светкавиците на лазерните тръби изсъскаха още два пъти…

Въздухът продължаваше да гори, задушавах се. Но гласът на високоговорителите гърмеше и ние се втурнахме в широката артерия, която водеше към края на сектора.

Тук се сблъскахме с ужаса.

Обагрени от ослепителната лава, която струеше през разрушената стена на голям блок и се изливаше навън, по улиците бягаха хора. Не можеше да се разбере какви са. Горяха като факли: дрехите, косите, ръцете им — всичко бе в пламъци. Те се мятаха върху цимента, крещяха, виеха, блъскаха се, падаха и се гърчеха, отново се изправяха, за да тичат, за да избягат от огнения поток, който ги следваше по петите. Срещу тях бяха насочени десетки пожарогасителни апарати, които изхвърляха мощни струи пенлива течност, но тя сякаш се изпаряваше, преди още да бе достигнала пламъците, пък и спасителите бавно отстъпваха под напора на искрящата лава.

Поразени от гледката, уплашени, а по-вероятно — равнодушни, групи сапии стояха наблизо и наблюдаваха. За миг ми се стори, че сред тях се мярна доктор Мартин.

Обърнах се към Виктор: леко разкрачил крака, той се бе облегнал на стената. Лицето му не трепваше. В студените му очи играеха отраженията на пожара.

Огненият поток на лавата, спънат за няколко секунди от десетките трупове, продължи своя път към съседните блокове, като заливаше мъртвите хора. Над тях цвърчаха струите на пожарогасителна течност.

Обади се металическият глас:

— Газови мини!

Няколко сапии тикнаха напред малко оръдие и насочиха дулото му към горящия блок. Изсвистя мина, чу се експлозия и след секунда пред отвора на зида се издигна кълбо черен дим. Пламъците сякаш се свиха, но лавата не преставаше да тече. Втората мина се разби в стената и задушливият газ, понесен от течението, се върна към нас и започна да прониква в страничните галерии. Жестока кашлица раздра гърдите ми, наоколо сапиите побягнаха, отнякъде се появиха апарати за прочистване на въздуха, но бе вече късно.

— Взрив! — загърмя металическият глас. — Веднага!

Настъпи тишина. Малцината останали несъзнателно отстъпваха пред огъня и газа. Но гласът продължи повелително:

— Група Ес Девета! Напред!

Няколко души в бяло с торбички на пояса се откъснаха от нас и тръгнаха напред. И вече първите нагазваха в лавата и вече падаха, покосени от разтопения метал, когато неочаквано светлина заля всичко — токът се върна. Усетих въздишката на облекчение, която се изтръгна от всички сапии. Заедно с нея долетя бързата заповед на гласа:

— Внимание! Всички настрана! Път на камери 46, 47, 48! Камери 46, 47 и 48 — напред!

Обърнах се: зад нас по циментовото платно маршируваше колона ембрии. Същите, които лежаха на площада. Сториха ми се безброй. Може би защото всички бяха еднакви с черните си трика, сребристите такета на главите и торбичките на поясите. Ходеха равномерно в плътни редици, като преграждаха улицата от едната до другата страна. Ходеха срещу лавата и пожара спокойно, равнодушно, без да се спират нито за миг, ходеха като автомати…

И пееха.

Не, това не беше песен. В Хелиополис не се пееше никога. В Хелиополис не знаеха какво е песен. Те произнасяха напевно, в ритъма на крачките, молитвата до Хелиос, онези думи, които съдържаха мистичната жажда за светлина и зеленина, за земя и море, за звезди и небе, онези заклинания, изразяващи безумната заплаха до съществата от Горния свят, осмелили се да откраднат слънцето; онези слова на възхвала на Архонта — всезнайното, всесилното, безсмъртното божество, единствено способно да изведе Хелиополис към светлината.

Оттеглихме се встрани, за да им дадем път. Те минаха, без да ни погледнат, впили широко отворени, немигащи очи в пламъците.

И стъпиха в лавата.

Сега бих могъл да кажа, че картината бе страшна, потресаваща, мъчителна. Тогава обаче тя ми направи впечатление само със своята величествена логика, която ме смаза.

Те ходеха и падаха в лавата, а другите отзад продължаваха, крачейки върху тях, за да паднат на свой ред в огъня, завинаги млъкнали, превърнали се в пътека за следващите. Една пътека от гърбове и глави сред огнената река, един неравен мост от трептяща и умираща плът, която отнасяше последните няколко редици към бушуващия отвор на пожара. А те без колебание, спокойно, равнодушно скачаха вътре със своите торби на поясите и взривове разтърсваха завода, и пламъците ставаха по-малко… И още един скачаше, и още един взрив, и пак, и пак, и пламъците ставаха още по-слаби, задушавани от експлозиите…

Последната редица мина върху пътеката от човешки тела и пеейки своята молитва до Хелиос, се хвърли в пещта на това друго слънце, погълната завинаги от неговата светлина.

Петнайсет минути по-късно пожарът бе напълно потушен и в завода се втурнаха сапиите, за да установят последиците от тази неочаквана и първа по размерите си катастрофа в Хелиополис.

Виктор ме въведе в електроцентралата. Той навярно смяташе, че от пръв поглед ще открия причините на честите аварии: все още ме вземаше за онзи гениален ядрен физик, който бе изписал формулите в синьото бележниче…

Както много други строежи в Хелиополис, така и централата беше една смесица от старо оборудване и свръхмодерни съоръжения и за мен беше трудно да се ориентирам в тях. Единственото, което можах да установя със сигурност, беше заболяването на металическите машини от лимоненожълтия бацил, което, разбира се, не беше особено постижение.

— Какво мисли Алек? — попита Виктор.

— Централата трябва да се премести другаде — отвърнах. — Корпусът някой ден ще рухне. Може да се случи още по-голямо нещастие.

— Няма къде — каза той. — Всичко е задръстено… — И след малко добави, сякаш в отглас на своите мисли: — Време е да излезем оттук…

Навън въздухът беше напоен с газове и дим, които правеха дишането мъчително. Мощни помпи със свистене вкарваха кислород, по ъгловите площадки сапии инсталираха апарати за обезвреждане на газовете. Колони ембрии сновяха по улиците и разчистваха развалините. Съзрях група ембрии, която се занимаваше с разбиването на втвърдената лава. С металорезачки те разсичаха на правоъгълни парчета метала и остатъците от хора в него, товареха ги във вагонетките и ги отнасяха нанякъде. Може би за претопяване…

В сектора всичко се движеше. Над блоковете, по въздушните мостове и въжените линии летяха товарни композиции, в шахтите се плъзгаха асансьори, бръмбаровидните коли се носеха по червените релси, от тунелите излизаха дълги композиции с руда.

Край кулата с антените нямаше никой, само роботите караулеха със своята отмерена крачка — напред-назад, напред-назад, и шареха с убийствените си очи по сновещите наоколо вагонетки, в които послушно седяха неподвижни ембрии.

Внезапно се почувствувах зле — от напоения с газове въздух, от умората, от кръвта върху цимента, а най-вероятно — от намалелите дози соларин. Виктор Ес незабавно спря един електромобил и десет минути по-късно бях в кабинета на доктор Мартин. Но в опустошената ми глава се въртеше една-единствена мисъл: трябва да се махна оттук! Да бягам! Веднага! Но преди това да разбера!

7. НОЩЕН РАЗГОВОР

Виктор се прибра веднага: денят се оказа тежък за него. Затова пък доктор Мартин използува моето неразположение и ме задържа до късно. Той също търсеше човешка близост. За мен това беше добре дошло. Изчаках да се съвзема и без стеснение започнах:

— Доктор Мартин, мога ли да ви смятам за свой приятел?

— Доколкото в Хелиополис съществува приятелство — уклончиво отвърна той. — Защо е този тържествен увод?

— Защото искам да бъда откровен с вас.

— Откровеността не винаги е полезна в Хелиополис.

— Аз съм земен човек, докторе, вие също. Ние мислим еднакво, чувствуваме еднакво. Когато съм с Виктор или с други сапии, имам усещането, че сме от различни планети.

— Не сте много далеч от истината.

— Ето защо вие сте единственият човек тук, с когото мога да говоря открито.

— Кажете все пак.

— Докторе, видяхте ли днес?

— Видях.

— Какво мислите по това?

— Не ви разбирам, Димов.

— Тия стотици хора, които загинаха в лавата по заповед на един глас… Та това е чудовищно престъпление!

— Те са ембрии.

— Но те са хора. Хора!

Докторът не каза нищо. Продължих:

— Видях очите им, когато стъпваха в лавата. Човешки очи…

След дълго мълчание той продума тихо, сякаш на себе си:

— Предполагам, че за А1 е нямало друг изход. Такава ужасна катастрофа се случва за първи път… макар че, струва ми се, няма да е последна. Тия аварии с енергията… ако така продължи… Но трябва да разберете, Димов, че понякога се налага да жертвуваме жива сила, за да съхраним техниката. Иначе край!

Той пак млъкна, очевидно бе казал много.

— Доктор Мартин, искам да ми помогнете.

— Стига да мога, сине — отвърна той вяло.

Започнах направо:

— Доктор Мартин, какво се върши в Хелиополис?

— Не ви ли обясни Виктор Ес?

— Запазване съкровищницата на човешката наука от безумието на Горния свят? След днешната случка? Приказки за деца. Или бълнуване на фанатик. Искам да зная истината.

— Димов, не мога да ви кажа нищо повече.

— Аз зная някои неща, за други се досещам, желая само някои пояснения.

— Не мога… Не бива…

Виждах как се измъчва.

— Докторе, обещавам ви, няма да си отворя устата пред никого…

— Не заради себе си, Алек, а заради вас — прекъсна ме той. — Никаква полза няма да имате от подобни обяснения. Обратно. Аз искам да ви спестя страдания. Пък и не всичко знам…

Чувствувах, че отстъпва. Засилих натиска:

— Доктор Мартин, вие сте пионер или пришелец номер седемнайсет. Ако не се лъжа, това означава, че вие сте един от първите хора от Горния свят, дошел тук. Вие не може да не знаете какво точно се върши в Хелиополис, какви са неговите действителни цели, кой ги ръководи…

— Архонтът… А №1…

— Да, Архонтът, А №1, митичен, тайнствен, когото никой досега не е виждал. Кой и този А1? Къде е той?

Прекъсна ме познатото бучене. Стените лекичко затрепериха. Докторът не му обърна внимание. Казах:

— Сега горе залязва или изгрява слънцето.

— Откъде знаете? — попита той удивено.

— Докторе, на брега на остров Бахоа осем изкусно замаскирани мощни реактори излъчват убийствени радиоактивни лъчи на много километри наоколо, и то само от изгрев до залез-слънце. Нощем те угасват или биват изтеглени долу и сега знам защо: пести се енергия. Тези реактори отблъсват всеки възможен контакт с хората от външния свят. Знаете ли как горе наричат Бахоа? Прокълнатият остров! Кажете ми: защо сте се заровили вдън земя под такава смъртоносна защита? Защо се криете? От кого?

— Прокълнатият остров? — повтори замислено докторът. — Не знаех… Всъщност правилно…

— Вие сте номер 17. Един от първите — продължих аз упорито. — Защо сте дошли тук? Или са ви докарали насила?

— Дойдох доброволно. Дори договор подписах.

— Но защо? Защо?

Той тъжно сви устни, лицето му се сбърчи:

— За пари.

— За пари? Защо ви са тук пари? Доколкото съм забелязал тук никъде и нищо не може да се купи с пари.

— Сине — продума той и в гласа му имаше много тъга, — преди да дойда тук, аз бях млад способен лекар, но без работа, без петак в джоба. Ангажираха ме, отначало само за пет години, дойдох тук, дадоха ми прекрасни условия за работа, много пари… Сега разполагам със злато на стойност пет милиона долара. Господарят плаща, той е честен човек…

Навярно изразът на лицето ми е бил твърде глупав, защото доктор Мартин се засмя:

— Виждате ли колко съм богат? Когато изляза оттук, ще живея нашироко, няма да работя. Ще си построя собствен замък с конюшня, ще си купя яхта, ще имам слуги и безброй жени…

Отминах жестоката ирония на тия думи, попитах:

— И сапиите ли получават злато за своята работа?

— Не. Те не се нуждаят от пари. Те са идеалисти.

Не можах да доловя истинския смисъл на последното изречение, но в него положително имаше страх и ненавист.

— Докторе — казах, — а ембриите?

— Ембриите са средството, с което постигаме целта.

— А целта?

— Слънцето, сине! — каза той с болка и насмешка.

Не искаше да говори. Но аз не можех вече да спра:

— Доктор Мартин, не знам какви в края на краищата са вашите цели и какво всъщност правите, но аз не мога да остана повече тук. Дори да ми дадете най-прекрасните условия за работа, дори да ме позлатите. Аз съм решил да се махна. На всяка цена!

Той неодобрително поклати глава:

— Алек, вие трябва непременно да избиете от главата си всякаква мисъл за излизане оттук. Иначе ще полудеете. Вярвайте ми, аз добре знам това. През ръцете ми в болницата са минали не един и не двама, обзети от болезнената идея-фикс да избягат. Те обезумяха и всички до един отидоха в Енергариума.

— Щом съм влязъл, ще мога и да изляза оттук.

— Никой, никой не е излизал от Хелиополис! Нито дори А1! През първите години след моето идване тук имаше няколко опита за бягство, всички пропаднаха.

Една мисъл ми хрумна, не съвсем ясна още, но реших да я хвърля в спора:

— Не, докторе. Оттук преди много години са избягали двама души: една жена със своето дете. Негри. Ембрии. Казвали са се Номба и Кени.

— Нима са успели да стигнат? — изрече той слисан.

Как да продължа? Една лъжа можеше да усложни моето положение: знаех ли дали въпреки цялото си добро отношение към мен докторът няма да съобщи за нашия разговор на прословутия Архонт? Казах истината:

— Не, те са загинали. Но горе, на брега, почти на свобода.

— Виждате ли? — продума той със съжаление. — Тук или горе, изход няма.

— Но все пак, как са стигнали горе?

Той ме погледна в очите:

— Димов, вие искате премного от мен. Пък и да знаех, нямаше да ви кажа.

Дълго мълчах. Той взе мълчанието ми за обида, погали с малката си сбръчкана длан ръката ми, ласкаво каза:

— Алек, сине, чуйте ме добре… Аз ви обикнах. Може би защото ми донесохте полъха на зелените гори от Горния свят. А може би защото виждам във вас сина или внука, който можех да имам… Вие сте единственият млад човек в Хелиополис, искам да кажа — единственият нормален млад човек… Ето защо ще ви дам един бащински съвет: потърпете, подчинете се, вършете си работата. Има всички признаци, че периодът на нашето затворничество е към края си. Ние или ще излезем всички, и то скоро, или ще загинем всички… Както загинаха днес толкова сапии и ембрии… А ако не загинем от експлозии, ще измрем постепенно и тук няма да остане никой.

— А сапиите? — попитах. — Те нали се раждат тук?

Той тъжно поклати глава:

— От двайсет и шест години в Хелиополис не се е родил нито един човек. Тук жени вече няма.

— Защо?

— Измрели са… От облъчванията… В биокамерите…

Да питам ли още? Все едно — отново ще се завъртя в омагьосания кръг и ще се върна към изходната точка: кой и защо — два въпроса, на които доктор Мартин не искаше или не можеше да отговори. А тази вечер въпреки своя страх и нежелание той ми бе казал достатъчно. Реших да не насилвам хода на събитията.

— Докторе — казах шеговито, — ще имам предвид вашите бащински съвети. Но сам или с всички — на мен ужасно много ми се иска отново да видя нашето мило земно слънце.

— Отлично. А сега върви да спиш.

До сектор Еф ме придружи един мълчалив сапий: все още нямаха доверие в мен.

8. ПЪРВИ ОПИТ ЗА БЯГСТВО

В коридора пред килията ми чакаше Емил с подноса на ръце. Влязохме.

Наблюдавах го внимателно: след доктора той беше вторият коз в неясните ми още планове за бягство. До каква степен можех да разчитам на този получовек? След последния му припадък аз продължавах да го храня със златната кашица, като отделях за него само по половин лъжичка. Кризата не се повтори, обратно — очите му се изпълваха с повече разум и с онзи меланхоличен израз, който ми направи впечатление още тогава. Автоматизмът на движенията му се беше смекчил, но заедно с това отслабна и тяхната самоувереност. Сега той често бъркаше предметите, с които работеше; ходеше несигурно, като че едва сега се учеше да крачи; понякога тъй се вглеждаше в мен, сякаш ме забелязваше за първи път. Бих казал, че той все повече и повече се очовечаваше, с всичките добри и лоши страни, характерни за този процес.

Задъвках зеления концентрат, мислейки как да започна. Емил беше в банята и пръскаше стените със стерилизатора.

— Емиле — извиках, — ела!

За моя изненада той влезе в стаята и застана до масата. За първи път реагираше така бързо на мое повикване.

— Седни! — казах.

Той послушно седна до мен. Мъчех се да бъда естествен.

— Яж!

Подадох му лъжичката. Погледът му се прехвърли от нея към соларина, от соларина към мен. Насърчително кимнах. Той взе лъжичката в юмрука си, гребна от златистата каша и несръчно я поднесе към устата си. Като че не знаеше как се яде с лъжица.

— Емиле — попитах, — ти къде живееш?

Той посочи вдясно:

— Там. Сектор Ем, блок 17, камера 6.

— Тъй… А семейство имаш ли?

— Ем 28–15 не знае какво е семейство.

Зададох въпроса иначе:

— А с кого живееш?

— В камера 6 има много, много ембрии — отвърна той.

— Чудесно, Емиле… — И като се стараех да не повишавам глас, добавих: — А реката къде е?

Зениците му се разшириха. Той зашептя:

— Ем 28–15 много обича реката…

— Но къде е реката?

Той посочи лявата стена над леглото ми:

— Там.

— Искаш ли да отидем?

— Да — рече той шепнешком, — Ем 28–15 много обича реката.

— Да вървим!

Разтворил очи, без да мига, като притеглен от невидим магнит, той закрачи към лявата стена. На леглото обаче се спъна и падна. Помогнах му да се изправи, поведох го към вратата.

— Ем 28–15 много обича реката — шептеше той. — Ем 28–15 много обича реката…

Отворих вратата. Той прекрачи в коридора и тръгна към изхода.

Гледах отдалечаващия се черен гръб. Да чакам ли още? Или да вървя с него? Рано или късно Виктор ще разбере, че не аз съм математическият гений, на когото разчита. По-лошо — това ще открие и Архонтът. Намалените дози соларин с всеки изминат ден подкопават умствените ми сили. Скоро ще бъда неспособен да се състезавам с него, ще бъда безсилен да предприема каквото и да било разумно нещо. Кога друг път ще ми се отдаде такъв благоприятен случай?

Затворих вратата и последвах Емил.

Пред изхода той вдигна глава и отчетливо произнесе с глухия си глас:

— Ем 28–15 иска да излезе.

Стената безшумно се разтвори.

В следващите две секунди аз или щях да бъда труп, покосен от лазера на стражевия робот, или щях да изляза от сектор Еф.

Железният автомат стоеше пред вратата, насочил челната си тръба към Емил. Мен изобщо не погледна, сякаш не съществувах. Емил веднага извади от джоба си бяла кръгла пластинка и я пъхна в една цепнатина под металическата гръд на робота. Изрече:

— Ем 28–15 си отива — и спокойно закрачи вдясно с характерната си механична походка.

Последвах го, без да се обръщам, чакайки всеки миг ослепителната мълния да прониже гърба ми. Нищо обаче не стана и едва когато се отдалечихме на стотина крачки, извих глава назад: роботът сновеше пред входа на нашия блок, без да се интересува от моята особа.

Нима бялата пластинка е дала път и на мен? Или пък роботите са програмирани да пазят само ембриите и не забелязват останалите? И ако е вярно второто, как е постигнато то? Едва ли пластинката е единственото средство за регулиране на техните механизми.

Мълчаливо чаках по-нататъшния развой на събитията. Не исках да насилвам повече Емил, страхувах се да не го отклоня от търсения и налучкан от мен път към реката. Вървях подир него, като дебнех всяко движение, всеки шум наоколо.

След малко настигнахме още няколко ембрии. Обзе ме леко безпокойство: бях единственият бял между тях. Но те не ми обърнаха внимание и аз продължих.

При голямото Зелено кръстовище всички се спряха. Спрях се и аз. Към нас се присъединяваха все повече и повече ембрии, идващи от съседните галерии. Мълчаха, със сковани лица и празни очи. Сред тях Емил имаше вид на същински човек.

След няколко минути откъм левия тунел се показа влак. В четвъртитите вагончета един до друг седяха притиснати ембрии. Черните им трика бяха замърсени от пръст и смазка, тъмните им лица — набраздени от кална пот. В първия миг не можах да разбера кои спят и кои не, толкова всички бяха еднакво неподвижни и с еднакво застинали лица. Напомняха ми ония прастари фотографии на миньори, излизащи след работа от рудник.

Влакчето спря. Чакащите ембрии заеха малкото празни места във вагончетата. Емил също се упъти към тях.

— Емиле — прошепнах в ухото му, — а реката?

Чул гласа ми, той замаяно се огледа, изненадан, че ме вижда до себе си, направи две крачки встрани, но веднага, под напора на някаква вътрешна сила, на която очевидно не можеше да се противопостави, се върна към вагончето, влезе и послушно седна на скамейката. Седнах и аз. До мен се бе свил един едър за тукашните норми ембрий. Отпуснал глава на гърдите, той спеше. Влакчето тръгна.

На следващото кръстовище то отново спря, за да прибере още една група работници. Нататък вече то бързо се понесе по тунелите и аз напразно се мъчех да запомня посоката. Струваше ми се, че все повече потъваме в дълбините на подземията. Белият цвят се смени със сив, сводовете станаха ниски, зидовете — неравни, ръждиви.

До мен ембриите дремеха. Емил, спуснал клепачи и положил чинно ръце на колене, не мърдаше. Едрият ми съсед вдясно се полюшваше в ритъма на колелетата и при завоите полягаше върху мен. Неочаквано, при един внезапен тласък, той политна напред и заби глава в коленете на Емил. Вдигнах го, той се отпусна на ръцете ми безжизнен.

— Хей! — зашептях аз. — Хей! Какво ти стана? Съвземи се! Хей!

Той не реагираше. Разкопчах блузата му, пъхнах ръка до кокалестите му гърди: кожата бе леденостудена, сърцето не биеше. Повдигнах клепачите: очите не виждаха… Отпуснал долната челюст, той сякаш дремеше като другите.

Влакът влезе в голяма гара, потопена в мътносива светлина. Наоколо чакаха стотици празни вагончета. От друг влак, пристигнал навярно малко преди нас, слизаха ембрии, които веднага се упътваха към голям бетонен блок вляво. Във вагоните оставаха да лежат черни фигури…

Вниманието ми бе привлечено от някакво движение напред. Край вагоните крачеха два робота и с кукестите си ръце прехвърляха лежащите ембрии в съседния товарен влак.

Трябваше да решавам в секунди. Единствен аз бях гологлав и бял и ярко се откроявах сред тази маса в черни трика и сребристи такета. Под равнодушните погледи на другите бързо съблякох мъртвия си съсед и нахлузих дрехите му. Взех и такето му. Под него черепът се оказа обръснат. А голото тяло въпреки безподобната си мършавина бе тяло на човек.

Роботите се приближиха до нас. Ембриите се изправиха като един. Изправих се и аз. Остана да лежи само голият. Четири куки се закачиха за него и го напъхаха в съседната вагонетка, вече пълна с трупове, а може би и със спящи…

Тръгнах подир Емил, като се стараех да правя същите движения, които правеше и той. Не беше трудно. Той просто вървеше заедно с другите, просто ядеше заедно с тях, просто спеше заедно с тях, всички — движени сякаш от невидим кукловод с невидими конци.

… Ще забравя ли някога нощта, прекарана в блок 17, камера 6 на сектор Ем, сред мълчаливите черни човеци автомати? Ще забравя ли тежките, смазващи, прогнили и разядени от влага и мухъл стени, през които вече се просмукваше океанът?… И огромната сива, гола, влажна зала на трапезарията, осветена от слабото слънце на свода?… И конвейерната лента с порциите зелено желе?… И хората, приведени над нея, лочещи направо от купичките?… После — умивалните с циментовите корита, пълни с дезинфекционна течност, в която ембриите потапяха ръце и лица… И безкрайните спални с двуетажните сиви пластмасови нарове, върху които черните лягаха облечени и мигновено потъваха в мъртвешки сън…

… Ще забравя ли тежката миризма на гробница, жалките миши писъци, които се изтръгваха от спящите, предсмъртното хъркане на умиращите, бледата светлина, която сивият свод хвърляше върху тия тъмни, негроидни лица, добили едва сега израза на истински хора?…

До мен лежеше Емил. Единствен той сякаш не спеше: мяташе се върху твърдата си постеля, мърмореше неразбрани думи, от които успях да различа само една: реката… реката… реката…

Станах. Закрачих по тясната пътечка между наровете. Минах в умивалните. По-нататък врата нямаше. Прекрачих навън.

В полумрака съзрях силует на робот. Свит в сянката на стената, изтичах край блока и се скрих зад ъгъла. Наоколо нямаше никой. Само сиви бетонни стени, които опираха до сивия каменен свод; геометрично права, сива улица, която се загубваше в сивия здрач… От далечината пред скалите и бетона идваше глухото бумтене на Големите заводи.

А сега накъде? Към сектор Еф, все едно, сам не можех да се върна. Към реката? Но съществува ли тя изобщо или е плод на бълнуванията на Емил, на дълбокия, атавистичен вик на неговата плът, така както безкрайните падания от дърветата в нашите сънища са само далечен отглас от нашето прадетство?

Затворих очи, направих малка рокада върху таблото, представих си движението на бялата дама след третия ход на Алехиновия етюд: c4-a4. Значи — вляво! Тръгнах наляво.

Улицата се проточваше сред монотонни сиви слепи стени, зад които бяха спящите ембрии. Вървях дълго, километри… Колко ли ембрии живеят в сектор Ем? Трийсет хиляди, четирийсет хиляди? И колко такива сектори има още в Хелиополис? И как тия черни хора са доведени до това състояние на пълно подчинение?

Улицата остро възви вдясно. Започваше нов сектор. Дългата галерия стана по-просторна, зидовете отново добиха бял цвят, по стените се очертаха подобия на прозорци, а долу имаше дори и врати…

Улицата беше пуста, никакъв шум отникъде с изключение на далечното ехо на Големите заводи. Бутнах първата врата. Тя се поддаде. Зад нея — мрак. Светнах с фенерчето.

Лъчите откриха редици малки легла, очевидно детски. До тях — шкафчета, каквито се срещат в ясли и детски градини. Върху шкафчетата — биберони, градуирани шишета за мляко, лъжички. Мазилката от стените беше паднала, но тук-таме бяха останали следи от слънчеви емблеми. Всичко беше покрито с дебел слой прах.

Допрях се до рамката на едно легло, тя се разпадна на лимоненожълта пепел. Останалите легла също бяха поразени от бацила. Кога за последен път в тях са спали деца? Двайсет и шест години — тъй каза доктор Мартин…

Продължих нататък. По всичко личеше, че съседното помещение е болнично отделение и ако се съдеше по апаратурата — физиотерапевтично. В средата на кръглата стая се издигаше внушителен електронен уред, твърде много напомнящ рентгенов облъчител. Тръбата му бе насочена към мраморен диван с издълбани форми на женско тяло. Спомних си разговора с доктор Мартин, неговите думи за съдбата на жените в Хелиополис: „Измрели са… От облъчванията… В биокамерите…“ Без съмнение намирах се в биокамера… Някога тук са облъчвали жени. Защо? Докоснах се до апарата; всички железни части в него се разсипаха на прах.

Все повече заинтригуван, влязох в трета зала, пак спалня, детска спалня. Вместо с легла обаче тя бе пълна с малки боксове като тия, в които се отглеждат недоносени деца. Всички бяха съединени посредством всевъзможни кабели с голямо разшифровано табло, сред което личеше стъклен екран. Таванът бе осеян с множество лампи. Едната стена беше изцяло прозрачна и откриваше кабина с акустически и оптически прибори: стари магнетофони и кинокамери, чиито микрофони и обективи бяха насочени към боксовете.

Светлината на фенерчето ми запълзя по боксовете: празни… празни… празни… Не! В едно от тях имаше нещо.

Надникнах. И изведнъж се озовах в пещерата на поточето край чичо Том: слънце, океан, антибери, а ние ровим в костите и намираме скелета на майката и пробития череп на детето…

В бокса лежеше непокътнат детски скелет.

Знаех, знаех какво най-напред трябва да потърся. Взех черепчето, опипах темето. Пробив нямаше. То бе цяло… Потърсих друго: може би златната пластинка, може би стъкленото топче. Нищо… Нищо… Само кости, слаби, тънки… Но в края на дясната китка имаше бяла металическа гривна.

Измъкнах я внимателно — за да не наруша покоя на бебето, — обърсах я от праха: беше платинена. Имаше номер. И номерът беше 10 000!

Виктор имаше 9 999.

Втурнах се в пустите зали, стаи и кабинети на този огромен медицински, биологически комплекс, в който някога са отглеждали деца, в който някога са създавали свръхрасата, която днес се казва групата на Сапиите. Разумните!

Може би ще разбера най-после как мозъците на обикновените деца са били превръщани в мощен инструмент за мислене, какъвто по-рано са притежавали само малцина привилегировани? Може би ще проумея тайната на тия високочели братя на Виктор, за които нищо друго не съществуваше освен упорит интелектуален труд, способен с леснина да решава и най-сложните проблеми на науката?

А може би ще открия и мястото, където са „конструирали“ и ембриите? Може би ще видя колбите, където са приготвяли биологическата смес? Или контейнерите, където са подхранвали по изкуствен начин зародишите? Като в утопичните лаборатории на старите романи, в които яйцето се разделя на четири, осем, шестнайсет части, за произвеждането на четири, осем, шестнайсет еднакви близнака, еднакво лишени от човешки качества? Защо не? Защо не? С нищо вече Хелиополис не може да ме изненада. С нищо!

Но в залите и кабинетите на института имаше само легла, боксове, и още няколко облъчители и непознати електронни апаратури, които се разпаднаха на прах от моето докосване… И никакви други следи от хора…

Освен куклите — една стая, пълна с черни кукли. От пластмаса, с къдрави коси, дебели бърни и опулени, наивни очи…

И накрая топчетата… В стоманения сейф, който се превърна на пепел, когато се опитах да го отворя. Стъклените топчета с хекзагоналните кристалчета в сърцевините си… Хиляди… Всички еднакви… Всички като онова…

Излязох. В изпотената си длан усетих студения метал на гривната с номер 10 000. Погледнах часовника: беше 4 сутринта.

Какво да правя по-нататък? Да скитам из лабиринтите на този гигантски подземен свят, из нови, непознати сектори? Да търся изхода, който ще ме отведе горе? Но къде? И докога? Скоро из галериите ще запъплят хиляди ембрии, ще закрачат на стоманените си ходила роботи, ще засноват сапии в своите електромобили. Първият срещнат сапий ще ме спре, първият робот ще ме прободе с огнения си лъч… Бих могъл да се скрия в пустите зали на биологическия институт, но колко време ще изтрая без храна, без соларин? Чувствувах се на края на силите си.

Отправих се към сектор Ем, блок 17, камера 6, към единственото място, което в този момент имаше живот, хора. Върнах се към него, така както ония сияещи животни горе се промъкваха всяка нощ в пещерата с поточето, за да се потопят в животворните й води.

Железният часовой си стоеше на място. Влязох в дормиториума, облъхнат от спарената миризма на спящите ембрии. Добрах се до Емил, легнах до него. Потънах в сиви пропасти, може би вече спях…

От просъницата ме изтръгна познатото глухо бучение. Горе изгряваше слънцето! Обзе ме безумна жажда да лежа на тревата, да чувствувам на лицето си ласката на топлите лъчи, да вдъхвам мириса на влажен чернозем, да забия пръсти в него, да ридая като малко момче… Но край мен ставаха. Като един. Без знак, без заповед. И с равна крачка се отправяха към циментовите корита.

С болезнено усилие станах и закрачих подир всички.

Зад мен, върху наровете останаха да лежат неподвижни тела. Мъртви или спящи… След малко ще дойдат роботите и ще ги приберат с куките си.

И отново застанахме край конвейерната лента, която плъзгаше към нас купичките, отново залочихме като животни концентрата, отново излязохме в сивия здрач и седнахме в четвъртитите вагончета, които ни понесоха към голямото Зелено кръстовище на сектор Еф.

Слязохме. Свалих черната дреха и придружен от безмълвния Емил, се отправих към бялата галерия, където неизменно сновеше нашият робот. Емил отново произнесе своето „Ем 28–15 иска да влезе“, което прозвуча като магическото „Сезам, отвори се!“, и пусна своето жетонче в гърдите на автомата. И както в приказките, вратата пред нас се отвори…

9. ПРИ АРХОНТА

Четиридесет и осем часа по-късно направих втория опит за бягство. Една необмислена авантюра със злополучен край и още по печални последици…

Днес, съдейки отдалеч, струва ми се, че бих могъл да постъпя иначе, по-разумно. Но тогава, след експлозията, след нощта в сектор Ем и последвалия разговор с Архонта аз не можех да мисля хладнокръвно. Нервите ми бяха разбити, психическото равновесие — нарушено. Разбира се, отражение даваха намалените дози соларин, но главното бе заобикалящата ме действителност, която се оказа по-силна от съпротивителните ми възможности.

Започна се със зумера, който ме изтръгна от пипалата на съня. С мъка отворих очи, замаян се добрах до видеофона:

— Тук Димов — промърморих.

От екрана ме гледаше непознато лице. Гледаше ме право в очите и питаше:

— Александър Димов, защо не сте на работа? Часът е дванайсет.

— Успах се — отвърнах. — Снощи не се чувствувах добре. Бях в болницата.

— След трийсет минути ще дойда да ви взема. Пригответе се. Заповед на Архонта.

Екранът угасна.

Една дълга минута останах неподвижен, мъчейки се да проясня главата си и уталожа първия шок от съобщението. Открили са моето бягство — това бе първото заключение — и сега ме прибират. Може би в затвор, а може би в техния прословут Енергариум. И ще има разпити и може би обработка… А аз не издържам на болка, просто се плаша от физическото страдание… Тъй или иначе обаче настъпва краят на неизвестността; след няколко минути ще видя истинските господари на Хелиополис и ще разбера, най-после ще разбера всичко! Ала каквото и да става, скъпо ще продам своята кожа, ще се боря. Ще се боря със зъби и нокти и ако мога, ще отмъстя за чичо Том!

С една дума, бях преизпълнен с най-героични намерения и с оглед на близката схватка реших да мобилизирам всичките си сили. Най-напред напъхах черната дреха зад леглото, сетне раздвижих колкото бе възможно в тясната килия вцепенените си мускули, като вдигнах по петдесет пъти всички тежести, които ми попадаха под ръка, после дълго стоях под ледения душ, а когато дойде Емил с обеда, глътнах целия соларин, като лиших ембрия от полагаемата му се експериментална доза от половин лъжичка.

Зачаках. Мислех си за всички ония романи, в които полицията нахлува сутрин рано в нелегалната квартира, за да арестува героя… Мислех си още, че не съм вече оня лекомислен хлапак от Горния свят, за когото морето беше до колене… Чувствувах се стар, умен, мъдър, чувствувах се силен…

Точно на трийсетата минута човекът дойде. Не беше сапий. Бе едър, широкоплещест мъж в полувоенна бежова униформа. На пагоните си имаше офицерски знаци, но никакъв белег не сочеше неговата национална принадлежност. Бе стар, но изглеждаше много здрав.

— Аз съм капитан Долански Пе №24 и съм изпратен да бъда на вашите услуги — каза той с далечен славянски акцент.

Вгледах се в лицето му: мрачно, сурово. Само сините очи напомняха, че е роден някъде в Източна Европа. Славянин все пак! Може би бъдещ съюзник? Като Емил?… Но Емил, горкият, е същество без воля и съзнание. А този капитан тук?

— Драго ми е — отвърнах, — казвам се Алек Димов — и протегнах ръка.

— Тръгвайте! — каза той кратко.

Тръгнах. Разбира се — пред него, като всеки арестант. Вълнувах се — като всеки арестант, готвех се за предстоящата схватка и си мислех: ето че още една завеса пред тайните на Хелиополис е вдигната — тук има военни! И какво ще отговоря, когато ме запитат за Емил, за моите опити с него и за снощното ми бягство в сектор Ем? Ще мълча! Ще мълча докрай!

В бялата галерия пред входа чакаше двуместно, затворено отвсякъде електромобилче. Седнах до капитана, той подкара. А какво би станало, ако го фрасна по главата и след това побягна? Да, а сетне? Ще изпусна възможността да се запозная с господарите на Хелиополис, а мен, все едно пак ще ме пипнат…

Колата бясно фучеше по невидимите галерии, без да спира никъде, и аз не можах да установя дори най-общата посока. А при един завой, когато неволно се облегнах върху капитана, усетих на хълбока му твърд предмет: оръжие… Да, най-добре е да кротувам.

Спряхме пред най-обикновен, безличен блок, капитан Долански положи длан на стената, влязохме в килия, която по нищо не се отличаваше от моята: стандартната маса, леглото, видеофонът… На стола седеше мъж, без съмнение пришелец.

Първото нещо, което се хвърли в очите ми, бе пистолетът на пояса му: своеобразно оръжие с дълго, дебело дуло — навярно лазер. Човекът беше в бежова униформа, също с офицерски пагони.

Беше стар, но не старец, висок, слаб северен тип, с продълговат тесен череп и бяла коса. Лицето му бе сковано като маска и когато говореше, единствено тънките му устни се движеха, лекичко изкривявайки дясната буза. Странни бяха очите му — едното нормално, живо, мигащо почти непрекъснато, другото голямо, сухо, гледащо втренчено напред, без да мига — явно стъклено. Имах чувството обаче, че именно то ме гледа, а не истинското. Този човек ли е Архонтът?

Капитан Долански тракна с токове:

— Полковник, изпълних заповедта: гостът пришелец е тук.

— Свободен сте!

Този остър, безцветен глас! Нали той звучеше от видеофона през ония кошмарни дни в болницата на сапиите и се осведомяваше за моето здраве? Нали това мъртво лице с пронизващ стъклен поглед се скланяше над леглото ми, за да ме изучи по-добре?

Ван Дам! Пе номер 3! Човекът, който упражнява надзора над сектор Еф!

Долански се обърна кръгом и излезе. Зад него стената се затвори.

Стъкленото око дълго не мигна, втренчено в мен. Чаках. Въпреки волята ми устните ми засъхнаха.

— Александър Димов — произнесе той бавно и тихо, — преди време при идването си в Хелиополис вие поискахте среща с Архонта. Архонтът ви обеща, че ще получите тази среща, когато докажете вашата вярност към делото на Хелиополис. Вие работихте добре, Архонтът е доволен от вас. Архонтът е решил да ви приеме.

В първия миг едва задуших нервния, налудничав смях, който заседна в гърлото ми: няма да има разпити, героят няма да има възможност да се прояви! В следващите секунди осъзнах, че не знаят за моето бягство, но едва след това разбрах истинското значение на съобщението: предстоеше ми среща с Архонта, с това чудовище на науката, с което аз толкова седмици и месеци бях в далечен творчески контакт!

И заедно с това дълбоко някъде в мен се пробуди неразумна радост от похвалата: Архонтът беше доволен от моята работа!

— Готов съм — казах, като се помъчих да си придам равнодушен вид.

Човекът отново вдигна стъкленото си, прозрачно око към мен; другото бе скрито зад клепача:

— Александър Димов, честта, която ви се оказва, е извънредно рядка и затова ви предупреждавам: в разговора си с Архонта вие сте длъжен да бъдете напълно откровен, да отговаряте на въпросите му кратко, но без да криете нищо, абсолютно нищо. Имайте предвид, че всяка ваша дума може да бъде проверена и ако се установи и най-малката неточност или лъжа, ще отговаряте. С живота си.

Вгледах се по-внимателно в лицето му: отстрани на носа се очертаваха две тънки симетрични резки, като стар белег от разрез. Те именно придаваха на лицето заедно с немигащото стъклено око този неподвижен, скован израз, който го превръщаше в маска. Пластична операция?… Кой ли е този човек, намерил за нужно да промени лицето си? И това име Ван Дам?… Чуто някъде или прочетено в някакви книги или вестници, отдавна, много отдавна, когато съм бил още обикновен ученик в Горния свят, а не гост пришелец на Хелиополис…

— Господин полковник — казах, — поласкан съм от доверието на Архонта, в чиито способности имах възможност да се уверя толкова пъти. Нямам никакви основания да говоря неистини или да скрия каквото и да било. Моля, водете ме при него.

За миг ми се стори, че в стъкленото око се появи иронично пламъче, но, разбира се, това беше идиотизъм и аз с усилие отклоних поглед от него.

Полковникът се изправи, обувките му скръцнаха по пода, той тръгна напред.

… Коридори, коридори, безкрайни коридори… Бели, пусти, преградени от масивни врати; коридори, в които тук-таме неподвижно караулеха едри, широкоплещести мъже в черни униформи и лазери на поясите; коридори, в които дразнещо скърцаха подметките на Ван Дам… После с асансьори надолу, пак коридори, пак гиганти в черно и още един асансьор дълбоко под бетона… И бяла стена.

Полковникът долепи око върху окуляра на входа — да погледне или да разчетат ириса му? — отчетливо произнесе:

— Говори Ван Дам Пе №3. Пришелецът от Горния свят е готов да влезе.

Долетя тихо бръмчене, чу се металическият, познатият металически глас:

— Да дойде!

Стената се отвори. Влязох. Ван Дам остана навън.

Залата, в която се озовах, бе огромна, с висок свод, подпрян от две успоредни редици мраморни колони, напълно гола и празна и напомняше старинна базилика. В подобни базилики архонтите на древна Атина приемали далечни пратеници… Високо встрани личаха помътнели от времето стъклописи на стилизирани човешки същества, протегнали ръце към слънцето. Отпред, там, където някога се е намирал амвонът, висеше голям слънчев диск, излъчващ златиста светлина.

Признавам — бях развълнуван. Любопитството, това мое трижди проклето любопитство, буквално ме разкъсваше: след малко ще видя Архонта! Въздъхнах дълбоко няколко пъти, поуспокоих бясното биене на сърцето си, направих още няколко крачки напред, застанах в средата на базиликата, точно под слънцето, зачаках.

Мина минута, минаха две минути, три, пет…

И внезапно удари гонг и цялата зала закънтя от някакъв звук и в първия миг не можах да съобразя, че това е само глас, деформиран от резонанса на празната зала. Идваше отвсякъде, студен, механичен и преднамерено тържествен.

— Пришелецо от Горния свят, ти се намираш пред Архонта. Пришелецо от Горния свят, Архонтът иска да чуе от тебе информация за истината. Той може да даде решението, само ако чуе информация за истината.

Огледах се — наоколо нямаше никой. Гласът очевидно идваше от скрит високоговорител.

— Уважаеми Архонте — рекох, — ще ви кажа истината, стига да я знам.

И изведнъж се почувствувах безподобен глупак: явно бе, че разговарям с магнетофон.

В следващата секунда обаче тази мисъл бе опровергана: от високоговорителя отново долетя гласът, но сега в него имаше неподправени човешки интонации и остри, спонтанни нотки на припряна нервност:

— Закълни се! Закълни се, че ще говориш истината и само истината!

— Заклевам се — отвърнах все по-объркан.

— Пришелецо от Горния свят — подхвана с предишното механично равнодушие гласът на Архонта, — задава ти се въпрос, отговори: при каква температура се извършва синтезът на частиците неутрино в камерата на Блин?

— При два милиона и сто хиляди градуса по Целзий.

— Въпрос: какво налягане е необходимо, за да се отдели стриндовата плазма от заобикалящото го магнитно поле.

— Седемстотин хиляди атмосфери.

— Въпрос: каква е формулата на превръщанията на синия лъч при разлагането на стриндовата плазма?

Отговорих. И пак отговорих… И още… И още… На всеки въпрос — точно, ясно, без извъртвания, като добре подготвен студент на изпит пред своя професор. И бях щастлив, че не се запъвам, че в главата ми е бистро, че знам всичко, че го казвам с такава леснина. И в същото време дълбоко в подсъзнанието ме загложди мисълта, че трябва да мълча.

Внезапно, без всякакъв преход, гласът попита:

— Въпрос: колко ядрени бомби притежава Републиката в Горния свят?

Стори ми се, че не съм чул добре, въпросът беше толкова абсурден.

— Моля, повторете!

— Въпрос: колко ядрени бомби притежава Републиката в Горния свят? — повторно избоботи гласът.

— Уважаеми Архонте — отвърнах, — Горният свят отдавна не притежава ядрени бомби. Откакто се гласува Договорът.

— Липсва информация за последните два месеца — каза той.

— Едва ли нещо се е променило през тия два месеца. Договорът е категоричен. Той забранява производството на ядрени оръжия.

— Липсва информация за промените — невъзмутимо каза гласът.

— Съжалявам. Нищо повече не мога да добавя.

— Пришелецо, Архонтът задава нов въпрос: на колко души възлиза сега армията на Републиката?

— Не зная — отвърнах.

Но защо, драги Архонте, защо ми задаваш такива въпроси? Откъде този интерес у тебе към делата на моята страна?

— Въпрос: колко ракетоплана притежава сега Републиката?

— Не зная. — И за всеки случай добавих: — Навярно много.

— Въпрос: колко подводници притежава сега Републиката?

— Много — казах този път направо.

— Колко точно?

— Не зная. Извънредно много.

— Въпрос: на колко души възлизат партизанските отряди на Клавел Мачадо в Централната държава?

— Не зная. Но казват, че са милиони.

— Въпрос: притежават ли лазерни оръжия?

— Да — излъгах аз. (Впрочем за въстаническото движение на Клавел Мачадо знаех само от вестниците в Хонолулу, които лъжеха не по-малко безобразно от мен сега.)

И нови въпроси идваха от високоговорителя — истински разпит, воден от упорит, методичен, много осведомен, но малко тесногръд следовател, — въпроси от всевъзможен характер: за Републиката и Централната държава, за армии и промишлени райони, за банки и политически дейци, за научни институти и известни журналисти, за последните космически летения и за остарелите вече преговори между въстаници и правителство в град Харбиг, и аз вече не знаех как да отговарям, объркан, неспокоен, уплашен, и повтарях само „не зная“, „не зная“, а гласът на Архонта с механично равнодушие от време на време добавяше „за това липсва информация“, „от два месеца няма информация“…

По челото ми изби пот, усещах жажда, умора, все по-голямо раздразнение и нищо не остана от любопитството ми, отлетя и задоволството от първите похвали на Архонта… Два часа вече стоях изправен в празната зала под светещата емблема на слънцето и ми се струваше, че ако остана така само още няколко минути, ще заблъскам с крака по блестящия мраморен под, ще закрещя, ще…

И когато смятах, че повече не мога, гласът също тъй внезапно, както бе започнал, млъкна. Тишината продължи повече от минута, тишина, от която ми запищяха ушите. Архонтът се обади пак, за последен път, сякаш правеше равносметка на разговора:

— Решението утре.

Горе слънцето угасна, чу се леко бръмчене, зад мен стената се отвори: там чакаше Ван Дам.

— Вървете! — каза той.

След половин час бях в стаята си, а след още пет минути вече спях дълбок сън без кошмари, който продължи до средата на другия ден.

10. ШАХМАТНА ПАРТИЯ И НОЩЕН РАЗГОВОР В СЕЛИЩЕТО НА ПИОНЕРИТЕ

Няколко минути след като се събудих, по видеофона се обади Виктор Ес.

— Предлагам Алек да дойде в стаята ми. И да донесе шаха.

В гласа му имаше една непозната нотка на весела възбуда, която ме озадачи, а в начина, по който ми подаде десница и ме покани да седна, личеше непривична живост.

— Пришелецът Алек няма добър вид — каза той, като ме изгледа внимателно — Никога не е бил толкова бледен.

— Какво да се прави, не съм свикнал да живея под земята. Липсва ми слънцето.

Можех ли да му кажа, че върху мен тегнат непоносимите впечатления от експлозията, среднощната разходка с ембриите и разговорът с призрачния глас на Архонта?

Виктор въздържано се усмихна:

— Може би не е далеч денят, когато ще излезем.

— Нима мисията на Хелиополис е вече към края си? — не без злорадство попитах аз.

— Срокът на нашата мисия зависи от много фактори — отвърна той уклончиво и разгъна на масата разчертания на квадрати картон. — Ще изиграем ли една партия? Днес имаме време.

Не запитах защо именно днес имаме време. Забелязах, че старите ми вещи, включително антиберът, се намират още в стаята, закътани в ъгъла. Най-отгоре беше снимката на Моана. Тя не ми трябваше, но пистолета…

— Бели, черни? — попита той?

Спомних си черните тела в дормиториумите, черните униформи в коридорите.

— Черни — казах.

Той подреди сапунените фигурки. Очите ми не се откъсваха от платинената гривна на китката му. Другата бе в джоба ми, а малкият й собственик лежеше в бокса… В мен се пробуди свирепо желание да победя.

— Играйте — казах. — Първият ход е ваш.

Той ме погледна усмихнат:

— Винаги ли на второ лице множествено число си говорят близките хора в Горния свят?

— Близките хора, приятелите, си говорят на „ти“.

— Ние не сме ли вече приятели?

Едва не зинах от изненада:

— Приятели сме… — измънках — разбира се…

— Тогава съгласен ли е Алек аз да се обръщам към него на второ лице единствено число, а той също да ми говори на „ти“?

— Моля… защо не… Щом сме приятели…

Той ми протегна десница, стиснах я. Разбрах: той бе в течение на срещата ми с Архонта. Благосклонното отношение на ръководителя на Хелиополис към мен разбиваше всички прегради. Вече бях Пришелец, бях Пе. Само номер нямах още, но и той навярно нямаше да закъснее.

Казах:

— Почни, приятелю? Ти си с белите.

Виктор започна, отговорих със староиндийска защита, той продължи, очаквайки, че ще приема по-нататъшното логическо развитие на дебюта. Обладан обаче от чисто хлапашко желание да противореча на всяка цена, захвърлих всички изпитани теоретически системи и заиграх единствено под диктовката на интуицията си. Това отначало учуди, а сетне и посмути методичния Виктор. Моите налудничави ходове нарушиха нормалния ход на математическата машина в неговия череп.

След десетия ход на таблото се получи едно невероятно и непредвидено в никой наръчник по шахмат усложнение. Виктор се колебаеше как да продължи.

— Днес играеш твърде особено — каза той. — Сякаш без логика.

— Шахматът не е само логика.

— Какво още?

— Изкуство.

— Много ли обичате изкуството в Горния свят? — попита той не без ирония.

— Без изкуство не може да се живее. Изкуството е любов.

Той вдигна офицера и атакува моя кон.

— От любов ли ще започнете да се избивате? — забеляза той.

Не отдръпнах коня, а се втурнах с черната дама в левия фланг на белите.

— Виктор — казах, — за войната ли говориш?

— Тя скоро ще почне, Алек. И никакво изкуство, никаква любов няма да я спре.

— Толкова ли си убеден в това?

— Архонтът е убеден в това.

Той взе коня ми, заплаши тура.

Архонта!… В главата ми внезапно нахлуха безбройните му въпроси, там, в празната базилика — за ядрените бомби, за ракетопланите, за Клавел Мачадо… И заключението му накрая: „Решението утре“. Може би бе взето вече това решение? „Бягай, Алек — викаше чичо Том, преди да умре, — и съобщи на света…!“ Не избягах, но прибавих към своята дама и черния офицер.

— Виктор, имам чувството, че се радваш на изтреблението на Горкия свят.

С пренебрежителен жест той взе моя тур. Не се защитих, продължих да напредвам към левия противников фланг.

— Хората само ще спечелят от това — каза той.

— Кои хора?

— Които останат.

Той взе още една моя пионка. Аз се вклиних с коня си вдясно от насрещния цар.

— В Хелиополис ли? — попитах.

— В Хелиополис и другаде.

— А ако това струва стотици милиони жертви?

— Какво значение имат жертвите?

Виктор вдигна бялата дама, поколеба се миг и я постави на хоризонтала на другия ми офицер. Аз пък скочих с пионката до най-предната възможна линия. Той унищожи офицера ми.

— Алек — продума той, — днес Архонтът ми нареди да започна синтезирането на Сигма-минус. Той ми даде и окончателната формула.

Не играх веднага, не играх дълго. Сигма-минус — антиматерия! Знаех, разбира се, че в Модификатора се правят опити в тази област, но аз никога не бивах допускан до тях. Мислех, че още не са готови с извънредно сложната технология и че не достига енергия… Не посмях да си представя дори какъв преврат в науката, техниката и в целия живот на човечеството би предизвикало създаването на антиматерия на промишлено равнище. Не дръзнах и да помисля каква абсолютна мощ би дала тя в ръцете на тия, които биха я притежавали… Архонтът е дал окончателната формула!… А може би и аз съм допринесъл за нейното извеждане?

Решително тикнах към противниковия център още една пионка. Виктор взе втория ми кон.

— Алек — каза той, — ти ме учеше, че при това положение добрите играчи обикновено се отказват. Останал си без фигури.

Прескочих с черния тур шест квадрата напред.

— Виктор, след два хода ти си мат.

Той сви вежди, сивите му очи зашариха около белия цар, обкръжен от черните фигури. Ръката му ядосано го повали.

— Виктор, ще ти задам един въпрос, но много те моля да ми отговориш… Виктор, защо желаеш унищожението на Горния свят?

— Логически извод от уравнението. Горният свят не заслужава да съществува.

— Но какво знаеш ти за него?

— Виждал съм го как живее.

— Не те разбирам. Нали никога не си излизал на повърхността?

— Не, никога не съм излизал на повърхността, но съм слизал към Селището на пионерите.

За първи път чувах за това селище. Виктор направи няколко крачки из тясната килия, спря се до мен:

— Алек, искаш ли да ти покажа Селището на пионерите? Ти вече имаш право на това.

Излязохме. Виктор не произнесе никакво заклинание пред вратата, а я отвори с длан върху фотоклетката; не пусна никакъв жетон в утробата на автомата, а направо го отмина. Бялото бръмбарче полетя по червените релси.

Още след второто разклонение ние се спуснахме по стръмно нанадолнище към самите недра на Хелиополис. По пътя не срещнахме никакви други коли, никакви хора.

Намирахме се в голяма гара, която по нищо не се отличаваше от станциите на метрополитените в Париж или Берлин. Същият широк перон, същите будки за вестници, същите магазинчета за продажба на сувенири и цветя, същите плакати по стените, рекламиращи най-новите бански костюми и първокласно скоч-уиски. Гарата бе пуста.

Изкачихме се по неподвижния ескалатор. Озовахме се в една много просторна галерия с боядисани в небесносиньо стени, осеяни със златни звездички. Очевидно тя бе отдавна изоставена: на много места пластмасовата мазилка се бе напукала и свлякла, откривайки сивия бетон. Тук-таме лежаха мъртви роботи с разядени от бацила гърди и глави.

Галерията ставаше все по-широка и по-висока, докато най-после се превърна в булевард, подобен на ония, които могат да се срещнат в по-старите квартали на който и да е пристанищен град в Европа. Булевард с триетажни и четириетажни сгради, разположен сред увеселителен квартал, пъстър, разнообразен, с врати, прозорци, витрини, със стъклени рекламни обяви, с крещящи неонови човечета, с изрисувани по фасадите старомодни автомобили, хладилници, телевизори, с разлепени по стените афиши, канещи на най-дръзкия стриптийз, на най-смелия хазарт, най-примамливите наркотици…

Заобленият свод бе изцяло превърнат в небе, с облаците и синевата зад тях, със сребристи звезди и малък лунен сърп, а по-ниско се виждаше развълнувано море и в далечината — платноходка…

Бавно крачехме край магазините, пред стъклените фасади на кината и малките врати на баровете; спирахме се пред локали, вариетета, музикхоли; надничахме в игрални домове, циркове, кръчми; разглеждахме панаирджийски стрелбища, боксови рингове, зали с деформиращи огледала.

Всичко беше мъртво.

Зад потъмнелите витрини още личаха протритите от времето програми на спектакли, снимки на полуголи жени, привлекателни покани за танци, фотопейзажи от Горния свят и изкуствени цветя, много изкуствени цветя…

Зали, стаи, сепарета, салони, сцени, манежи, рингове — всичко бе изоставено и приличаше на захвърлен от употреба декор на стандартен филм, снет преди стотина години.

Спомних си другия град на повърхността на Прокълнатия остров, направен от восък и пластмаса, построен, за да бъде мишена на бомбите, но превърнат в маскировка на този град тук — едно зловещо плашило за глупците…

Виктор не откъсваше очи от мен и мълчеше. Проговори едва в пустата зала за танци, със старинния музикбокс в ъгъла. Плочите все тъй си стояха в клетките, готови сякаш при натискане на копчето да легнат под иглата и засвирят. Под тавана висяха разноцветни гирлянди, книжни фенери, кукли, издъхнали балончета.

— Ето, така живееха пионерите през първите години — каза той. — Безсмислен, безплоден живот.

— А после?

— После ли? — Той повдигна рамене. — Пионерите, Алек, още с идването си тук донесоха със себе си едно неразрешимо противоречие. От една страна, те бягаха от Горния свят с великата задача да съхранят в Хелиополис ценностите за бъдещето, от друга — не можеха да се освободят от носталгията — така се нарича това чувство, нали? — по стария живот. Както виждаш, възстановиха го и тук… За щастие те не успяха да заразят и нас, сапиите, с този страшен вирус. Иначе и ние щяхме да се разпаднем като желязото на киберите… Знаеш ли, Алек, някои от тях дори полудяха от мъка по Горния свят!

Последните думи той изрече с искрено удивление.

— Разбирам ги, Виктор.

— И ти ли, приятелю Алек? — с леко презрение продума той. — Горният свят не заслужава и косъм от главата ти — този израз съм прочел в една книга.

— Виктор, какво друго знаеш за Горния свят?

— Това не е ли достатъчно? — отвърна той, като посочи с ръка сгърчените балончета, разкъсаните гирлянди, избелелите фенери.

— Слушал ли си, че освен това има и друго?

— Чел съм, да. И съм слушал от пришелците. Глад, мизерия, глупост, завист, злоба, убийства, кражби, болести, войни, затвори, потисничество…

— Знаеш ли, че има хора, които се борят срещу тия злини? Че благодарение на тях в много страни животът се е променил?

— Биологически те по нищо не се отличават от другите — каза той небрежно. — Всички земни хора носят злото в себе си.

— Но, Виктор, ти също си земен човек.

— Не, аз съм роден в Хелиополис.

— Но си роден от майка.

— Не знам… Не познавам майка си. Не познавам никаква майка.

Спомних си обиколката из сектор Ем, облъчителя, детското скелетче пред тръбата… Неродени от майки! Непознаващи майките си! Израснали в боксове! Сапиите! Ето истинските мутанти на Прокълнатия остров. Новият антропологически тип. Като бронираните птици в пясъка горе, далеч от слънцето, но защитени от радиоактивните лъчи, а тия тук — защитени от всичко човешко. А Архонтът тогава, Архонтът какво представлява?

Попитах:

— Кажи, Виктор, чел ли си някога стихове?

— Не.

— А слушал ли си музика?

— Не. Но за музика са ми разказвали. Музика ще слушам едва в Енергариума. Ако, разбира се, не се случи нещо друго преди това… Казват, че музиката била красива като математиката. Вярно ли е това?

— Да… В известен смисъл… Но аз мисля, че тя е по-красива от математиката.

Той ме стрелна с очи, но се умълча замислен.

Аз също се замислих — за този мъртъв свят наоколо, за този странен човек до мен, за онзи Енергариум, който ту бе ад, ту концертна зала.

Влязохме в полукръгъл салон с голяма сцена, по стените на която висяха избелели фотографии на събличащи се жени.

— А жени виждал ли си? — попитах аз, като си припомних думите на доктор Мартин.

— Да. Веднъж. Преди двайсет години. Бях малък, живеех в сектора на Училищата. Нашият монитор, един от най-забележителните сапии, които съм срещал, доведе цялата ни камера тук. За да видим как живеят пришелците, които замениха пионерите и които наричахме наши бащи. Селището още не беше съвсем опустяло. Мъжете си бяха довели от матриорумите най-красивите жени. Мъжете бяха възрастни, жените млади… Вървяхме по същата тази улица, край същите тия прозорци, наблюдавахме как хората от Горния свят се забавляват… Като се върнахме, аз се заклех никога, дори когато излезем от тук, да не поглеждам жена.

Виктор говореше спокойно, с абсолютна увереност в правотата на своите думи. Съзнавах, че е излишно да споря.

— Ето, затова няма да съжалявам, когато твоите братя от Горния свят се самоунищожат — каза той, приключвайки разговора. И добави само: — Дори ще им помогнем.

„Алек! Бягай! — чух гласа на чичо Том. — И съобщи на света…!“

Върнахме се през синята, осеяна със златни звезди и мъртви роботи галерия. В пустата гара на метрото ни чакаше електромобилът. Афишите ни приканваха да обличаме само банските костюми „Венера“ и да пием скоч-уиски „Белия кон“.

11. РЕКАТА

На другия ден Виктор не ми се обади. Много сътрудници сапии също бяха изчезнали с него. Подозирах, че са повикани някъде във връзка с предстоящото производство на Сигма-минус. По цели часове чоплех апаратурата в лабораторията, потънал в песимистични размисли около изгледите час по-скоро да се измъкна оттук.

До помощта на доктор Мартин не смеех да прибягна. Може би той наистина не знаеше пътя за горе. Капитан Долански не се обади повече. Оставаше Емил. Първото бягство с него, макар и да не постигна целта си, не бе излишно. Защо да не опитам пак? В най-лошия случай отново ще се върна в сектор Еф. И ако не открия реката, поне ще проникна в нови кътове на Хелиополис. Съдейки по думите на Виктор, под земята се намираха най-малко още секторите на Училищата, на Пришълците, Енергариумът… Какво още не знаех?

При този втори опит за бягство реших да не се осланям единствено на добрата „воля“ на Емил, а да проявя повече настойчивост и инициатива. Започнах с това, че още същата вечер аз му отделих половината от своя соларин. На сутринта и на обед направих същото. Ефектът се прояви веднага: Емил се отпусна съвсем, ходеше като блуждаещ слепец, с мътни очи и треперещи пръсти, пъшкаше болезнено, от време на време притискаше глава с длани. От автоматизма на движенията му не остана и следа.

Вечерта с жесток садизъм напъхах в устата му цялата доза златиста каша. Припадък не последва, но Емил се превърна буквално в безводна отрепка, в стенещо чучело.

Веднага след редовното нощно бучене, което служеше като сигнал за сън на сапиите, аз застанах пред Емил и хванах лицето му в шепите си. Загледах се в неговите очи и заговорих бавно, с цялата вътрешна сила, на която бях способен:

— Емиле! Слушай ме добре! Сега ще те питам нещо и ти ще ми отговориш веднага. Разбра ли?

— Да… да… — захленчи той.

— Емиле! Къде е реката?

Хилавите му гърди се задвижиха трескаво.

— Там — посочи той лявата стена над леглото ми.

— Върви към реката! Веднага! И няма да се отклоняваш никъде! Разбра ли? Към реката! Само към реката!

— Да… Да… — жално стенеше той.

Упъти се към леглото, аз го отклоних към вратата. Пред изхода на белия коридор едва успя да произнесе своето „Ем 28–15 иска да излезе“ и с моя помощ пусна жетона в жлебчето на робота, който и този път не ме погледна.

Подхванах Емил под мишница, като не преставах да повтарям на ухото му:

— Към реката! Към реката!

Няколко пъти той се отклоняваше вляво и се блъскаше в зида, привлечен от незнайната река, която течеше зад бетона. При Зеленото кръстовище, където вече чакаха няколко ембрии, аз едва не смазах с пръсти крехкото му рамо:

— Към реката! Чуваш ли? Към реката! Не се спирай! Към реката!

— Да… да… — проплака той и с голямо усилие кривна към лявото разклонение — нисък тунел, задръстен с товарни вагончета.

Колкото повече навлизахме в тунела, толкова повече Емил ускоряваше крачки и хленченето намаляваше, като че отдалечаването от центъра на Хелиополис възстановяваше неговото равновесие. Следвах го по петите и непрекъснато повтарях: „Към реката! Към реката!“

Ходихме дълго, все наляво, в посоката, която Емил бе посочил още в стаята ми. Тунелът бе еднообразен, с бели стени и двойни лакирани релси, които видимо и все по-косо се изкачваха нагоре.

Спря ни старо срутване. Откъсналите се от свода блокове бетон, скали и пръст задръстваха прохода. Без всякакво колебание Емил се наведе и запълзя между камъните. Последвах го.

Оттатък вече галерията не бе бетонирана, а само подсилена тук-таме с цимент. Релсите добиваха характерния лимоненожълт цвят на корозията.

Продължихме напред. Бях престанал да внушавам на Емил своята воля: той вече вървеше без подканване и без задръжки. Бих казал като камила, която, тласкана от мощния си инстинкт, безпогрешно се отправя сред безводна пустиня към живителния кладенец… Но у Емил нямаше нищо животинско. Обратно — с всеки изминат метър лицето му добиваше нормален човешки израз и най-вече очите, които се изпълваха с меланхолия.

Спря ни ново препятствие, този път добре познато: голяма купчина лимоненожълт прах. Забелязах встрани вклинената в скалите бетонна рамка: тук някога е имало металическа преграда. Кой ли пръв се е докоснал до нея?

Оттук тунелът окончателно се превърна в неосветен подземен проход, чийто свод често се снишаваше почти до земята. Трябваше да лазим. Възбудата у Емил все повече растеше, той се провираше напред, като си помагаше с лакти и колене. Проходът се превърна в тесен процеп, смятах, че няма да мога да мина. Но аз отдавна вече не бях едрият атлет от „Академик“, а мършав жител на Хелиополис, и с малко усилие успях да се промъкна.

Изправих се. Емил вече тичаше напред.

Намирахме се в пещера. Вляво шуртеше поточе.

Моята хипотеза, спасителната хипотеза, която таях дълбоко в себе си, се потвърждаваше. Ще се окажат ли верни и по-нататъшните им предположения?

Широкият сноп лъчи на моя фенер освети пещерата. Тя имаше съвсем естествен произход и не се отличаваше от ония десетки пещери, които бяхме претърсили с чичо Том горе. Никакви следи от корекции. Поточето бликаше от основата на левия зид и изчезваше наблизо под скалите. Водата бе бистра и сладка и издаваше трепетен ромон.

А до нея лежаха, полуразложени, човешки трупове в черни трика.

Представих си как тия ембрии са се довлекли дотук, притеглени от могъщия зов на водата, безсилни да се върнат назад, но неспособни да отидат по-нататък.

Представих си още как преди много, много години една майка със своето дете, стигнала също дотук, най-напред е пила от водата, сетне се е промушила в отверстието на поточето и следвайки неговото подземно течение, е успяла да излезе на повърхността, в онази пещера, където нощем птиците и змиите от радиоактивните пясъци идват да утолят жаждата си.

Представих си пътя на тази майка в земните недра, нейната радост, когато е съзряла дневната светлина, нейните напразни усилия да напусне острова… Представих си и мъките, нейните и на детето й, когато е умирала, притиснала към гърдите си момченцето с пробитата глава…

Емил се бе навел над поточето и пиеше, пиеше, и лижеше дъното с онова настървение, с което гълташе соларина при тайнствените прекъсвания на тока. Опипах фината тиня на дъното — тя навярно съдържаше органични вещества, довлечени тук от утробата на острова.

Съществуваше само един начин да докажа докрай правотата на своята хипотеза: да тръгна по петите на онази незнайна черна майка. Тя бе намерила достатъчно сили в себе си, за да измъкне оттук своето дете. Аз трябваше да намеря сили да спася себе си и, кой знае, може би още нещо далеч по-голямо и по-важно…

Представих си как се довличам до пещерата, в която чичо Том бе смазан от робота, после — още по-нагоре, до брега на океана. А по-нататък? По-нататък: хиляди рентгена през деня — мигновена смърт. Стотина рентгена през нощта — смърт с няколкодневна агония. Но три-четири дни са напълно достатъчни, за да се добера до най-близкия населен пункт и да алармирам света. И като веществено доказателство ще изправя пред човечеството Емил, наречен още Ем 28–15.

Нямах време за губене, пък и не исках много да мисля: инстинктът за самосъхранение, тази подла пружинка в нашите душички, която ни кара да живуркаме на всяка цена, можеше да ме върне обратно.

— Емиле! — извиках повелително. — Ела!

Той се изправи. Устните, бузите, ръцете му бяха мокри от водата. На лицето му имаше, заклевам се в това, нежна усмивка!

— Реката е много добра — продума той като дете, което след като е изяло порция сладолед, не смее да си поиска още една. — Ем 28–15 много обича реката.

— Чудесно, Емиле, но трябва да вървим. Хайде, ела!

Той се приближи до мен. Насочих фенера насреща му. На устните му все тъй играеше нежната усмивка, а в погледа му имаше, за първи път откакто го познавах, освен израза на меланхолия и една светлина, която ме разтърси.

Той каза тихо, с напълно човешки глас, с напълно човешка интонация:

— Ем 28–15 много обича тебе.

Гърлото ми се сви, в очите ми нахлуха сълзи.

— Хайде, хайде… — рекох задавено — само това ни остава сега да си правим любовни признания. По-добре да вървим. Сега аз ще вляза в тази дупка, а ти ще вървиш подир мен и няма да изоставаш. Разбра ли?

— Ем 28–15 много обича тебе — каза той.

Нямах сили да издържа повече на неговия поглед, на неговата усмивка, обърнах се, мушнах се в отверстието. Водата блесна под лъчите на фенерчето. Зад себе си чух отривистото дишане на Емил.

Колко пълзяхме тъй в подземната река, не си спомням. Бях напълно загубил усещането за време. В паметта ми останаха само откъслечни впечатления от картини, звуци и болка: отражението на светлината във водата; черното дъно, което превръщаше поточето в подвижно огледало; ръцете ми, които потъваха в тинята; пъшкането на Емил зад мен; болката в коленете; блъскането на главата ми по каменистия свод; чувството, че се задушавам, че на следващата крачка ще падна и няма да се вдигна вече… От време на време се обръщах да погледна Емил, да му подам ръка, но той пълзеше напред, без да изостава.

Няколко пъти се спряхме да си починем. Тогава се облягахме на неравната стена, сгърбени, но въпреки това успявах да видя ласкавата усмивка на Емил. Така и ще го запомня завинаги: приседнал в плиткото корито на поточето, свит под камънака и повдигнал към мен усмихнато слабо, черно лице.

Няколко минути по-късно беше мъртъв.

На един завой аз се спрях без сили и отпуснато се облегнах на стената. В същия миг водопад от лимоненожълт прах се изсипа върху мен и едва не ме затрупа. Заедно с него към нас нахлу светлина и една характерна, позната сладникава миризма. Скочих, готов на всичко.

Вдясно, оттатък разкапалата се половин метрова желязна стена, се открояваше голямо циментово помещение, чийто таван се губеше високо в мрака, а едната страна се сливаше с товарна гара, пълна с цистерни. От четирите ъгъла се издигаха мощни железобетонни колони на асансьорна шахта. След миг видях и самата кабина — в нея можеха да се поберат няколко вагона. Спускаше се с леко шумолене, като раздвижваше въздуха под себе си.

А сладникавата миризма ме връщаше назад и ме свързваше с някакви шахматни ходове и с люта болка в очите…

Оттук нататък събитията се разиграха така неочаквано и бързо, моето участие в тях бе така нелепо, че и до ден-днешен се питам: как и защо съм постъпил тъй нецелесъобразно и противно на всякаква логика?… Впрочем не! Отговор има: през тия трагични минути моето поведение се диктуваше единствено от усмивката на Емил.

Асансьорът леко стъпи на циментовата основа, от него излезе робот. Втория забелязах по-късно. Емил до мене нададе сърцераздирателен писък, който се загуби в безкрайния отвор на шахтата. Роботът закрачи към нас. Побягнах встрани, той не ме последва, а продължи към Емил, който бе застанал пред стената като за разстрел, и ужасен, разтворил широко очи, следеше приближаването на автомата.

Желязното подобие на човек неумолимо крачеше към Емил, скърцайки с металическите си стави, насочил напред късата тръба на челото си.

— Емиле, бягай! — изкрещях аз. — Бягай!

Той ме погледна, разбра и побягна покрай стената. Мълнията удари над него и откърти димящи пръски бетон, гейзер циментов прах пред краката му, третият преряза коленете му. Той се строполи на пода, мъчително стенейки като пребито куче. Роботът бавно закрачи към него.

Тогава именно аз се нахвърлих върху автомата. Ей тъй, просто с голи ръце. Пред очите ми причерня, не мислех за нищо, бях преизпълнен с дива ярост. Скочих над железния му гръб, вкопчих се в раменете му, заблъсках с юмруци, заритах, заревах… Но той, без да чувствува нищо, продължаваше да крачи към Емил. А аз, глупакът, биех желязото, удрях, дращех бездушната машина и от юмруците ми течеше кръв, и от очите — сълзи.

В съзнанието ми проблесна мисълта да потърся друг начин да спра този металически хищник, да напипам пътя към мотора му, към неговия електронен мозък, да сразя сърцето му. С треперещи пръсти зачовърках под шията, търсейки някакъв кабел, някакво реле.

Но бе късно. Той бе стигнал до лежащия Емил и бавно, методично започна да го тъпче с чугунените си пети… В умопомрачението си аз все пак успях да зърна сивата стъклена топчица, която изскочи от смазания череп и се търкулна върху окървавения цимент.

Трескавите ми пръсти напипаха контурите на реле. Дръпнах с всички сили. Роботът мигновено се вкамени, полуприведен над Емил, с протегнати напред куки и насочена надолу лазерна тръба: желязна статуя, символ на един механизиран, жесток, антихуманен свят.

Скочих от гърба му, приклекнах: с Емил беше свършено. С несъзнателно движение прибрах стъкленото топче в джоба си. Цялото ми тяло се тресеше, от юмруците ми течеше кръв, но болка не усещах, само безмерна скръб, такава скръб, сякаш пред очите ми току-що бе загинал най-близкият ми приятел.

Чух скърцане, обърнах се. Към мен вървеше втори робот, също тъй заплашителен и неумолим. Към главата ми бе насочено единственото му око. За мен имаше само един изход: борба. Всяко бягство означаваше мигновена смърт. Успеех ли да се докопам до релето под врата му, бях спасен. Затворих очи, за да не видя лъча, който щеше да ме порази, изтичах към робота. Бях на пет, на три, на един метър… Мълнията не блесна. Втурнах се към гърдите му. От сблъсъка полетях назад. Той се наведе, протегна куки към мен. Заритах, заудрях, но той ме бе вече здраво сграбчил в желязната си прегръдка. Замятах се, напразно се опитвах да достигна тила му, напразно търсех друга пролука към електронния му мозък, той не ме пускаше и бързо крачеше сред цистерните, издаващи тъй характерната сладникава миризма, която ме връщаше назад, назад…

Една формула се заблъска в главата ми, но още не искаше да се подреди както трябва. Сетне изведнъж тя застана пред мен като на черна дъска: амилацетат! Същият онзи химикал, чиято миризма ме облъхна в деня на първото ми пропадане в Хелиополис, тогава, когато друг един робот, а може би да е бил този, по абсолютно същия начин ме носеше из галериите, а в мозъка ми се набиваха ходовете по дъската: с дамата, все с дамата — c2-e4, e4-a4, a4-c6, c6-c8, и после надолу, с асансьора надолу… и после тази миризма на амилацетат… Но защо роботът, след като уби чичо Том и стреля по мен, сега ме пощади? Защо? По какво се отличаваше тогавашният Алек Димов от сегашния?

И както лежах безпомощен в железните лапи на автомата, аз истерично се закисках: разбира се, аз съм един безнадежден глупак! От мен никога няма да излезе истински учен, щом като не мога да установя една толкова елементарна, очебийна разлика. Тогава чичо Том и аз бяхме облечени в черни антибери. Сега аз съм в бялото трико на сапиите. Роботите са програмирани да унищожават всички черни същества, които излизат от строго ограничените норми на поведение, и да пощадяват, не! — да спасяват всички същества в бяло и с бели лица… Тогава роботът най-напред порази чичо Том заради черния му антибер и черно лице, сетне стреля по мен заради черния ми антибер и черен шлем, а когато свалих шлема и видя бялото ми лице, той ме спаси.

… Както сега, когато ме носи нанякъде и ме полага внимателно в едно вагонче, и нечия ръка в бяло поставя на лицето ми маска с хлороформ, и аз потъвам, потъвам в пурпурни бездни…

12. ПОЛКОВНИК ГУСТАВ ВАН ДАМ №3

Едва по-късно проумях онова сложно стечение на обстоятелствата, което вместо в Енергариума ме доведе в Сектор Пе, наречен още Сектора на полковниците.

Казвам „полковници“, а не „пионери“ или „пришелци“, защото настъпи време да ги наричам с истинските им имена.

… Отначало, когато изплувах от мрака, в който ме бе потопил хлороформът, аз въпреки присъствието на доктор Мартин и капитан Долански не повярвах, че се намирам в Хелиополис, толкова всичко наоколо изглеждаше различно от онова, което бях видял досега.

Седях с бинтовани пръсти и окървавени дрехи в дълбоко, удобно кожено кресло. През широки прозорци нахлуваха слънчеви лъчи. На перваза лежаха саксии с аспарагуси и хортензии. Подът беше постлан с килим. От тавана висеше кристален полилей, а помещението бе голям, старомоден делови кабинет с барче в ъгъла и масивно бюро, върху което лежаха два видеофона: един обикновен и един бял, с внушителни размери.

Точно срещу мен, потънал в друго кресло, ме измерваше от глава до пети с малките си, мътни очи един дебел мъж с тежко чело и квадратна челюст. На пагоните на бежовата му униформа имаше познатите ми вече полковнишки знаци, на ръкава — емблемата на слънцето. С дясната си ръка той бавно разклащаше висока чаша, пълна със светла течност и бучки лед, а с лявата лекичко почукваше по лазерния си пистолет на пояса. Мълчеше и ме гледаше, и поклащаше чашата — демонстрираше превъзходство и сила.

Зад мен изскърцаха обувки, чу се рязък глас:

— Вие излезте!

С войнишка крачка капитан Долански излезе. Но доктор Мартин се обърна към дебелия и предпазливо изрече:

— Господа, той е още твърде слаб. Съветвам ви да отложите.

— Доктор Мартин — каза гласът зад мен, — нямаме повече нужда от вас.

За секунда съзрях в очите на доктора съчувствие, после той също излезе.

Останахме трима. Навън блестяха слънчевите лъчи и у мен се надигна болезнено желание да стана и погледна към светлия прозорец. Но с усилие се овладях: предстоеше ми сложна игра, а може би и разпитът с обработка… Нека противникът направи първия ход.

Той не закъсня. Обувките изскърцаха пак, встрани се появи Ван Дам, скръстил ръце на гърдите и с широко отворено стъклено око. Започна без предисловия:

— Ние ви смятахме за умен, а се оказахте…

— … пълен глупак! — не се сдържах аз. — Прав сте. Щом съм стигнал дотук…

По тлъстото лице на другия пробягна лека усмивка:

— Густав — промърмори той със странен женски тембър, — нашият гост е остроумен.

Ван Дам не му обърна внимание, а отново заговори към мен, като кривеше дясната си страна.

— Исках да ви кажа, че се оказахте недалновиден човек, с тесен кръгозор, неотговарящ на качествата ви на учен.

Открили са, че не съм авторът на онзи бележник! Какво пък, рано или късно…

— Когато попаднахте тук — подхвана той, — ние не ви умъртвихме, макар че бяхте първият човек, проникнал в Хелиополис. Оценявайки вашите способности, ние ви дадохме възможност да живеете и работите с нас. Свързахме ви с един от най-големите учени на Хелиополис, показахме ви някои страни от нашата дейност, за да получите представа за мащабите ни. Накрая ви прие и Архонтът. Пред вас се разкриваха перспективи, каквито малцина смъртни имат шанса да срещнат през живота си. Вие можехте да постигнете…

— Слънцето — прекъснах го аз. — Да, слушал съм тази песен.

Държах се неразумно, предизвикателно, но не можех иначе: пред очите ми още беше Емил с нежната си усмивка и над него — роботът.

Срещу мен дебелият отпи от чашата.

— Густав — каза той почти без ирония, — каква младеж се е навъдила горе, а? Излиза, че сме отвикнали от контакта с истински хора.

Ван Дам го изслуша търпеливо, като не отклоняваше опуленото си око от мен. Той поде:

— Вие можехте да постигнете необикновено могъщество, да осъществите всичките си мечти. Не, не тук. Горе. И то — скоро… Но вие, вместо да ни сътрудничите честно, предпочетохте да дезертирате.

Време беше да реагирам.

— Господа — казах, — радвам се, че най-после имам възможност да разговарям с нормални хора, а не с роботи, получовеци, гении и невидими Архонти. Но приемете, че се намирам в твърде неравноправно положение. Вие отлично знаете кой съм, на вас дори са ви известни всички мои думи и дела, а аз нямам и понятие с кого имам честта да беседвам.

Долната устна на дебелия увисна — признак на весело учудване:

— Добре, момко — каза той, — харесвате ми. Жалко, че ще трябва да умрете.

Тежко се изправи, отиде към бара и изкара бутилка с две чаши. Напълни ги, едната поднесе на Ван Дам, другата на мен.

— Глътка уиски?

Повдигнах равнодушно рамене.

— Вземете — каза той, — може да е последна. Местно производство, но е поносимо. Пийте и ще се уверите. Наздраве.

Неговата психологическа маневра беше примитивна, но ефикасна. А може би наистина ще се мре? Поех чашата с превързаните си пръсти, пих. Бе отвратителен синтетичен алкохол, вонещ на химикали.

Ван Дам не вкуси от него. Остави чашата на лъскавото бюро, заговори все тъй тихо и равно:

— Вие се интересувате от имената ни? Те няма да ви разкрият нищо особено. Вие сте твърде млад, за да ви напомнят каквото и да било. Но щом като държите… А кой знае, може би пък ще ви помогнат да се вразумите… — Той посочи дебелия: — Полковник Хулио Рамирец. Аз съм Густав Ван Дам.

Действително името Хулио Рамирец не ми казваше нищо, но Густав Ван Дам… Къде, къде, дявол да го вземе, съм слушал това име? И защо е свързано с някаква неприятна картина, видяна някога и някъде от мен преди много години?

Рамирец си наля нова чаша и тежко се отпусна на креслото, отпи и попита:

— Е, харесва ли ви?

— Не е „Белият кон“ — казах.

— Не, не е „Белият кон“, но да се надяваме, че скоро ще имаме случай да опитаме и „Белият кон“.

— Аз едва ли ще имам тази приятна възможност. Доколкото схващам, вие ми готвите тържествено погребение.

— То не е задължително — забеляза Ван Дам. — Всичко зависи от вас.

— Как да разбирам това?

— Съвсем просто. Вие трябва да ни служите. Този път вярно и докрай.

Нима ще ме върнат в Сигма-минус? След всичко, което се случи?

Полковник Ван Дам отгатна мислите ми.

— Не става дума за научно сътрудничество. Вие загубихте привилегията да стъпвате в Сектор Еф и изобщо се лишихте от правото си да излизате, където и да било в Хелиополис. С вашето бягство заслужихте само Енергариума. Но ние ви даваме още една възможност. Последната.

— Какво трябва да извърша, за да я получа?

— Да обучите един човек, комуто предстои да излезе на Горния свят. — Той замълча минутка и продължи замислено, с отсъствуващ вид. — Този човек никога не е бил горе и се нуждае от обстоен и точен инструктаж за конкретната обстановка, с която ще се сблъска там.

Аха, ето каква била работата! Но да чуем по-нататък.

— На ваше разположение ще бъдат — продължи той — най-различни материали. От вас се изисква да бъдете максимално точен и да приключите обучението във възможно най-кратък срок.

Мигновено изградих оптимистична хипотеза: не ме премахват, защото имат неотложна нужда от мен; без мен човекът, който ще замине за Горния свят, може би сапий, няма да се справи; полковниците не отиват — твърде са стари, а и навярно се страхуват. Тъй или иначе, обстановката е благоприятна за мен, трябва да я използувам докрай.

— Господин полковник — попитах, — а каква е гаранцията, че след като изпълня вашето искане, няма да ме пратите на най-горния свят?

Дебелият Рамирец се полуизправи, мътните му очи за миг се проясниха, в гласа му прозвучаха недвусмислени заплашителни нотки:

— Густав, господинът иска гаранции! Достатъчно!

Ван Дам изкриви дясната си буза — усмихваше се! — при което белезите край носа проличаха още по-ясно. Густав Ван Дам, кой си ти? Къде съм виждал твоя удължен профил с тесен череп и стъклено око?

— Вие като че не съзнавате положението, в което се намирате — продума той. — Не разбирате, че само една наша дума може да ви умъртви, нещо повече — да ви превърне в ембрий… Но аз все пак ще ви открия нещо. Казвам ви го единствено, за да се уверите в нашата лоялност. Мисията на този пратеник е свързана с нашето окончателно излизане от Хелиополис. Ако тя сполучи, след месец-два всички ние ще бъдем горе и тогава вашата смърт няма да ни е нужна. Обратно — може да ни потрябва вашият живот. Но пропадне ли тя, ние ще ви унищожим, независимо от това имате ли вина за провала или не. Следователно ние сме еднакво заинтересовани мисията да сполучи. Ясно ли е?

— Да, безкрайно ясно — казах. — Благодаря ви за откровеността.

Не устоях повече на изкушението да видя какво има зад слънчевите прозорци, станах. Не ме спряха. Отидох до стъклото, погледнах. Не можах да възпра възклицанието си: пред мен се простираше огромна оранжерия, покрита със стъкла и потънала в ослепителна топла светлина. В тесните лехи растяха зеленчуци, встрани, сред трева и цветя, на ниски храстовидни дръвчета, висяха плодове. Струваше ми се, че това не е действителност, а само великолепна бутафория, че е невъзможно тази пищна частица от Горния свят да живее тук под бетона. Но хората, които се разхождаха сред цветята и седяха на скамейките под дръвчетата, всички възрастни мъже в бежови униформи, бяха истински, истински беше и този подземен рай.

— Харесва ли ви? — попита Ван Дам. — Ако сте усърден в работата си, ще получите прясна храна, ще имате дори достъп и тук.

Спомних си трапезарията в Сектор Ем, конвейерната лента, лочещите ембрии и сред тях — аз… Спомних си и суровото лице на Виктор с неговото огромно чело, думите му там, в танцувалния салон на Селището: „Пионерите и пришелците дойдоха тук с великата задача да съхранят ценностите на бъдещето…“ И още: „Някои от тях дори полудяха от мъка по Горния свят…“ И още: „Заклех се никога да не поглеждам жена…“ Домъчня ми за Виктор, за обърканата, му мизантропична философия, за неговите неясни, романтични копнежи и честни сиви очи… Срещал ли е той някога този дебел алкохолик, виждал ли е тия полковници в градината под изкуственото слънце?

— Господин полковник, преди да ви отговоря, желая да ви задам един въпрос. Надявам се, ще бъдете все тъй откровен с мен.

— Говорете!

Дълго мълчах. Отсреща златистите ябълки смущаваха хода на мислите ми. Най-после казах:

— Какви са целите на Хелиополис? И по-точно: какво възнамерявате да правите, когато излезете на Горния свят?

Той отвърна веднага:

— Да сложим ред на Земята.

— Тоест?

— Тоест — всеки да заеме мястото, което му се полага.

— Може би този ред ще прилича на порядъка, установен в Хелиополис?

— Не съвсем. Тук ние сме принудени да прибягваме до ненормални мерки.

— Смятате ли, че този ред ще донесе щастие на човечеството?

Рамирец, вече полупиян, се изправи:

— Густав — рече той, — прати го в Енергариума!

Ван Дам изкриви дясната си буза — пак се смееше — и каза със снизхождение:

— Не обичам да споря, но въпреки това ще ви отговоря: понятието щастие е твърде относително нещо. Когато нахраните гладно куче, вие го правите щастливо. Когато погалите котката си, тя щастливо мърка. Вие имахте възможност да наблюдавате ембриите и сапиите в Хелиополис. Не ви ли направи впечатление, че те са щастливи, наистина по своему, но във всеки случай по-щастливи от нас, които се считаме за пълноценни хора?

Пред очите ми се появи Емил с неговата добра, човешка усмивка, с неговото признание за обич там, край поточето, с ужаса по лицето му, преди роботът да го смаже… Ван Дам, можем да поспорим върху твоето понятие за щастие и за пълноценност на хората.

— Да, забелязах — отвърнах аз. — Ембриите и сапиите са наистина щастливи. По своему, както твърдите. Дори и когато умират…

— Точно тъй. Сам видяхте как отиваха на смърт през време на аварията в Големите заводи. Те умираха с усмивка. Какво повече може да иска едно същество на тази грешна земя?

— Наистина… Но ако хората от Горния свят не желаят такова щастие?

— Има начини да им го наложим.

Тази брутална откровеност ме уплаши. Съзирах в нея не толкова признака на лоялността, предназначена да ме успокои и поощри, колкото израза на абсолютната увереност у тия хора, че могат да ме накарат да млъкна завинаги, когато си поискат.

Смятах, че съм прозрял най-после основните цели на Хелиополис и че съм видял неговите истински господари с изключение на Архонта… Както обикновено, избързах.

— Полковник Ван Дам — казах, — сега всичко ми е ясно. Кога ще пристъпя към изпълнението на новата си задача?

— Утре — отвърна той. — Лекарят препоръча да си починете ден-два, но нямаме време. И още нещо: не хитрувайте! Вие не сте глупак и знаете какво ви очаква, ако се опитате да ни мамите. И не бягайте вече. Днешната ви авантюра, надявам се, ви е убедила, че изход оттук няма.

— Уви… — въздъхнах аз и си спомних рекичката под скалите и пещерата със сияещите кости.

— Да смятаме тогава, че повече различия между нас няма — каза той с вледеняваща ирония.

— Няма — отвърнах аз с ясно изразено примирение.

— Не му вярвай, Густав! — промърмори Рамирец, като присви мътните си очички. — Прати го в Енергариума… Той лъже.

Ван Дам гневно стисна тънките си устни:

— Полковник Рамирец, забравяш заповедта на А1. — Обърна се към мен. — Елате!

В кабинета остана Рамирец, потънал в креслото, пред празната бутилка, дебел, мрачен, пиян.

Внезапно осветлението угасна. Ван Дам тихо изруга и извади фенерчето…

13. ХИПОТЕЗИ

Чувствувах се безкрайно уморен и първото нещо, което потърсих в мрака, беше леглото.

Върху него бе простряна нова бяла дреха, с неизменното фенерче в джоба. Светнах. На масата, върху подноса, имаше две чинии — с желе и соларин, и една ябълка. Нахвърлих се върху ябълката, изядох я без остатък, а соларина олизах, тъй както правеше някога Емил. В мозъка ми нахлу свежест.

Седнах, опитвайки се да си представя ясно разположението на фигурите върху таблото. Бях в такъв шах, че всеки необмислен ход можеше да ме доведе до трагичен мат. Нямах секунданти, нямах и анализатори. Бях съвсем сам: Емил — мъртъв, доктор Мартин — далече в своята болница, Виктор — потънал в Сигма-минус. Противникът беше всемогъщ, пък и не познавах играча, който трябваше да дойде утре сутрин. Най-разумното, което можех да направя сега, бе да се наспя, а утре да предприема следващия ход, от който зависеше животът ми, а навярно не само моят.

Започнах да събличам калното и кърваво трико, напипах в джобовете два малки предмета. Светнах: единият беше платинената гривна с №10000, другият — стъклената сферичка, която падна от черепа на Емил.

Топчицата още носеше следи от мозък и кръв. Измих я и я разгледах под лупата на фенерчето. Тя по нищо не се различаваше от онази топчица, която бяхме намерили с чичо Том в пещерата на сияещите кости и от ония хиляди сферички, които се изсипаха от сейфа в биофизиологическия сектор. Единствената разлика бе номерът — първата имаше №822, тази — 92 815. Отново и внимателно се вгледах в почти микроскопичния кристал в сърцевината й. „Алек — бе казал чичо Том, — тази стъклена топчица крие разковничето на всички тайни на този остров.“

Чичо Том бе само отчасти прав. Тази сферичка не криеше ключа на всички тайни, но на енигмата на ембриите — положително. За мен вече нямаше никакво съмнение, че топчицата от неизвестно вещество с кристала в нея има пряка връзка с поведението на ембриите, с тяхното сведено до автоматизъм послушание, което ги караше да умират „щастливо“ в огнената паст на пожара. Как обаче действуваше тя? Изградих няколко хипотези, но всички ми се сториха неубедителни.

Топката е вмъкната в черепа още в детски години и замества определени мозъчни центрове, умъртвени по оперативен път;

тя изпуска биохимически вещества, които променят нормалната дейност на мозъка;

тя излъчва биотокове, които смущават някои сектори на кората и подкорието, и тъй нататък, и тъй нататък…

Съзнавах, че не съм налучкал пътя към истината — винаги съм бил слаб във физиологията. Ако имах под ръка апаратура, бих могъл поне да разбера какво представлява кристалът, който притежава това магическо свойство да превръща хората в автомати. Но, както казва Ван Дам, аз загубих скъпоценната привилегия да стъпвам в Сектор Еф.

Обаче едно нещо сферичката като че доказваше категорично: в Хелиополис са се родили не по-малко от деветдесет и три хиляди ембрии, а според гривната — поне десет хиляди сапии. Гравираните върху топката и гривната цифри очертаваха гигантските размери на града и подсказваха колко малко още аз бях видял от него.

Легнах и преди да заспя, в главата ми изплува лицето на полковник Ван Дам с неговата обтегната около носа кожа. Кой си ти, Ван Дам? Къде съм те виждал? И кой е А1, чието споменаване само укроти пияния Хулио Рамирец? Архонти… полковници… сапии… ембрии… роботи… Една чудовищна и все пак логична йерархия в един чудовищен и все пак логичен строй… Да спя! Да спя…

Събудих се в светлина. От прозореца нахлуваха лъчите на изкуственото слънце. Огледах се: стаята беше напълно нормална — с маса, столове, килим и дори саксии с мушкато. Миришеше на озон.

Часовникът показваше осем: бях спал цели дванайсет часа. Моят „ученик“ можеше да дойде всеки миг, скочих от леглото. След малко влезе капитан Долански с подноса на ръце. Лазерният му пистолет сега висеше открито над бедрото му.

— Здравейте, капитане! — казах.

Той никак не се трогна от поздрава, остави подноса и показа първото копче на видеофона върху масата.

— Когато имате нужда от мен, натиснете! — И без повече приказки излезе.

Закусих, очаквайки следващия посетител. Нетърпението ми растеше. Кой ще е той? Ще намеря ли пътя към него? За мен бе ясно, че ако искам да попреча на плановете на полковниците, аз бях длъжен да спечеля на своя страна техния куриер, тъй както бях спечелил Емил. Знаех, че това ще е много трудно, тъй като пратеникът на Хелиополис щеше да е избран и верен на господарите човек.

На вратата се почука, влезе доктор Мартин в белите си дрехи на сапий. Нима той?

Докторът остави мълчаливо чантата си на масата.

— Дойдох да ви превържа — каза той и извади бинтовете.

Беше неузнаваем. Никога, дори през ония първи дни в болницата, не бе ми говорил с такъв официален тон.

— Докторе — рекох, — и вие ли ми се сърдите?

Той приготви пинцетите:

— Дайте си ръцете!

Протегнах превързаните си юмруци.

— Докторе — подех шеговито, желаейки все пак да разбия леда, — въпреки раните си аз мога да държа фигурите. Няма ли да изиграем една партия?

Тогава той направи нещо странно. Както беше обърнат към мен, мина пред видеофона, затули с гръб екрана му и ми даде едва уловим знак да мълча. После веднага се наведе към ръцете ми и започна да ги почиства с памук.

Примижавайки от болка, погледнах видеофона. Следяха ме!

Доктор Мартин прибра инструментите в куфарчето си и преди да се оттегли, каза:

— Утре ще дойда пак. Не мокрете превръзките. Довиждане.

Останах сам. Не знаех какво, да предприема. Съзнанието, че оттатък дебнат всеки мой жест, слухтят всяка моя дума, сковаваше движенията ми, правеше неестествено цялото ми поведение. Нещо повече — видеофонът непрестанно притегляше погледа ми като магнит и аз полагах проклети усилия да гледам другаде. Обземаше ме натрапчивата, налудничава идея-фикс да застана пред екрана и се изплезя.

Седнах, скръстих ръце, зачаках. Мина час.

Вратата се отвори. Този път без почукване. Скочих въпреки видеофона…

14. ПРАТЕНИКЪТ НА ХЕЛИОПОЛИС

На прага стоеше Виктор Ес. Слаб, с триъгълното си лице, с продълговатите си сиви очи и слънчевата емблема на ръкава си.

Не ми се усмихна, не ми подаде ръка. Само ме погледна и каза:

— Ела!

Значи — той! Разбира се, трябваше да се сетя по-рано. Кой друг, ако не Виктор — този най-фанатичен измежду фанатиците в подземния град — можеше да бъде пратеник на Хелиополис? Кой друг бе в състояние да защити каузата на поборниците на Слънцето по-добре от Виктор Ес №9999? Кой друг, ако не той беше най-сполучливата креатура на полковниците, най-съвършеното създание, конструирано там, в ония боксове, под лъчите на електронните облъчители?

Всичките ми борчески оптимистични планове рухваха.

— Ти ли? — попитах.

— Да — каза той лаконично. — Да вървим!

Тръгнахме по пустия коридор с резедавите стени. Виктор крачеше с особена, неприсъща нему лекота, а лицето му бе озарено от мрачен, тържествен блясък. Разбира се — развълнуван е, че е тук. Разбира се — възбуден е от мисълта за предстоящата мисия: за първи път ще излезе на слънце.

Тъй поне си мислех, а всъщност Виктор се връщаше от Архонта…

В тези мигове в коридора с особена сила почувствувах колко дълбока е бездната, която ни разделя. Струваше ми се, че тя е по-непреодолима от онази, която лежеше между мен и железните роботи.

Влязохме в огромно книгохранилище. На кресло пред бюрото седеше Ван Дам с лист в ръка.

— А, ето ви най-после — каза той, без да поздрави.

Съзрях израза на сдържана надменност, който се изписа върху лицето на Виктор.

— Вземете — продължи полковникът, като ми подаде листа. — Тук са отбелязани всички въпроси, които следва да разработите с Виктор Ес. Аз ви оставям. Трябва да бързате!

Пак, без да поздрави, той се упъти към вратата. На прага се обърна към мен и като изкриви дясната си буза в предполагаемата усмивка, добави:

— Димов, не забравяйте, че отговаряте с живота си. — И затвори след себе си.

Най-напред хвърлих поглед върху бюрото: видеофонът беше там. Изкушението да му се изплезя се появи отново…

Застанах с гръб към екрана, зачетох белия лист. В десетина лаконично формулирани точки бяха концентрирани най-важните сведения, които един жител на друга вселена следваше да знае, преди да навлезе в Слънчевата система… За всеки друг овладяването на този въпросник би отнел месеци, ако не и години. Познавайки обаче Виктор, съзнавах, че моята педагогическа задача няма да трае повече от няколко седмици. Отначало се поблазних от мисълта да протакам, дори да заблуждавам, но скоро се отказах от това намерение: без съмнение резултатите от моя инструктаж ще бъдат проверени. Пък и не е Виктор ученикът, който ще се остави да бъде заблуден въпреки наивните представи, които има за Горния свят.

Започнахме веднага: бях крайно любопитен да узная с какви материали разполагат тук.

Действителността надмина всичките ми очаквания. Така както в хранилищата на Сектор Еф беше натрупано цялото научно наследство на човечеството в областта на физиката, тъй и тук беше събрано всичко, отнасящо се непосредствено до ежедневието на хората от Горния свят — като се почне от историята и се свърши с модата.

Единствената и много съществена разлика се състоеше в това, че докато Сектор Физика далеч надхвърляше съвременните земни постижения, то архивите на Сектор Пе секваха някъде преди четиридесет-петдесет години и поради това даваха една остаряла представа за човешката цивилизация. Задачата ми се състоеше в това да прекрача тия десетилетия и да обрисувам пред Виктор картината на съвременния свят, в който той скоро щеше да навлезе като истински младенец.

Единственото, което архивите притежаваха като информация за обстановката на Горния свят през изтеклите петдесетина години, бяха кратки, очевидно получени по радиото сведения, всички свързани с живота на големите държави. Тези информации бяха точни и даваха ясна представа преди всичко за положението на Централната държава и Републиката. Те съдържаха данни за Републиката, които ме удивиха: очевидно бяха изпратени от хора, които добре познаваха родината ми. Но и тези информации свършваха някъде преди два-три месеца и това веднага ме накара да си припомня разговора с Архонта и неговите думи, които се повтаряха като лайтмотив в целия ни диалог: „Липсва информация за последните два месеца“.

Потънал в догадки, аз се ровех в библиотеките, фонотеките и филмотеките, като се стараех да намеря някаква връзка между тия две прекъсвания и събитията, разразили се на Горния свят.

Скоро открих: първото прекъсване съвпадаше с подписването на Договора за забрана на ядреното оръжие, а второто се покриваше напълно с времето на моето проникване в Хелиополис.

От тия констатации произтичаха някои изводи, които изискваха потвърждение: бомбардировката над Бахоа е гигантски блъф, целящ да прикрие съществуването на подземния град и да унищожи всяка възможна връзка между него и света, а радиоактивността на острова е защитно средство срещу всякакви опити да се стъпи на неговата повърхност; след Договора никой не е имал достъп в Хелиополис. И още — моето случайно влизане в Хелиополис е причинило последици от голямо значение за полковниците и Архонта, иначе те нямаше да прекъснат връзката с Горния свят.

На всички тия въпроси никакви обяснения не даваха хората, с които бяха в контакт. Докторът идваше всеки ден да ме превързва и си отиваше, без дори да ме поглежда в очите. Капитан Долански мълчаливо сновеше край мен със своя лазер на пояса и ми носеше соларин и неизменния плод, а понякога — съгласно обещанието на Ван Дам — ме извеждаше на разходка из слънчевата оранжерия. Полковникът минаваше от време на време да провери хода на обучението, Хулио Рамирец не виждах, а Виктор не бе същият сапий, когото познавах от Сектор Еф.

Впрочем той често отсъствуваше. Мислех, че се уединява, за да усвои уроците. Лъжех се: той нямаше нужда от това. По-късно узнах, че Виктор следва и друга изтощителна програма, за която не можех и да се досетя дори.

След такива отсъствия той се връщаше уморен, но поизправен, по-здрав, със загар на лицето. Буквално пред очите ми хилавият бледен мъж с неопределени години се превръщаше в енергичен момък, какъвто може да се срещне в който и да е град на света. И само ненормално високото му чело и ледените сиви очи си оставаха същите и издаваха, че той не е жител на който и да е град на света, а само на Хелиополис.

Почвахме рано. Сядахме в библиотеката, кинозалата или фонотеката. Автоматите ни донасяха исканите материали: фотографии, предмети, филми, всички отпреди петдесетина години, и аз коригирах видяното, като разказвах как то изглежда сега.

Виктор възприемаше действителността, която му поднасяха книгите и филмите, без изненада. За съжаление всички те рисуваха един свят, който твърде малко се отличаваше от познатия му добре свят на Селището на пионерите, и в негласния спор, който Виктор и аз водехме, картината натежаваше в полза на сапия. Що се отнасяше до Републиката, то в архивите нямаше нищо или ако имаше, то беше недостъпно за нас. Оттук обаче вадех заключение, че обект на мисията на Виктор не е Републиката, а по всяка вероятност — Централната държава.

Дните минаваха и аз унило установявах колко съм безсилен да променя и чертичка от набелязаната програма, как всички мои благородни намерения да спечеля на своя страна пратеника се сгромолясват и как волею-неволею ставам отличен инструктор и с това — съучастник в нечувано престъпление от планетарен мащаб.

Разбира се, аз непрекъснато търсех случай да разбия преградата между мен и Виктор и се стремях да стигна до ония струни, които на времето, когато играехме дългите партии шах, предугаждах. Всичко бе напразно. Той мълчаливо отблъсваше всички опити за сближение, пък и окото зад видеофона сковаваше моите инициативи. Един-два пъти при по-продължителни прекъсвания на тока, когато знаех, че видеофонът е сляп и глух, аз атакувах по-енергично. Виктор седеше в мрака и ме слушаше, без да реагира. Навярно не намирах точните думи. Те бяха твърде много напоени с емоции, а не емоции бяха необходими за тази логически мислеща високоразумна машина.

Веднъж постъпих иначе.

— Виктор — заговорих аз шепнешком, усещайки в тъмнината присъствието на капитан Долански зад вратата, — не знам при кого отиваш и какво ще търсиш горе, но аз съм убеден, че мисията ти няма да спомогне за постигането на твоите цели.

— Откъде вадиш това заключение? — попита той.

— Познаваш ли отблизо полковник Ван Дам?

— Не, но каква връзка има това с моята мисия?

— Той е военен.

— Какво от това?

— Той изпълнява чужда заповед.

— Какво от това?

— Чужда заповед значи — чужда воля, чужди цели.

Той тихичко се засмя в мрака и този смях криеше цял един свят от асоциации и мисли, който ме обърка. Нима и Виктор е в течение на истинските цели на полковниците?

— Виктор — продължих аз горещо, изпадайки в безпомощна емоционалност, — тук има и един друг полковник. Казва се Хулио Рамирец номер Две. Той е един деградирал алкохолик, който няма нищо общо с твоите представи за величие на духа и грандиозност на целите.

— Знам — прекъсна ме той. — Пришелците са такива. Но това няма никакво значение.

— Но, не разбираш ли, Виктор, че в такъв случай ти си само сляпо оръдие в ръцете на тия нищожества? Ти, Виктор Сапий — Разумният!

— Не — продума той тихо и с онази мрачна тържественост, която ми направи впечатление още в първия ден, когато идвахме насам. — Аз не съм тяхно оръдие. Аз не изпълнявам тяхната воля, аз изпълнявам само волята на Архонта.

— Видя ли се с него? — попитах недоверчиво.

— Аз разговарях с него — отвърна той с интонацията на вярващия, който си спомня за срещата със своя бог.

— Аха… — промърморих и си спомних за моя разговор с Архонта.

— Да, разговарях с него и се убедих в неговата непогрешимост. В неговата абсолютна непогрешимост. Убедих се, че целите, които той чертае, са единствените цели на Хелиополис.

В този миг осветлението се върна. По лицето на Виктор играеше далечна, многознаеща усмивка.

15. ЙОХАН СЕБАСТИАН БАХ И ГУСТАВ ВАН ДАМ

Освен този кратък разговор, който възбуди извънредно много моето любопитство, през време на инструктажа станаха още две неща, които повече или по-малко натежаха в моя полза. Естествено, най-голяма роля изигра Мануела-Гея и, разбира се — Джими Морели, но не на последно място бяха Йохан Себастиан Бах и онзи филм.

Започна се с това, че съгласно програмата аз трябваше да запозная Виктор с някои прояви на изкуството, с които той би се сблъскал в южните райони на Централната държава. Изобщо фокусът на нашите проучвания все повече се свиваше около тия географски райони и от това правех извода, че Виктор ще стъпи най-напред там.

Поисках книги, костюми, картини от тия краища. След това гледахме стари филми. Бяха наистина наивно-безпомощни: двуизмерни, плоски, черно-бели, някои шарено-цветни, рамкирани в неподвижен четириъгълен екран. Бяха смешни и поради безнадеждната старомодност на хората, на техните коли, облекло и сгради. Трябваше да положа не малко усилия, за да обрисувам пред Виктор сегашното състояние на нещата.

Тогава именно, увлечен от преподавателския огън да внуша на ученика си по-вярна представа за душевността на жителите от юга, поисках грамофонни плочи. Във фонотеката имаше един старинен грамофон. Пуснах го.

Плочите бяха дебели, груби, от черна пластмаса и записът им беше сух и равен, но все пак даваше известна представа за пиесите. Всички те бяха шлагери, песни, фолклорни мелодии.

Още при първата плоча забелязах как Виктор се пооживи. Той се заслуша внимателно, търсейки да разбере тия ритми и тонове, които звучаха в ушите му за първи път.

Втората плоча предизвика същия ефект. Виктор слушаше, сякаш имаше пред себе си любопитен научен проблем, който следваше да бъде анализиран и решен, и даже формулиран в уравнение. Напразно търсех в очите му признак на вълнение: както винаги те бяха студени — два прозореца към ледения мир на Ес-Разумния.

— Значи — това е музика — каза той. — Аз пък си представях друго…

— Да — казах, — и това е музика, разбира се, но не единствена.

— И други музики ли има?

— Много, извънредно много.

— И приличат на математиката? — с детско простодушие питаше той.

— Приличат. По-скоро напомнят нейните хармонии.

— Покажи ми!

Тогава взех решението. Надявах се, че човекът зад видеофона няма да разбере. Пък и заслужаваше да се рискува.

— Поискай — казах — музика от Йохан Себастиан Бах, например Токата и фуга в ре миньор.

Той пусна фиша в автомата. След минутка пред нас лежеше черна плоча с античните 33 оборота.

Днес трудно мога да опиша удара, който тази старинна величествена музика нанесе върху Виктор. Мога да го сравня само с ефекта, който увеличените дози соларин имаха върху бедния Емил… Не допусках, не, и през ума ми не минаваше, че музика може до такава степен да разтърси Виктор.

Още след първите внушителни встъпителни акорди на органа той се сви като плеснат с камшик, лицето му се обезкърви, тънките пръсти на ръцете му се сгърчиха в граблива хватка, а очите, тия студени сиви очи, загоряха с блясъка на накалена стомана. Не го чувах да диша. Разширил зеници, той беше впил поглед във въртящия се диск, сякаш търсеше да проумее източника на тия грандиозни и бурни като самия океан звуци, които едновременно го връщаха към най-първичните корени на прачовека и го издигаха до недостижими висини на духа.

Не, това не беше суровият математически гений, когото познавах от работата си в Сигма-минус, нито скептичният сапий, който ме развеждаше из полуразрушените улици на старото Селище. Това беше едно кълбо от напрегнати до взрив нерви, което онзи щедър музикант от Ваймар държеше в мощната си шепа и подмяташе по волята си.

Сега разбирах — Виктор не беше само един череп с изчислителна машина в него. Там бе останало и още нещо, което онзи електронен биооблъчител над боксовете не бе успял да унищожи.

А кой знае, може би тази страшна фуга в този момент помиташе всички ония задръжки, които спъваха неговия дух, може би тя разкъсваше веригите, които сковаваха неговото сърце?… Не знам. Това и до ден-днешен си остава тайна за мен, тъй както си остава тайна и личността Бах — този властелин на миналите и бъдещите векове.

Звучеше последната фраза, когато вратата се отвори и в залата се втурна капитан Долански. Без да каже дума, той вдигна мембраната и взе плочата.

Виктор скочи. Никога — нито преди, нито след това, до неговата драматична смърт — не бях го виждал в такова състояние. Той затрепера. Артерията сред челото му се изду до пръсване, очите му се свиха в две остри черти, той показа зъбите си — звяр, а не човек.

— Остави! — едва изрече той.

Онзи уплашено отстъпи: Виктор беше готов да го удуши.

— Заповед на Пе номер 3 — промърмори капитанът.

— Остави! — повтори Виктор и треперенето на устните му се засили. — Остави! — извика той дрезгаво.

Долански върна плочата на място, вдигна рамене и крачейки с гръб към вратата, излезе. Виктор отново пусна плочата. Отначало. Но сега вече не слушаше седнал, а сновеше из голямата зала като тигър в клетка, пъхнал свити юмруци в джобовете на бялото си трико.

Само след две минути прозвуча брумът на видеофона. Долетя познатият металически глас:

— Говори Архонтът. Виктор Ес — прекъсни тази музика! Тя е вредна за твоята мисия.

Виктор се спря, погледна към екрана: там нямаше нищо — само един глас. Бавно, с движение, зад което усещах неимоверно усилие, той се приближи до грамофона и го спря.

— Слушам — каза той тихо. — Тази музика е вредна за моята мисия.

После с внезапен яростен удар разби плочата на коляното си.

Вечерта Вай Дам ме посети в стаята ми и аз трябваше да обяснявам, че вината не е моя, а само на Виктор, който пожелал да чуе музика, красива като математиката и че никак не съм очаквал такава болезнена реакция от страна на сапия.

— Димов — продума той с резкия си изговор, — ако още веднъж се повтори подобно нещо, ще ви пратя в Енергариума. Ясно?

— Ясно.

От този ден Виктор стана още по-мълчалив, по-мрачен, по-дисциплиниран. Яростта, която избухна, със счупването на плочата, като че не преставаше да го владее, но тя се изявяваше в неукротима воля час по-скоро да усвои целия въпросник и да излезе.

Но ние нямахме щастието да изведем нашата програма докрай. Защото се случи второто нещо…

Бяхме навлезли във въпроса „Оръжия“ и, седнали в кинозалата, гледахме стари документални филми. Някои от тях познавах — показваха ни ги в училище с уроците по история: бомбардировки, атаки на нож, танкови набези, самолети над градове, умиращи войници… Всички тия картини ме потискаха: откакто влезе в сила Договорът, те станаха символ на едно варварско време, безвъзвратно потънало в миналото. И това бе единственият пункт, по който аз не можех да кажа нищо ново на Виктор; обратно, именно Хелиополис разполагаше с по-съвършено оръжие от Горния свят: лазерните пистолети, с които бяха снабдени роботите и хората в Сектор Пе, попадаха под възбраната на Договора.

Виктор гледаше тия филми с нескрита насмешка. Та нали те потвърждаваха неговата теза за безсмислието и глупостта на Горния свят! Никакво впечатление не му правеха нито хекатомбите в пристанището на Тулон с потопената френска флота в него, нито осеяните с трупове заснежени полета на Русия, нито изпепелената Хирошима.

Не се сдържах и докато пред очите ни минаваше военен парад с тромави бойни ракети, аз прошепнах:

— Това вече го няма горе.

Той се обърна към мен и недоверчиво се засмя:

— Трябва да знаеш — продължих аз упорито, — че Договорът забранява производството на оръжия за масово унищожение.

Той пак не каза нищо и продължи да гледа. В очите му играеха отраженията на прожекцията. И в този момент на екрана се появи филма за тайните резервати в Южна Африка. Не бях го поискал, той навярно влизаше в серията исторически документи.

Кой не познава тия зловещи кадри, заснети на времето от операторите на Световната организация след откриването на резерватите и при безуспешните опити за залавяне на техните организатори?… Голият плац, обкръжен от хищно приведени напред телени мрежи, в които тече ток; сивите ниски бараки; мършавите черни деца с подути кореми, играещи сред локвите и калта; мъртвите негърки покрай оградата; обширните лаборатории, осеяни със сецирани човешки органи, детски мозъци в колби, пулсиращи сърца, свързани с помпи, и кръв, кръв навсякъде…

Погледнах Виктор: той не се трогваше. Спокойно наблюдаваше скелетообразните детски трупчета, които един булдозер поемаше от циментовия под и тикаше към една огромна пирамида от човешко месо и човешки кости.

После дойде една поредица от неизвестни, смразяващи кръвта кадри: полуголи жени и деца, които побеснели кучета подкарват към голям син кораб под ударите на бичове и палки. И наоколо смеещи се военни. Жените и децата — черни, военните — бели…

Отново погледнах Виктор Ес. Очите му едва видимо се бяха свили от изненада.

— Това жени ли са? — попита той.

— Да — казах. — Жени. Майки.

Той не откъсваше поглед от екрана и по лицето му сега заедно с изненадата имаше и недоумение: навярно не намираше логика в тия действия на хората в униформи, които така безсмислено жестоко се нахвърляха върху беззащитните жени и деца.

А следващият кадър показваше някакво пристанище, непознато и в същото време страшно познато, и то ме върна в малката лодка редом с чичо Том в крайбрежните води на Прокълнатия остров… Бахоа! Пристанището на Бахоа! Но още здраво, небомбардирано. И гарата до него, още цяла, небомбардирана. И големият син кораб, от който слизаха негърките с децата си… Хора в униформи разделяха майките от децата и ги отправяха към вагонетки. Децата притискаха кукли към гърдите си и не разбираха накъде ги води един млад, висок, слаб чичко в бяла лекарска престилка.

Спазма сви корема ми. Скочих, изтичах към екрана, да видя по-добре. Да, това беше той, нямаше никакво съмнение. Този тесен череп, този къс прав нос и стъклено око можеше да има само един човек на земята. Само един човек, чийто портрет стоеше по страниците на отдавнашни научни списания и учебници по криминалистика.

— Виктор — закрещях аз невъздържано. — Виктор! Погледни! Това е Ван Дам. Густав Ван Дам. Убиец на деца! Погледни, Виктор! Полковник Ван Дам е Густав Ван Дамлер, физиолог от Южната Държава, осъден на смърт заради масовите му опити върху живи хора, заради дисекциите, на които е подлагал стотици деца в резерватите. Виктор, погледни, погледни! Това е палачът Ван Дамлер!

Той бе станал и гледаше, гледаше, без да мърда.

Внезапно екранът угасна, светлина заля залата. Влезе разтревожен капитан Долански.

— Какво става тук? — попита той. — Защо крещите?

Бях целият в пот, напразно се мъчех да овладея треперенето на тялото си.

— Димов — заповяда капитанът, — елате!

Обърнах се към Виктор, отправих му прощална усмивка:

— Сбогом, Виктор Сапий — продумах аз. — Желая ти щастие.

Той не отвърна нищо. Стоеше пред екрана, слаб, строен, със замислени очи и недопустимо високо чело.

— Вървете! — изръмжа капитанът към мен. — И сложи ръка на лазера.

Тръгнах.

ПИСМО ДО АВТОРА

Драги приятелю,

Този път заедно с втората част на ръкописа аз ти изпращам по Моана и останалите бележки, магнетофонния запис на разговорите на Виктор ес на борда на „Хелиополис I“, както и писмата, които получих от Мануела-Гея. Аз не мога да продължа сам, тъй като сега вече в разказа се преплитат и епизоди, свързани с пребиваването на Виктор Ес на Горния свят. Освен това и лекарите ми забраняват да се преуморявам и ми задигнаха диктофона (докато спях, не е ли възмутително?). Оказва се, че моето лечение ще продължи по-дълго, отколкото предполагахме отначало.

Остава следователно само едно: да довършиш книгата ти.

Постарах се да подредя своите бележки в хронологически ред. Може би те не са достатъчно прегледни, но аз се надявам, че ти ще се ориентираш в бъркотията, която не е нищо друго, освен резултат на моята болест. Във всеки случай аз съм на твое разположение за всички сведения и пояснения, които биха ти били нужни.

Искам да те помоля още да запазиш драскулките в бележниците ми и бръщолевенето в диктофона. Те заедно с гривната и топчето са ми единствените спомени, останали от моето слизане в подземния град.

Желая ти добра работа и вярвам, че тя няма да наруши много твоите собствени творчески планове.

Твой Алек

ОТГОВОР НА АВТОРА

До

Алек Димов

Университетска болница

Радиологично отделение — Тук

Драги Алек,

С тежка задача ме натовари ти. Едно е да редактираш написано, друго е сам да пишеш. Но да ти призная нещо, и то съвсем откровено: залавям се за работа с голямо удоволствие. Твоето фантастично приключение в Хелиополис ме покори и за мен ще бъде вълнуваща задача да опиша неговия завършек.

Единственото, от което се плаша, е неспособността ми да разбера странния образ на Виктор Ес. Никога не съм го виждал, никога, дори когато целият свят тръпнеше пред неговото лице върху екраните на видеофоните. Твоите описания, разбира се, са интересни, но недостатъчни за по-нататъшната ми работа. Данните в писмата на Мануела-Гея са оскъдни. Ще ми липсва живият контакт. И тъй като не желая да давам простор на въображението си, а възнамерявам да се придържам към документалността на събитията, възможно е въпреки усилията ми да бъда в съзвучие с твоя стил, следващите части да се отличават от твоите по известна строгост на изложението, като от време на време ще си позволя да говоря и от твое име. Но мисля, че това е по-добре, отколкото да се впускам в примамливите бездни на фантазията.

Още нещо — никак не се тревожи за моите планове. „Хелиополис“ е достатъчно интересен творчески проблем и аз мога само да ти благодаря, че си се сетил за мен.

И тъй, оздравявай бързо, че ще те поканя (с Моана, разбира се) на една разходка до Луната. Стигат ти подземни градове.

П.П. Моана е прелестна!

ТРЕТА ЧАСТ

ГОРНИЯТ СВЯТ

1. ПРЕЗ ОКЕАНА

— Готов съм — каза Виктор Ес и за последен път хвърли поглед върху бордовото табло.

Стрелката ритмично напредваше. Точно при 0 той щеше да се спусне към дъното и да се понесе през океана. Оставаха още трийсет секунди. Екранът беше тъмен, окулярът на перископа висеше встрани; само репродукторът носеше приглушеното дихание на Хелиополис.

— Внимание! — обади се глас. — Двайсет.

Кабинката на тази индивидуална подводница въпреки миниатюрните размери притежаваше всичко необходимо за продължителен път, но нищо, което да напомня за подземния град. Единственото, което я отличаваше от бойните подводници на миналото, беше мощното лазерно устройство, но и то не беше новост за науката.

— Десет — каза гласът.

Виктор спокойно чакаше. Той съзнаваше, че се намира в преломен момент на своя живот; знаеше, че когато това херметично корабче се отдели от подводните шлюзове на Хелиополис, той ще се втурне в едно пътешествие, пълно с неизвестност. Но знаеше също така, че на всяка цена ще трябва да стигне до целта, защото от това зависеше съдбата на Хелиополис, съдбата на всички грандиозни и нечовешки усилия, които толкова поколения бяха положили в подземния град.

— Пускам!

Силен тласък го притисна до облегалото, сетне усети движение и преди да погледне приборите, разбра, че плува. Мигновено включи екрана: искаше да види как изглеждат родните му брегове, но през размътената вода успя да съзре само сиви бетонни стени. Въпреки това почувствува гордост при мисълта за онова, което се криеше зад тия зидове.

Трябваше да внимава — тъкмо се провираше през гробницата на залива. Много пъти в учебния басейн бе упражнявал тия маневри и знаеше наизуст картината, която се изпречваше пред него; действителността обаче далеч надхвърляше киноснимките.

… Ето забилия нос в дъното крайцер с изтърбушен корпус; ето прекършената на две подводница, свряла се между скалите; ето и полепналите наоколо смазани катери…

Виктор внимателно зави покрай скелета на канонерката, чиито оръдия, пречупени като дървени клечки, бяха покрити с тиня и пясък. Бавно отмина десантния кораб, здраво заседнал с широкия си плосък кил. С напрегнато любопитство Виктор наблюдаваше сгърчените торпедоносци със зеещите по бордовете дула, огромните сплескани танкери, десетките малки съдове, които лежаха помежду им като прегазени от гигантска пета металически насекоми.

Виктор неволно се усмихна: наистина, ловко са работили пионерите! Не е лесно да унищожиш всичко това с ядрени бомби, да го пратиш на дъното и все пак да запазиш непокътнат подземния град…

Скоро пристанището остана назад. Виктор спря подводницата. Намираше се само на десетина метра под повърхността на водата и оттук гледката към острова бе най-добра. Той вдигна перископа.

Първото нещо, което видя, беше сияйната безкрайност на океана и бездънната прозрачна синева на небето.

Денят беше тих и наоколо, чак до хоризонта, се простираше огледалната повърхност на морето, едва-едва олюлявана от тихия бриз. А от хоризонта се издигаше небосводът, толкова интензивно син и чист, че изглеждаше като един-единствен къс сапфир.

Виктор дълго не можа да откъсне очи от окуляра. Откакто се бе родил, той никога не бе виждал безкрая. Откакто се бе родил, пред него имаше само бетонни зидове, а онова звездно небе, което пионерите си бяха нарисували по сводовете на старото Селище, беше само жалка пародия на това великолепие тук.

После видя слънцето. В първия миг замижа, задъхан, получил сякаш удар по челото. Сетне леко вдигна клепачи и отправи очи право към него въпреки блясъка, който го заслепяваше… Хелиос!… Източникът на живота! Звездата на планетата Земя, която хората от подземния град ще извоюват. Ето каква била тя! Не позволява да я гледаш в лицето… Виктор не издържа повече и отклони перископа встрани с болка в очите. Затвори клепачи, но слънцето бе проникнало дълбоко в него и бе останало там…

А когато отново отвори очи, отпред заедно със слънцето беше островът. Гол, изгорял, с черни скали и остъклени пясъци. Бавно завъртя перископа към бреговете: пристанището беше там, със стърчащите над водата корабни отломки, с разрушените докове и разбитата гара, онази гара, на която товареха черните жени и деца… Виктор насмешливо сви устни: първото нещо, което Горният свят му поднасяше, беше разрушения и смърт…

Без да се отделя от окуляра, той подкара успоредно на брега. Отново пусти плажове, отново разтопени скали, после пак плажове, като че пощадени от огъня, и една танкетка, черна, застинала в смешна поза сред камънака, и по-нататък — една дървена лодка, издърпана на пясъка… Лодката на Алек.

Виктор си помисли за Алек със смесено чувство на пренебрежение и симпатия. Този едър, умен и шеговит момък, който така добре работеше в лабораториите и така лошо играеше шах, бе пропилял възможностите, които Хелиополис му предлагаше. Сега той бе затворен някъде в бетонните килии на Сектор Пе и, истински заложник, чакаше връщането на пратеника… Защо трябваше да бяга? Защо беше онази истерична сцена при прожекцията, която стана причина да се прекрати обучението? Номер 3 не бил полковник Ван Дам, а някой друг. Е, и какво? Земните хора все още бъркат в своето емоционално нелогично мислене минало, с бъдеще, средства с цели… Алек въпреки огромния си талант и остър ум е в плен на сантиментални чувства за съдържанието на човешкия живот и за измислени морални ценности.

И Виктор отново си припомни Хелиополис, такъв какъвто го видя, преди да влезе в Басейните, и отново се преизпълни с неизмерима гордост. Да, какво значение в последна сметка имат и потопените кораби, и Алек в своята килия, и полковник Густав Ван Дамлер, и дори тази ослепителна синева пред онова, което се крие долу в подземния град?

Виктор решително смъкна перископа. После включи програмата на автопилота, който щеше да го отведе право в Санта Сецилия.

Предстояха му три денонощия път. Щеше да плува през най-пустите райони на Пасифика, винаги под водата, възможно най-дълбоко, с изключен радиопредавател и много рядко с включен приемник. Щеше да бяга и от най-невинно изглеждащите кораби и ако по някаква случайност все пак се натъкнеше на тях, пред него имаше само два изхода: унищожение на противника или самоунищожение. Но заповедта беше категорична: никаква среща с никого! Бягство. Само бягство. Невидим и безшумен, сгушен на дъното, той бе длъжен да стигне на всяка цена там, където го чакаше Джими Морели.

И той плуваше в безмълвието на океана и само размазаните от водата образи върху екрана показваха, че се движи.

Виктор се отпусна на креслото и затвори очи. Въпреки прясната храна и увеличените дози соларин, които бе получил напоследък, въпреки усилващите инжекции, които доктор Мартин му бе направил, преди да потегли, той се чувствуваше необикновено уморен. Огромната програма, която премина с Алек, подготовката за подводното плуване и още по-напрегнатото обучение под Купола се оказаха свръхсилите му. И сега, положил глава на облегалото, той се мъчеше да надвие съня, който го потапяше в хаос от образи, мисли и усещания, които го преследваха толкова време… И може би задряма и отново, за кой ли път вече, в него нахлуха Звуците.

Те забушуваха, сякаш искаха да пометат всичко, да разкъсат материята, която сковаваше неговата плът, да го превърнат в свободен дух, неспъван от бетонните стени, от стоманата на подводницата, от околното море… И както първия път, когато прозвучаха от черната плоча, те причиняваха непоносима болка в неговото сърце, на милиардите неврони в черепа му, във всички клетки на неговото същество.

Той болезнено изпъшка и отвори очи. Насреща червената лампичка даваше сигнал за опасност. Той разтърси глава, за да отпъди музиката от себе си, и веднага пусна напред сноп радарни лъчи. На екрана се отрази силуетът на малък кораб.

Това съвсем отрезви Виктор. Кораб на 40 мили от острова! Какво значи това? Любопитни туристи? Заблудили се корабокрушенци? Или разузнавачи, дошли на Бахоа с определени цели?

Корабът се намираше само на две мили от подводницата. Виктор спря двигателя и внимателно вдигна перископа. В кръга се очертаваше съвсем ясно старинен кораб с платна. На носа се четеше: „Южна звезда“, на палубата се мяркаха човешки фигури. Виктор направи няколко снимки и свали перископа.

Като разгледа фотографиите, той окончателно се убеди, че „Южна звезда“ е същият онзи съд, който бе довел на времето Алек във водите на Хелиополис. Що се отнася до хората, то за своя голяма изненада Виктор позна онази жена, чиято снимка бе намерил в джобовете на Алек. Не, не се лъжеше: същото едро, мургаво лице, същата дълга, черна коса, същите големи очи.

Нима корабът не е мръднал оттук? Невъзможно! Сам Алек му бе казал, че неговата приятелка се намира в Хонолулу. Оставаше само едно: „Южна звезда“ се е върнала, съобщила е за изчезването на Алек и отново е дошла тук, за да чака. И може би вече търсят! Може би са пратили други хора на Бахоа, за да се ровят в неговите тунели, да човъркат в подстъпите на Хелиополис…

Първото движение на Виктор бе да върне подводницата назад, да съобщи на А1 за тази караулеща наоколо шхуна, но веднага се отказа: и бездруго в Хелиополис ще я засекат. Пък и заповедта беше ясна: никакво връщане преди изпълнението на мисията! И никакво свързване по радиото с базата!… Той тихо се измъкна встрани и като даде пълен ход, бързо се понесе на запад.

Други опасни срещи нямаше. Радарните пипала на подводницата предупреждаваха отдалеч и Виктор благоразумно правеше широки завои около малкото кораби, които се показваха на хоризонта.

Плаването ставаше все по-монотонно и често, прехвърлил управлението на автопилота, Виктор изпадаше в полудрямка, изпълнена с тревожни звуци. Той изпитваше смътна неувереност от предстоящата среща с Горния свят, от контакта с неговите хора. Въпреки цялата разностранна подготовка, на която бе подложен, той съзнаваше, че никога няма да стигне до онази степен на прозрение, която би му позволила да разбере и си обясни много от делата на хората.

О, той много добре знаеше колко широки са границите на неговия интелект: съвместната работа с Алек му бе дала достатъчно доказателства за това. Понякога обаче той имаше болезненото, почти органично усещане, че в него липсва нещо важно, че пред неговия мозък е поставена преграда, която му пречи да вижда по-нататък, и неговите мъчителни усилия да я преодолее оставаха винаги безуспешни.

Напълно чуждо му бе например онова нещо, което бе накарало тази жена в черна коса, Моана, да дойде чак от Хавайските острови с тази допотопна шхуна и се подлага на опасността от смъртоносните радиации… Любов?… Тази дума беше в центъра на всички книги, които бе прочел, преди да тръгне, във всички ония смешни филми, които бе гледал, в безбройните картини, които бе изучавал. Тя беше в основата на много велики човешки дела, тя беше и причина за тяхното сгромолясване. Нямаше логика в мислите, нито последователност в действията на хората, обзети от това непонятно чувство. Те бяха готови да вършат подвизи и заедно с това — безсмислени постъпки, деградиращи мислещото същество до равнището на животно, движено единствено от рефлекси. Дори ембриите, тия изкуствени, малоумни биоавтомати, дори те са освободени от тези инстинктивни импулси и с това превъзхождат даже хора като Алек и жената с черната коса.

Виктор извади снимката и погледна Моана. Тя не се различаваше много нито от жените, които пионерите си довеждаха от Матриорума в старото Селище, за да танцуват и спят с тях, нито от другите, които офицерите в черни дрехи подкарваха голи към синия кораб и след това натикваха във вагонетките… А каква ли е била майка му?

Самата дума „майка“ той научи много късно. От своето най-ранно детство Виктор си спомняше само мониторите, които го вдигаха сутрин заедно с другите ученици от твърдите нарове и го караха да произнася молитвата до Хелиос, след което го водеха в Хипнопедиума. Спомняше си как прикрепваха електродите на слепоочията му и след това, като го потапяха в изкуствен сън, набиваха в главата му цифри, цифри, формули, задачи, постулати, теории…

Спомняше си и кибернетичния психотестатор, който периодически селекционираше момчетата и отбелязваше тяхното умствено развитие. И спомняше си още как след всеки преглед те ставаха все по-малко и по-малко, как слабите изчезваха някъде, а силните отиваха все по-напред, за да стигнат един ден при сапиите, и оттам — в Сигма-минус, край Басейните или под Купола…

… И от всички чувства, които им позволяваха да имат, той си спомняше преди всичко онази студена, мистична, всеобемаща ненавист към хората от Горния свят, свързана с абсолютното съзнание, че Хелиополис е предопределен да завоюва Слънцето…

Не, не знаеше какво е майка. Не познаваше и онова, което в книгите наричаха майчина ласка, майчина любов. И слава богу! — както би се изразил онзи приятел Алек.

Той прибра снимката и отпъди тия мисли, които отклоняваха вниманието му от предстоящите задачи.

На третия ден от пътуването Виктор въпреки липсата на обезпокоителни инциденти се почувствува толкова изтощен, че почти непрекъснато изпадаше в състояние на полусън. Напразно гълташе соларин, напразно решаваше на ум най-сложни математически задачи. Трите денонощия пълна неподвижност в креслото, последвали многоседмичните тренировки в басейните и барокамерите, казваха своята дума.

А наближаваха водите на юга и той трябваше да удвои вниманието си. Въпреки отдалечеността на Санта Сецилия от големите морски линии наоколо имаше повече движение, отколкото през цялото плаване досега. Той лавираше под пътнически параходи, огромни танкери, рибарски кораби и понякога — покрай малки яхти, които изникваха съвсем изневиделица и весело се насочваха нанякъде.

Бе привечер, когато вдигна за последен път перископа.

В далечината, пред залязващото слънце, се открояваше дълъг, неравен планински бряг. В самия център, на върха на висок хълм блестеше сякаш звезда, за която в инструкцията не се споменаваше. Виктор изчака няколко минути, докато слънцето окончателно се скрие зад височините, и погледна вдясно: фарът беше там, мигащ през две секунди: Санта Сецилия. Като спусна лодката почти до тинестото дъно, той я отправи напред с възможно най-бавните обороти на моторите.

След двайсет минути радарните лъчи нарисуваха върху екрана бетонния кей под водата. Той огледа пространството под циментовата козирка — беше празно. Влезе. След петдесет метра, съгласно описанието, трябваше да се образува голям, затворен под скалистия бряг, басейн. Виктор запали челния прожектор. Лъчите едва пронизваха зеленикавата вода, в която уплашени риби пробягваха с опулени очи. Точно на петдесетия метър козирката свърши. Виктор запали горния прожектор и на екрана, само на два метра, видя повърхността на водата, а още по-нагоре — високия бетонен свод на подводното пристанище. Бе пристигнал.

Вдигна лодката над водата, отвинти люка, подаде глава. Въздухът бе тежък, влажен, вонеше на гнили водорасли. Ушите на Виктор писнаха, около него всичко се завъртя. Чувствувайки, че ако остане още няколко минути тук, ще загуби съзнание, той грабна непромокаемия чувал, загаси моторите и светлините, затвори люка и нахлузи маската. Кислородът веднага му вдъхна бодрост, но той знаеше, че няма да е задълго. Трябваше бързо да се измъкне на брега, на въздух, да намери хотела, да спи, да спи и утре да отиде до гарата, където ще си купи билет от гишето за 6 долара и 72 цента, и ще пътува до Харбиг, където ще намери Джими Морели…

Скочи във водата и заплува под бетонната козирка. Бе лош плувец и с голяма мъка измина петдесетте метра до изхода, през който прозираше светлината на гаснещия ден.

Заплува вляво, подаде глава над водата: брегът беше на двайсетина крачки, каменист и пуст. Но заповедта гласеше да не оставя следи край пристанището и той заплува нататък. Въпреки кислорода вече се задъхваше, и ръцете му отмаляха, и сърцето му биеше до пръсване… Повече не можеше.

Тогава той наруши заповедта, заплува към брега. С последни сили се добра до малък чакълест плаж, смъкна маската от лицето си и вече почти несъзнателно, само със заучени движения, разтвори чувала, извади дрехите, облече се, пъхна меката маска в джоба до документите, до парите, до златото и чак когато се увери, че всичко е в ред, се изправи, за да отиде до хотела.

Но едва направил няколко колебливи крачки, той се строполи на камънака и мигновено заспа.

2. ГОРНИЯТ СВЯТ — МАНУЕЛА ОТ САНТА СЕЦИЛИЯ

Усети ръката и, отвори очи и я видя.

Бе се надвесила над него и прокарваше пръсти по челото му.

Този първи контакт с нея го порази така внезапно и остро, че не се отдръпна, не се изправи, не каза нищо. Само я гледаше. Над нея беше луната, озарена от сребрист ореол, около нея бе небосводът, потънал в милиарди звезди.

— Зле ли ви е? — попита тя и гласът й звънна като струна от ония стари китари долу, в хранилището на Хелиополис.

Той погледна встрани, съзря брега, морето с лунната пътека, фара насреща и разбра къде е. С мъка се изправи. Виеше му се свят, мозъкът му бе още в плен на съня. Той направи отчаяно усилие да стъпи на крака.

— Къде е гарата? — попита той глухо.

— Там — каза тя и показа вляво от фара. — Край езерото.

Тя стоеше до него боса, много тънка, с почти момичешка фигура, с тясно, продълговато лице, леко вирнат нос и присмехулни очи, които й придаваха вид на палавник, готов да прихне от смях. Носеше басмена рокля, пристегната в кръста с евтин колан, късата й коса се чорлеше от вятъра, на ръката й висяха сандалети. Гледаше го с удивление, сякаш пред нея стоеше чучело. А зад нея беше океанът, пълен със звезди…

Той знаеше, че преди да се раздели с нея, се полага да каже нещо, но не се сещаше какво, толкова го объркваха тия весели очи, готови да се разсмеят. С напрежение отклони поглед от тях и закрачи по брега. Но изведнъж се сети, обърна се:

— Благодаря — каза той отчетливо. — Покорно благодаря. Довиждане.

В отговор девойката прихна, като закри уста с ръка.

Виктор направи три крачки, коленете му се подкосиха, олюля се и падна. Девойката изтича към него, той усети зашеметяващия аромат на плътта й, яростно обърна глава, опита се пак да стане.

— Ама накъде сте тръгнали така? — провикна се тя.

— Гарата…

— Закъде пътувате?

— За Харбиг.

— Влак за Харбиг има чак утре заран.

— Тогава — в хотела.

— Хотелът е претъпкан с войници.

Той приседна, мъчейки се да се отскубне от тази тройна магия на морето, звездите и девойката. Искаше да помисли трезво: влакът тръгва утре заран, хотелът е претъпкан с войници, а той е смъртно уморен и трябва да спи… Той се реши:

— Госпожице, къде другаде може да се нощува в Санта Сецилия?

— Всички квартири са заети от войниците — каза тя.

— Защо войници?

— Не знаете ли? Та откъде падате вие? — Тя отвори още повече блестящите си очи, в които се отразяваше лунната пътека, приближи се до него и с детинска загадъчност зашептя: — Клавел Мачадо наближава! — Съучастнически се засмя, трепна с клепачи: — Помита всичко пред себе си, вече завзе Лос Пасос, Ел Рио и Форттаун… Войските бягат, та се късат… — Тя отново се засмя, после изведнъж млъкна: — Ама вие да не би…?

— Не — каза той, — аз съм търговец от Хаити, от няколко…

Не можа да довърши: девойката внезапно го бутна на земята и се простря до него.

— Тихо! — прошепна тя и обърна лице към отсрещната страна на малкия залив.

Замаян от нейния дъх, който го опиваше като наркоза, той също погледна натам: по брега крачеха две фигури в униформи. Над раменете им широките ножове на пушките пробляскваха от лунните лъчи.

— Да се махаме! — каза тя. — Тук е забранено да се излиза нощем. Глобяват сто долара.

Отново се засмя, тъничко, по момичешки, наведе се над камънака и запълзя. Той не се помръдна.

— Хей! — провикна се тя. — Какво чакате? Хайде идвайте! Ще ви измъкна.

Тя се бе свила зад скалата, чорлава, ухилена, с къса рокля — коте, на което ужасно много му се играе на гоненица. Той не устоя и я последва. За миг се погледна отстрани: в син костюм, бяла риза, вратовръзка и черни обувки, лази на ръце и крака подир това девойче! Иначе си представяше той първите си стъпки на Горния свят.

Тя ловко се провираше между камъните, полепнали с миди и водорасли, от време на време се обръщаше към него и поощрително му се усмихваше със светлата си детска усмивка.

Излязоха на тясна пътечка, която се извиваше над скалите. Девойката се изправи:

— Още малко.

Той с мъка се добра до нея, но тя веднага побягна нагоре, боса, лека като козле.

Виктор стигна върха съвсем задъхан. Тя го гледаше със смесен израз на присмех и съжаление.

— Ама вие наистина сте болен! — каза тя.

Той се озърна: вдясно беше морето, вляво, далеч в низината, лежеше градчето, такова каквото го знаеше от фотографиите: индиански къщички отпреди двеста години, с дворчетата пред тях, и лодките, и рибарските мрежи, и надвисналите дървени балкони с грубите резби, и в центъра — църковната камбанария, и край езерото — гарата… За изминалите десетилетия то не се бе променило и единственото, което го отличаваше от снимките, бяха военните коли, задръстили тесните улички. Градчето спеше, тук-таме светеха прозорци, на площада караулеха войници.

Девойката гледаше изпитателно Виктор, като все още се колебаеше какво да прави. Смущаваше я неговата външност. Никога досега тя не бе виждала такова необикновено лице: това високо чело я сковаваше, а когато огромните сиви очи се спираха върху нея, тя буквално прималяваше от необяснима тревога.

А беше тъй смешен! Кой ли пък носи в тази жега такива старомодни, при това смачкани дрехи с черна вратовръзка? Съвсем явно, че и той не е свикнал да ходи с тях, че даже ги облича рядко и че може би не е никакъв търговец от Хаити… И как чудновато говори! И се пази от войниците, и е болен… Не, няма да пита нищо.

— Елате! — каза тя. — Ама бързо, че ще ни видят.

Мушна се в някаква градина, изтича под ниско сведени клони и се спря пред бяла къщичка. Пред очуканата варосана фасада лунните лъчи осветяваха обърната лодка, разхвърляни мрежи, весла, инструменти, въжета.

— Само че тихо — прошепна тя. — Диего спи.

Тя го въведе в малка, бяла стая със старо, дървено легло, с портрети на поколения рибари по стените.

Сега под лампата Виктор можа по-добре да разгледа девойката: мургаво лице с индиански черти, кафяви очи със златист ирис, закръглени бузи, по които заедно със смеха трептяха и трапчинки, равни бели зъби, които непрекъснато проблясваха зад чудесно очертаните устни, и черна, чорлава коса, която я правеше още по-весела… Никога не бе виждал такава жена: нито в старото Селище, нито по снимките, нито във филмите. Спомни си онази детска клетва, която си бе дал след първото посещение в Селището на пионерите: никога, дори като излезе от Хелиополис, да не поглежда жена…

— Вижте какво — заговори тя бързо със звънливото си гласче, което напомняше звук на старинна китара, — вие легнете тук, а аз ще спя при Диего. Татко и без това е в морето.

Тя затършува в шкафа, извади кутия:

— Ето, тука имате милион лекарства. Ако разбирате нещо от медицина, вземете си. Аз нищо не разбирам. — Тя се засмя. — У нас никой не боледува. Само че пижама нямам за вас.

Тя застана до вратата, усмихна се и златото на очите й заискри заедно с трапчинките по бузите.

— Аз се казвам Мануела — рече тя.

— Приятно ми е — отвърна той и подаде ръка: — Виктор Дарнел.

— Ух, забравих! — възкликна тя изведнъж. — Сигурно сте гладен!

Не беше гладен, но чувствуваше нужда да вижда момичето около себе си.

— С удоволствие ще хапна нещо — каза той.

Тя веднага излезе. След малко се върна с кана мляко.

Мляко Виктор пиеше за първи път и то му се стори странно по вкус. Мануела стоеше до вратата, загледана в него с нескритото желание да побъбри, да го поразпита какъв е и откъде иде.

— Харесва ли ви млякото? — попита тя като начало.

— Хубаво е.

— Аз го доя. Имаме си крава. Само че риба няма. Цяла седмица не пускаха корабите да излизат. Едва днес сутринта разрешиха. Пък и ги следят…

— А вие какво правехте на брега? — попита той. — Нали е забранено?

— Обичам да гледам морето при пълнолуние. — Тя сви муцунка: — Откъде сте измъкнали тия смешни дрехи?

— Толкова ли са смешни?

— Ужасно! Такива костюми носят министрите във филмите, само че имат и цилиндри на главите.

— Аз идвам за първи път в този край и не познавам добре вашите обичаи. Готов съм да купя други.

— Утре ще ви дам едни стари дрехи на татко — отсече тя. — Ама така ли се обличат при вас, в… Хаити?

— Н-не съвсем… Впрочем най-различно… В колко казахте, че тръгва влакът за Харбиг?

— В девет. Но ако Клавел Мачадо е прекъснал пак линията, никакъв влак няма да има.

— Този Клавел Мачадо… това е онзи бандит, нали?

Тя недоверчиво присви вежди: шегува ли се този или наистина не знае?

— Клавел Мачадо! — каза тя обидено, сякаш нея наричаха бандит. — Водачът на въстаниците! Половината страна вече държи и скоро ще влезе в столицата, и правителството се готви да офейка в планината. Ама вие не четете ли вестници?

— Да… да… естествено… — измънка той, като отпи от млякото. — Но аз съм твърде зает, с политика не се занимавам… Значи вие смятате, че има опасност влакът за Харбиг да не отпътува?

— Дявол знае! Хората на Мачадо през ден, през два вдигат линията във въздуха.

— С атомни бомби ли? — попита той.

Тя опули очи и в тях заигра смехът: не, наистина този умее да се шегува! Или е някакъв глупак, макар че никак не прилича на глупак.

— Какви ти атомни бомби! — прихна тя. — Да не мислите, че атомните бомби ги продават по будките? Казват, че генералите искат да си направят, ама не смеят, защото Договорът забранява, и ако все пак направят, ще стане съвсем лошо, защото тогава пък и Републиката ще се намеси.

Той не откъсваше очи от нейните по детски пълни устни, които се мъчеха да изговорят всички тия неща много сериозно, но не успяваха, защото веселите трапчинки и златото в очите непрекъснато се смееха.

Мануела прибра съдовете и все не й се отиваше оттук, задържана от този хем смешен, хем страшен, хем приятен човек.

— Е — въздъхна тя, — аз ще ви оставя да спите. Buenas Noches!

— Лека нощ! — каза той, изправи се и отново й подаде ръка.

Тя отвърна малко учудено. Дланта й бе мека и топла.

3. ОТКРИВАНЕТО НА СВЕТА — ПЪРВИ ДЕН

Започна най-баналната от всички истории…

Впрочем трудно може да се нарече любов онова чувство, което обзе Виктор след срещата с Мануела. Отначало то бе по-скоро една смесица от изненада, страх, трепет на плътта, пробуждане на най-дълбоки атавистични пориви и главно — усещането за някакво безкрайно голямо откритие, по-безкрайно от онази синя картина на океана и небето, която се появи пред перископа тогава, равно дори на онази страшна музика.

То трудно може да се нарече любов и защото нямаше време да разцъфти. Виктор остана с Мануела само три дни и те бяха за него дни на забрава, на опиянение, на безпокойство, на раздиращи противоречия, на всичко друго, но не и на онова чудесно обновяващо усещане на щастие, което носи истинската любов.

Онази преграда в мозъка, която Виктор чувствуваше тъй болезнено и която други предвидливо бяха издигнали още докато се намираше в утробата на майка си, не му позволяваше да обхване и възприеме в цялата дълбочина връзката, която се породи между него и Мануела. И само благодарение на това той намери сили да се откъсне от нея, също благодарение на това той откри в сърцето си онова решение, което по-късно го унищожи.

Това чувство не беше любов. Но то бе като че по-силно от любовта, защото успя да вдъхне душа на едно същество, което бяха превърнали в мислеща машина. То бе онова нещо, което оживи статуята на Пигмалион.

… През отворения прозорец нахлуваха лунните лъчи, омайващите аромати на градините и нощта, среброто на звездите, което океанът люлееше във водите си, а оттатък Мануела шеташе и босите й крака шляпаха по дървения под.

Вече не му се спеше. Прясната храна му бе възвърнала силите, а разговорът с девойката бе възбудил мозъка му повече от соларина и в него нахлуваха потоци от безразборни мисли, които се стремеше да овладее и анализира.

Преди всичко друго той се учудваше на своето собствено поведение спрямо мургавата девойка. Отдавна смяташе, че при вида на която и да е жена той ще се затвори като таралежите при опасност. А не се скри зад бодлите и което е още по-чудно, девойката не предизвика никакво отвращение у него. Обратно — тя събуди в дълбините на неговото същество едно неизпитано дотогава усещане, чието далечно подобие беше насладата, която вкусваше при работа със Сигма-минус… Виктор се поусмихна: ето че заприлича на ония смешни герои от филмите, които бе гледал с Алек в Хелиополис… Той бързо отпъди тази мисъл.

Другото, което го удивяваше, бе дълбокото впечатление, което тази тиха нощ наоколо му бе направила. Не допускаше, че, роден и израснал под бетона, той ще бъде тъй чувствителен към тези евтини и примамливи драперии, които природата размахваше пред очите на хората, за да ги превърне в сълзливи роби. С изненада долови в себе си мисълта, че не осъжда вече пионерите, които си бяха нарисували небе на циментовия свод на старото Селище, склонен бе дори да им прости истеричните припадъци и въздишките, както и носталгията, която ги водеше до болницата на доктор Мартин.

И още нещо объркваше Виктор: Клавел Мачадо. Това име бе чул долу малко преди прекъсването на радиовръзката с Джими Морели. В една дълга беседа Хулио Рамирец, както винаги зъл и полупиян, му бе обяснил подробно кой е Клавел Мачадо: водачът на онази паплач, която се стреми да се добере до властта, почти толкова опасен, колкото Републиката, на чиято помощ разчита; ето защо следва да бъде унищожен. Но защо Мануела говори с такава симпатия за него?

По-важно обаче бе другото: този Клавел Мачадо можеше да попречи на мисията. Нелепо би било наистина случаен куршум на някой от тия бандити да сложи край на неговите странствувания в Горния свят. Оставаше само едно: да побърза да се добере до Харбиг, час по-скоро да се срещне с Джими Морели и незабавно да се върне долу.

Той си легна, но дълго не можа да заспи, в плен на непознати, объркващи понятия, които го отклоняваха от коловоза, издълбан в Хелиополис в продължение на двайсет и пет години.

Събуди го слънцето и нечий поглед върху лицето му. Мигновено осъзна, че тя е тук. Чувствуваше кристална ведрост на мислите и една трепетна радост от нейното присъствие. Дълго още лежа със затворени очи, за да запази за себе си това усещане. После вдигна клепачи и я видя до леглото: свежа, с прилежно сресана мокра коса, със същата тясна рокля, която обгръщаше изваяното й тънко тяло, и с трапчинките по бузите. До нея стоеше един малчуган с луничаво лице и черен перчем над очите и го гледаше зяпнал.

— Buenos dias — каза тя.

— Добро утро — отвърна той и подаде ръка. Тя побърза да я поеме, а момчето дълго бърса длан, преди да се здрависа.

— Успахте се — каза Мануела. — Но нищо. Влакът и без това няма да замине. Диего ходи да провери на гарата.

Виктор приседна на леглото:

— Клавел Мачадо ли? — попита той и не знаеше — да се радва ли или да съжалява.

— Аха! — Тя съучастнически трепна с клепачи. — Негови разузнавачи са се появили край Пазена и сега тука треперят. Ако всичко върви добре и имате късмет, утре-други ден ще ги видите насам… — Тя посочи един светъл памучен костюм, оставен на стола: — Ето ви и дрехи. Облечете се и елате да закусим. Диего, набери праскови! — Тя шляпна момчето по шията и изтича след него.

Дрехите се оказаха широчки, но по-удобни от синия костюм, който го сковаваше. Прехвърли в джобовете всичките си документи и пари, обу се и излезе на двора.

И отново му се стори, че получава удар между очите от ослепителното слънце, което се бе издигнало високо над хоризонта сред сияйното небе. А Мануела шеташе край малка масичка под дърветата и му се усмихваше. Той отиде към оградата, погледна наоколо: през дръвчетата прозираше океанът, който лениво блъскаше вълните си по брега. Вдясно някъде бе заливчето с подводното пристанище, а насреща — градчето с белите си фасади.

Онемял от светлината, от тия непознати форми и странни багри, той стоеше неподвижен, със засъхнало гърло и напрегнати мускули, и не смееше да мръдне от страх всичко това да не изчезне внезапно, така както понякога се стопяваха картините върху киноекрана, когато спираше токът. Стоеше и отново усещаше как слънцето прониква в него, дълбоко в клетките му, пронизвайки ги до болка, до подлудяване… Той скръцна със зъби, но не затвори очи, сякаш с това предизвикваше слънцето да угасне или побегне зад планините…

— Виктор — чу той далечен струнен звън.

Той трепна, затвори очи, пленил слънцето в тях. Усети я до себе си.

— Елате да закусим — каза тя.

— Мануела… — продума той задавено. — Мануела…

— Да?

Вдигна клепачи, погледна я. И почувствува как тя също прониква в него, при слънцето. Попита машинално:

— Трябва да си вървя, няма ли възможност да се наеме кола до Харбиг?

— Не ми се вярва някой да се съгласи да тръгне — каза тя. — Но ще попитаме. Не искате ли да дочакате тук Клавел Мачадо?

Той облекчено въздъхна:

— Не. В Харбиг ме чакат… Търговски сделки.

— Жалко — нацупи се тя. — Но нищо… А сега кажете ми какво искате да ядете: мляко, сирене, плодове?

— Хляб!

И той яде хляб — за първи път през живота си и за първи път през живота си опита портокали, и за първи път вкуси сирене, и започна онова изненадващо откриване на света, което той, без да съзнава, вършеше през погледа на Мануела.

През този първи ден той откри тревата и листата, дъха на морето и миризмата на изгоряло дърво, кучешкия лай и мученето на кравите, багрите на цветята и шумовете на града, детския смях, босите крака, песента на птиците, белите зъби, одраскванията от тръните, тръпчивия вкус на мидите, люлеенето на морските вълни… И този нов свят нямаше нищо общо с онзи, който бе изучил долу с Алек по книгите и филмите. Онзи бе мъртъв, този тук — трептящ от живот като самата Мануела.

Но внезапно настъпваше миг, когато повече не можеше, когато бремето на новите впечатления ставаше прекалено тежко. Тогава бягаше някъде под дърветата, сам, лягаше на тревата, затваряше очи, като човек, поел голяма доза наркоза, но решен да разбере кое е плод на опиянението и кое действителност. И усещаше, почти осезаемо усещаше как в него нещо се руши, разпада, както в ония същества от метал долу, нападнати от лимоненожълтия бацил. И съзнаваше, че колкото повече остане тук до тази девойка, под слънцето и сред цветята, толкова повече вирусът ще го разяжда, докато рухне и се превърне на пепел.

Ала тя пак го викаше и той нямаше сили да устои на нейния зов. Отпъждаше мислите от главата си, изтичваше с нея към скалите, плуваше в морето, търсеше стриди под камъните, печеше царевица на жар, пържеше яйца и пиеше вино — за първи път, все за първи път, Диего се катереше по бадемите и тръскаше клоните, Мануела стреляше с лък и пищеше, когато улучваше, а той вършеше всичко това с чувството, че се е раздвоил, че не е вече само Виктор Ес, а още един, че първият Виктор Ес стои настрана и насмешливо и дори осъдително наблюдава лудориите на другия момък — Виктор Дарнел, който не може да намери сили да спре, увлечен от тази девойка с трапчинки по бузите… И заедно с мътното безпокойство на единия другият усещаше злорадство от това, че няма влак, че няма кола за Харбиг, и бе дори готов да благодари на Клавел Мачадо за неговите набези към Пазена.

— Мануела, на колко сте години? — викаше той.

— На деветнайсет — отвръщаше тя и се хвърляше от скалата в морето.

— Аз — на девет! — викаше Диего, като се гмуркаше под водата и се появяваше зад гърба му ухилен, с водорасли по ушите.

— А на колко си ти, мучачо? — пищеше Мануела, джапайки с крака пред лицето му.

— На сто — казваше той.

Тогава тя преставаше да се смее, спираше играта и го поглеждаше със стеснителна уплаха. После бързо побягваше от него, защото не издържаше на тези сиви очи, които я привличаха и плашеха.

В отношението на Мануела към него непрекъснато се прокрадваше едно напрежение, което тя се опитваше да прикрие зад шума и смеха. Не задаваше въпроси, убедена, че той е свързан с хората на Клавел Мачадо.

Дълго време тя живя с това убеждение — до онзи час, в който го видя на екрана на видеофона…

Вечерта, след като сложиха Диего да спи, Мануела и Виктор останаха около масичката в градината, мълчаливи, уморени, тревожни, без да знаят защо. Над тях бяха бадемите и ухаещите праскови, още по-нагоре — звездите и луната, отдолу идваше диханието на океана, а наоколо пееха щурците… Единият Виктор, този от Хелиополис, си помисли за десетките подобни сцени, които бе виждал във филмите, но усещаше, че тази тук няма нищо общо с онези, че тя е истинска като истинския живот. В сребристия полумрак той виждаше само блестящите очи на Мануела, плахо насочени към него, и в тях той съзря нещо толкова необозримо голямо, че се задъха. Под напора на хилядолетията той протегна десница, взе ръката й. Тя не я отдръпна, само мълчеше. Той също не знаеше какво да каже, учуден от дързостта на другия момък, и само държеше топлото юмруче в дланта си, а пулсирането на нейната кръв достигаше до сърцето му.

И внезапно в мозъка му се втурнаха Звуците и той едва не изпъшка от болката, която му причиниха. Те се заблъскаха в черепа му, разкъсваха нервите, повличаха го надолу, надолу, сред бляскави слънчеви лъчи, златни звезди, лунни пътеки, черен безкрай… Той потрепера, но не пусна ръката й, сякаш тя можеше да го задържи на повърхността.

— Какво ви стана? — прошепна тя.

Звуците не го напущаха, караха го да закрещи, да заблъска глава по камъните. Но вместо това той вдигна нейното юмруче, разтвори го, целуна дланта. Звукът премина в писък, пред очите му притъмня, едва не падна…

Прокънтя изстрел.

Ехото му се завъртя между къщите и се разпиля над морето. Той изведнъж прогони Звуците, разруши магията. Виктор пусна ръката й.

Последваха още два гърмежа, долетя болезнен вик — и тишина.

— Откъм гарата — промълви Мануела.

Виктор се изправи:

— Трябва да замина — каза той сподавено.

— Утре — отвърна тя тихо, — утре…

— Да, утре — каза той шепнешком. — Лека нощ.

— Лека нощ — отвърна тя и в кадифените й златисти очи нямаше и помен от насмешка.

Внезапно в него се надигна желание да завие. Или да грабне тази девойка в прегръдките си… С усилие се обърна и влезе в стаята си.

4. ОТКРИВАНЕТО НА СВЕТА — ВТОРИ ДЕН

Събуди го плач.

Слънцето бе още ниско над хоризонта, но той побърза да се облече и излезе.

Плачеше Диего. От носа му течеше кръв, която се смесваше със сълзите по луничавите му бузи и цапаше неговата блузка. Мануела промиваше подутите му устни и се опитваше да спре кръвта.

— Какво се е случило, Диего? Падна ли?

Момчето веднага млъкна, само продължи тихичко да хлипа.

— Войниците — каза мрачно Мануела.

— Войниците? Защо?

Прекъсван от хълцания, малкият веднага разказа: отишъл до гарата да провери за влака за Харбиг, но там имало войници, а сред площада лежали трима души с превързани глави. Поискал да види, но го изгонили. Тогава влязъл през оградата, един войник го видял и попитал какво търси. Диего не отговорил и тогава войникът го ударил с юмрук и го ритнал и му казал да не си навира носа, където не му е работа, но Диего пак се върнал и погледнал, а на площада все още лежали тримата с превързани глави…

— Какви са тия хора? — попита Виктор.

— Разузнавачи на Клавел Мачадо — подхвана Диего под компреса. — Днес ще ги обесят, така казаха войниците. Там е и Фернандес, дърводелецът, ама аз едвам го познах, защото лицето му е превързано чак до носа… И влак за Харбиг няма да има, но войниците казаха, че утре ще го пуснат, защото разузнавачите на Клавел Мачадо са всички убити и линията е вече свободна.

Новината помрачи Мануела. Тя мълчаливо поднесе закуска, а сетне седна на тревата под бадема и загриза нокти.

Затова пък върху Виктор съобщението на момчето имаше съвсем друг ефект. Разбира се, съдбата на разузнавачите го остави напълно равнодушен: смъртта никога не го бе вълнувала, но тази смърт сега имаше за логически резултат освобождаването на линията за Харбиг. Това означаваше, че най-късно на другия ден той щеше да продължи своя път към Джими Морели, това означаваше, че на другия ден щеше да се раздели с Мануела.

Това предизвика в него една съвсем необичайна тревога, която не можеше да си обясни с никаква логика. Опита се да си представи как утре напуска девойката, как се качва на моновлака и се отдалечава от Санта Сецилия… Е, и какво? — мислеше той. — Ще свърша работа с Джими Морели и отново ще се върна тук, все едно, пътят за Хелиополис минава през Санта Сецилия. А сетне ще взема със себе си Мануела, ще я кача в подводницата и ще я заведа в подземния град… Той неволно се засмя, толкова абсурдно му се видя това хрумване. Мануела и Хелиополис! Две взаимно изключващи се понятия. Животът и смъртта! Слънцето и мракът! Небосводът и бетонният Купол под земята!

И внезапно Виктор осъзна една истина, една проста истина, която не искаше да разбере и признае пред себе си: Мануела бе влязла толкова дълбоко в него, че не можеше да се отдели от нея. Влязла бе като слънцето, като морето, като звездите… Завинаги.

Тази мисъл го озари с такава сила, че изведнъж се почувствува безпомощен, както никога през живота си. Огледа се, търсейки сякаш закрила от невидимата опасност, която връхлиташе върху него. Видя Мануела под дървото, седна до нея, взе ръката й между дланите си, съзнавайки, че това върши не Виктор Ес, а другият момък.

— Мануела — каза той, — утре аз заминавам.

— Жалко — отвърна тя, — няма да се видиш с татко.

— Мануела, аз пак ще се върна.

По мургавото й лице затрептяха трапчинките. Тя леко стисна пръстите му:

— Върни се. И тогава ще плуваме пак и ще ти покажа храма на слънцето. Слушал ли си за него?

— Не.

— Той е горе на хълма, зад развалините на Стария град. Като бях малка, все там играех с момчетата.

— И с Фернандес ли?

— Да, и с Фернандес.

Хлад го обля от глава до пети. Приближи се още повече до Мануела, идеше му да се сгуши в прегръдките й, тъй както бе виждал да правят децата с майките си в старите филми.

— Обичаш ли го? — попита той и тия думи, които произнасяше за първи път, прозвучаха съвсем неуверено.

— Не. Той ми е приятел от детинство.

Все тъй с движения, които правеше не Виктор Ес, а Виктор Дарнел, той се излегна на гръб и положи глава на скута й. Усети огромно облекчение и покой. Навярно това усещат децата при майките си — помисли той и затвори очи. Намираше се никъде. Наоколо бе само тишината. Нямаше го Хелиополис, нямаше го Ван Дам, нямаше го Архонта. Бе като във вакуум и единственото, което възприемаше, бе нейната топлина. Като смъртта — помисли той пак, — като в Енергариума…

После почувствува ръката й, която леко галеше лицето му. Отвори очи. Пръстите й бяха пред очите му, нежни, прозрачни, и през тях съзря слънцето, разбито на милион разноцветни пръски — розови, оранжеви, сребърни… Тя бавно отдръпна ръка: лицето й бе приведено над него и в очите й той отново прочете онова неизмеримо голямо нещо, което спираше дъха в гърдите му.

— Мануела — прошепна той, — Мануела…

— Да…

— Мануела, ти си Гея.

— Гея? — попита тя тихо. — Защо Гея?

— Защото Гея е Земя.

Тя тихичко се засмя. А той не знаеше какво повече да каже. И не каза нищо, само сложи нейната длан на устните си и остана тъй дълго, безкрайно дълго, в тишината, в покоя, докато откъм града долетяха ръмженето на автомобилните мотори, виковете на хората, плачовете на жените, заповедите на войниците.

Задъхан дотърча Диего с вик:

— Обесиха ги!

Видяха ги отдалеч. Тримата висяха един до друг под високата празнична арка, построена за деня на Света Сецилия, и лекичко се олюляваха от вятъра. Бяха голи до кръста и на гърдите им имаше табелки с надписи: „Ние помагаме на Клавел Мачадо“.

Долу около тях стояха хората с каменни лица и гледаха босите крака на обесените.

Картината се стори на Виктор безсмислена, както впрочем всичко, което се правеше тук. Защо трябва да се убиват хората по този мъчителен начин и след това да ги излагат пред другите? Смъртта е един естествен акт, към който трябва да се прибягва само в случай на нужда и да се осъществява делово. Ако е необходимо да се премахват единици, то нека това се прави по най-бързия и безболезнен начин. Демонстрирането на смъртта е безполезно и нелогично, следователно — излишно.

— Да си вървим — каза той. — Това няма смисъл.

Тя го погледна озадачена. Сивотата на очите му бе ледена, отблъскваща. Мануела отдръпна ръката си, уплашена от този човек, който сякаш не бе същият онзи мил младеж, лежал преди малко на скута й.

Следобедът мина в натегнато мълчание. Мануела седеше в градината, неподвижна, със сковано като маска лице и Виктор не знаеше какво да предприеме, за да я изкара от това състояние на враждебна студенина. От време на време дотичваше Диего и разказваше новини: за разгрома на части на Клавел Мачадо, за войниците, които възстановявали монолинията за Харбиг, за обесените, които все още висели под арката…

Настъпи вечерта. Диего си легна. Виктор и Мануела отново останаха сами. Мълчаха. Мълчеше и градът, притихнал под сянката на бесилото. Само долу океанът не преставаше да блъска крайбрежните скали. Не млъкваха и щурците, които изпълваха нощта с монотонна печал.

Внезапно Мануела стана, наметна се с черния шал, под който заприлича на махите на Гоя.

— Искаш ли да ти покажа храма? — попита тя и по гласа й той разбра, че му е простила.

Изкачваха се дълго. Заобиколиха целия град и излязоха над западната му страна, зад високия хълм.

Отначало имаше само големи четвъртити гранитни блокове, разхвърляни тук-таме покрай пътя, който лъкатушеше към широкото, плоско плато. После те ставаха все повече, превръщаха се в останки от зидове, в основи на сгради, в следи от стълбища и тераси. Сред тях се виеха улици, покрити с едър калдъръм, площади, заобиколени от руини на гранитни стени. Развалините бяха потопени в мъртвешките лъчи на пълнолунието, готови сякаш да се разтворят в тях.

В средата се извисяваше мощна каменна пирамида, чийто връх блестеше с безброй трептящи кристали.

Двамата мълчаливо прекосиха развалините и едва когато стигнаха до подножието на пирамидата, Мануела прошепна, но гласът й прокънтя в тишината:

— Това е храмът на слънцето. Върхът му се огрява от лъчите, преди още слънцето да се покаже, и се вижда отвсякъде.

Виктор си спомни звездата, която го посрещна при пристигането.

— Как се е наричал този град? — попита той.

— Слънцеград.

— Хелиополис? — прошепна той неволно.

— Да — рече тя, без да се учуди ни най-малко. — Учителят ни разказваше, че на гръцки се нарича Хелиополис. Но какво ти стана?

— Нищо… И защо е разрушен?

— Не си ли учил история? Слънцеград е бил столица на нашата велика империя. Границите й опирали до Големия водопад, а на юг — чак до Реката на алигаторите. Страната била богата. В нея изработвали най-скъпите стоки, най-красивите предмети, най-мощните оръжия. Но императорът не се задоволил с това и поискал да завладее и земите на съседите. Водил много победоносни войни. Веднъж обаче войските му били разбити. В Слънцеград нахлули чужди племена, изклали цялото население, опожарили и разрушили всичко. Останало това. — Тя показа развалините. — И храмът. Него не разрушили, защото и те се кланяли на слънцето и смятали, че то ще им даде богатство и щастие. Но после от Европа дошли конквистадорите и унищожили и тях. Храмът пак останал и сега децата от Санта Сецилия си играят между камъните му на криеница. Това е всичко.

Тя поиска да се усмихне тъжно, но трапчинките на бузите я правеха весела. Огряното й от луната мургаво лице бе единственото живо нещо сред тия притихнали грамади гранит. Устните на Виктор изпръхнаха…

Продължиха да крачат покрай храма. От задната му страна се откри голям каменен амфитеатър с обширна открита сцена.

— Това също беше разрушено — каза Мануела, — но ние го възстановихме и тук на празници даваме представления.

Седнаха на последния каменен ред, загледани в обляната в лунните лъчи сцена.

— Тук съм танцувала — продължи тя, — като бях ученичка. Стари танци. Фернандес акомпанираше на китара.

Той се опита да си я представи мъничка, танцуваща под звуците на китара на огромната гранитна сцена, с черен шал и висока прическа. Но тя беше до него, топла, жива, истинска… Затвори очи.

— Какво ти е? — попита тя. — Искаш ли да се върнем?

— Не, не…

Тя мило, по детски го хвана под ръка:

— Не ми се, сърди за днес! Много ми е мъчно за Фернандес. И за другите също… Много-много.

Очите и се наляха със сълзи и те го уплашиха като нищо друго дотогава.

— Недей! — каза той. — Недей!

Вдигна ръка и я погали по лицето, по косата. Тя не трепна, отново прикована от този сив поглед, който сега ставаше топъл като накалена стомана. И нямаше сили да стане, да си върви, нямаше сили да се отдръпне, когато я привлече към себе си и я целуна…

Звуците с гръм се втурнаха в черепа му, заблъскаха се като каменни лавини в него, но той целуваше Мануела, притискаше я до себе си, търсейки в прегръдката спасение от тази музика, убежище от всичко, което го разкъсваше, което го правеше получовек, чувствувайки с всички фибри на тялото си, че когато се слее с нея, ще премахне най-после онази преграда в мозъка си и ще стане пълноценно същество. И я целуваше, и усещаше под устните си горещата й кожа, а тя седеше, отметнала глава назад, и съзнаваше, че този страшен човек до нея е човекът, когото обича, когото е обичала и винаги ще обича.

Горе Храмът на слънцето блестеше с милионите звезди на своето строго чело, а музиката гърмеше в черепа, но тя не бе вече толкова жестока…

Късно през нощта те тръгнаха назад сред безмълвните развалини, сплели пръсти, уморени, мълчаливи, казали си вече всичко. Луната потъваше в края на сребристата океанска пътека; от изток долиташе първият пурпурен полъх на зората, долу градчето спеше.

Викът прогърмя като изстрел:

— Стой!

Иззад гранитните блокове се появиха сенки, щикове блеснаха под звездите, сноп лъчи проряза мрака:

— Горе ръцете!

Мануела изтича вдясно към руините, дърпайки Виктор:

— Насам, бързо! Насам!

Но той не мърдаше.

— Ела — шептеше трескаво тя, — познавам една пътека…

Той не мърдаше, а войниците вече тичаха:

— Стой или ще стреляме!

Тя се спря, уплашена, притиснала ръката му към гърдите си. Към тях бяха насочени пушки.

— Какво правите тук? — попита единият войник.

— Нищо… — отвърна тя с най-невинния си глас, — разхождаме се.

— Документи!

— Аз съм Мануела — започна тя припряно, — баща ми е рибарят Доминго, живея в бялата къща над скалите… А този… този е моят годеник… на гости…

— Ще дойдете с нас! — заповяда войникът. — А долу ще видим кои сте и какво сте.

Тя вдигна очи към Виктор, който все тъй стоеше, без да реагира.

— Ама нали ви казах… — започна тя.

— Стига! — прекъсна я другият и я блъсна по рамото. — Върви напред!

Едва сега се обади Виктор и гласът му, леден и властен, спря войника:

— Не се докосвайте до момичето!

— Охо! Я го виж, кавалера! — Той опря дулото в гърдите му. — Документи!

Виктор спокойно извади белия лист и го показа. Войникът наведе лампата, бавно се зачете в него. И колкото повече четеше, толкова повече върху лицето му се разливаше израз на страх и респект. Като свърши, бързо загаси фенера, сгъна листа, върна го, козирува:

— Извинете, сеньор, извинете много за безпокойството… Не знаехме… Моля, свободни сте…

Прошепна нещо на ухото на другаря си, двамата се обърнаха кръгом и без бавене изчезнаха зад гранитните колонади.

— Ела, Мануела! — каза Виктор и протегна ръка към нея, но тя стоеше сред камъните, отправила към него поглед, изпълнен с ужас.

— Ела — повтори той меко.

— Кой си ти? — попита тя.

Той се приближи до нея:

— Ти знаеш: аз съм Виктор Дарнел, търговец от…

— Лъжеш! Ти си с тях!

— Не — каза той, — аз не съм с тях — и повярва на собствената си лъжа.

— Закълни се! — прошепна тя и в гласа й имаше сълзи.

Той протегна ръка към нея, поиска да я прегърне, тя се отдръпна.

— Закълни се! — внезапно извика тя в тишината. — Закълни се!

Той пак изтича към нея, но тя вече бягаше.

В този миг Виктор имаше безкрайно ясното съзнание, че я вижда за последен път: тънка, чорлава, боса, със стройни крака, които тичат сред сивия гранит.

— Мануела! — извика той. — Мануела! Гея!

Тя изчезна в мрака.

Той дълго стоя неподвижен, сам, после внезапно се обърна, закрачи сред развалините, прекоси целия Слънцеград, не погледна нито веднъж назад.

Изчака, докато първите лъчи на слънцето огреят върха на пирамидата, бързо се упъти към гарата. На площада тримата висяха под арката. Отмина ги, без да ги погледне.

Влакът тръгваше навреме.

5. ОТКРИВАНЕТО НА СВЕТА — ТРЕТИ ДЕН

Седеше свит в ъгъла на купето, затворил очи, почти безчувствен. Едва чуваше монотонното тракане на колелетата на моновлака, глъчта по гарите, разговорите на пътниците за натегнатото международно положение, за Клавел Мачадо, за реколтата на какао.

Покрай прозорците прелитаха бетонните стълбове на електропроводите, високите кули на нафтовите полета, гигантските рекламни плакати на „Пасадена Атомик корпорейшън“, но Виктор не забелязваше нищо. Бе обзет от някаква парализа на сетивата и единственото, което като живо въгленче продължаваше да жари съзнанието му, бе мисълта по-скоро да намери Джими Морели. Онова, другото — развалините, гранитният храм, амфитеатърът, потънал в лунните лъчи, и девойката в ръцете му — бе само далечен спомен, отглас на нереален сън.

Някой лекичко го посбута:

— Господине, Харбиг.

Отвори очи. До него стоеше кондукторът. Както обикновено, съзнанието на Виктор мигновено възприе околната действителност и мозъкът му заработи като електронна машина. Знаеше какво му предстои.

Гарата шумеше. По стъпаловидно разположените перони на единичните релси се движеха моновлакове; встрани, на въздушните си възглавници, със свистене се плъзгаха аеровагони. Подвижни ленти отнасяха пътници и куфари към изходите и оттам — към площадките за таксиметри и аеробуси.

Виктор не се изненада нито от всеобемащия грохот, нито от размерите на града. Хелиополис бе достатъчно грандиозен, за да могат тия алуминиеви небостъргачи, които се губеха в облаците, и потоците коли по булевардите, и подвижните тротоари, върху които пешеходци стояха като живи манекени, да направят впечатление на който и да е негов жител. Не го изненадаха и танковете, патрулиращи по улиците, нито ракетопланите, които прелитаха над небостъргачите. Единственото, което го накара да вдигне рамене в недоумение, бяха бесните реклами, които обгръщаха града в трескавите си пипала. Наоколо всичко бушуваше, заклинайки хората да купуват. Мигаха гигантски букви по покривите на стоетажните сгради, гримасничеха фигури по стъклените стени, извиваха се женски тела, гърчеха се бутилки, вихрено летяха разноцветни цигари, избухваха светлинни слънца — отпред, отгоре, отстрани… И навсякъде — едно име се набиваше: „Пасадена! Пасадена!“

Виктор нямаше никакво желание да скита из града и спря едно такси. Слезе на тиха уличка пред масивна тухлена сграда, останала навярно от първата половина на века. До плътната дървена врата висеше скромна табелка: „Пасадена Атомик Корпорейшън — административен съвет“. На отсрещния ъгъл караулеше танк с насочено напред оръдие.

Виктор натисна бутона на звънеца. Чу се глас:

— Кой е и кого търсите?

— Тук е Виктор Дарнел, представител на „Пасадена“ в Хаити. Желая да видя господин Ервин Куперман.

Вратата безшумно се отвори. Посрещна го едър мрачен мъж със сплеснат боксьорски нос и дъвчещи челюсти. Той изгледа с опитно око дрехите на Виктор, малко изненадано се спря на несиметричното му триъгълно лице и огромно чело.

— Моля, насам.

Виктор закрачи, чувствувайки на гърба си погледа на другия.

— Тук.

Влязоха в широк кабинет, който поразително напомняше работната стая на Густав Ван Дам. Зад тежкото бюро седеше слаб мъж с птичи профил. Не подаде ръка, само посочи креслото пред масата.

— Какво обичате? — попита той направо.

— Вие ли сте Ервин Куперман?

— Да.

— Моля да ми покажете документите си.

Едрият мъж със сплескания нос направи заплашително движение, но другият го спря, извади карта и я поднесе на Виктор.

— Желая да говоря с вас насаме — каза Виктор.

Куперман мръдна птичата си глава, едрият излезе.

— Слушам ви.

— Желая да видя Джими Морели.

— Във връзка с какво?

— Във връзка със сделката „Хелий“.

Куперман дълго държа малките си остри очи впити в лицето на посетителя си.

— Господин Морели не е тук — изрече той накрая.

— Нека дойде — каза студено Виктор. — Той ми трябва!

— Хм… — Куперман се изправи, смутен, без да знае защо, от сивите очи. — Ще проверя. Почакайте. Ще пийнете ли нещо? Едно уиски?

Извади от барчето бутилка и наля във висока чаша.

— Със сода, без сода?

— Без сода — каза наслуки Виктор.

Останал сам, той помириса течността. Никога не бе пил уиски, но знаеше за това питие, откакто за първи път бе прочел рекламата в подземната гара на старото Селище. Отпи една глътка и веднага се отвърна от чашата, задъхан от огъня в устата си. Усмихна се на собствената си наивност и на глупостта на хората, които намираха удоволствие в това отвратително нещо.

Куперман се върна, следван от мъжа с боксьорския нос.

— Господин Дарнел — каза той, — Джими Морели не може да дойде и нарежда вие да отидете при него. Ще ви придружи Джек Петерсен.

Едрият се поклони и се усмихна криво, при което показа развалените си зъби.

— Можете да тръгнете веднага — добави Куперман. — Горе ви чака хеликоптер.

— Къде отиваме? — попита Виктор.

— Не е далече — отвърна уклончиво другият.

— И все пак?

— Не мога да ви кажа.

— Господин Куперман, аз трябва да зная къде ме водите.

— Хайде вървете! — каза кротко Джек Петерсен. — И без приказки, че не обичам бъбривите.

Виктор го изгледа озадачен. Веднага обаче осъзна, че тези двамата нямат и понятие от неговата мисия, че са само незначителна междинна брънка във веригата и че, разбира се, не правят изключение от общата категория хора от Горния свят. Същественото бе по-скоро да стигне до Джими Морели.

— Добре — каза той. — Водете ме!

След няколко минути вече летяха над пламналите в реклами небостъргачи.

Джек Петерсен не преставаше да дъвче, позадрямал на креслото, Виктор пък се опитваше да се ориентира за посоката на летенето, но грамадният град, прорязан от милиони светлини, го объркваше напълно и той се остави в ръцете на своя водач.

Два часа след като напуснаха дванайсетмилионния Харбиг, те кацнаха на бетонна площадка сред голяма гора, до още няколко хеликоптера и ракетоплани. Край пистата между секвоите прозираха бронирани коли, а още по-далеч — бели сгради.

— Насам — каза Петерсен и се упъти към широка постройка с тесни прозорци с решетки.

Пред врата дежуреше войник, на покрива стърчеше тънкото дуло на противовъздушно оръдие. Джек показа пропуск, влязоха. От двете страни на дълъг коридор долитаха приглушени от вратите радиосигнали, тракане на телетайпи, ритмични удари на някакви машини. Спряха пред тесен хол, който приличаше по-скоро на учрежденска чакалня. Сред гъстия тютюнев дим няколко мъже и жени седяха около продълговата маса, осеяна с купчини пари, карти и чаши.

Тази картина, която твърде много напомняше ония игрални домове в Селището, възбуди у него нов въпрос: какво общо има Джими Морели с това нещо тук? Или и то е междинна брънка?

— Виола! — провикна се Джек Петерсен. — За тебе!

Изправи се една жена с цигара в ръка, силно гримирана, платинено руса, красива, с щедро деколте и лениви котешки движения.

— Ало, Виола! — поздрави Джек Петерсен. — Идем за шефа.

— Кой е този? — попита тя, като пусна към тавана кръгче дим.

— Мистер Виктор Дарнел, наш представител в Хаити.

Тя трепна и втренчи поглед в странното лице на Виктор.

— Виктор Дарнел… — изрече тя бавно, после се обърна към Джек безцеремонно: — Ти почакай тук!

Тя въведе Виктор в една от страничните стаи.

— Значи вие сте Виктор Дарнел — повтори тя със своя дълбок гръден глас. — А пък аз не вярвах…

Приближи се, почти опря лице до неговото, загледана в очите му.

— Кажете, мистер Дарнел, вярно ли е, че при вас няма никакви жени?

— Не разбирам за какво говорите — каза студено Виктор. — Аз идвам от Хаити, където жени има предостатъчно.

Тя покровителствено се усмихна:

— Можете да не се безпокоите, аз и Джими сме едно… Но вие сигурно бързате да го видите! Аз ей сега ще проверя. Ще пийнете ли нещо?

И без да дочака отговора, постави на масичката бутилка с чаша и излезе.

Виктор се огледа: стаята бе типичен будоар — като онези долу, в които пионерите си довеждаха жени от Матриорума: с големите огледала, приглушените светлини, копринените възглавници върху кушетките. Жената също не се отличаваше по нищо от познатите самки там… Какво знае тя за него? За Хелиополис? Какво й е разказал Джими Морели? Там, под земята, живеят, заровени като къртици, сто хиляди същества и десетки години мълчат, запушили гърлата си с бетон, а тази жена знае…

Въпросите се трупаха и с тях — мътното безпокойство. Внезапно бе обзет от болезненото, почти осезаемо чувство, че се намира долу, под Купола, сред сапиите, които денонощно работят за делото, и това усещане бе тъй силно, че изпъшка… И заедно с това в главата му прокънтя вик, онзи вик: „Лъжеш! Ти си с тях!“ „Закълни се! Закълни се!“

Жената се върна, носейки със себе си уханието на парфюмираната си платиненоруса коса.

— Джими нареди да тръгнете веднага — каза тя. — Елате!

На бетонната писта сред секвоите, до ракетоплана, вече чакаше Джек Петерсен. Докато Виктор се настаняваше в тясната кабина, жената не откъсваше от него премрежените си очи, в които заедно с любопитството сега имаше и нескрито възхищение.

Ракетопланът излетя вертикално нагоре и като се издигна над облаците, се втурна към веригата планини, чиито тъмни масиви се мерджелееха под луната далеч на изток.

Джек Петерсен не преставаше да дъвче, като уморено се прозяваше. През цялото време не пророни дума и само с досада поглеждаше през прозорчето.

Летяха високо срещу слънцето и скоро го видяха. Огромното кълбо се показваше зад планинските зъбери, пръскайки по небосвода пурпур, злато и сребро.

Виктор почувствува познатия удар между очите. Спусна клепачи и стисна глава с ръце…

6. ЧЕТВЪРТИ ДЕН — ДЖИМИ МОРЕЛИ

Бе вече съвсем светло, когато ракетопланът кацна отвесно върху замаскираната писта и се скри под скалите, до наредените един до друг изтребители. Бомбардировачи нямаше. Хора в комбинезони мълчаливо шетаха наоколо, охранявани от въоръжени хора в полувоенни униформи. Виктор се усмихна при вида на тия нищожни самолетчета, които една-единствена Сигма-минус бомба можеше да превърне на прах заедно с всичките планини наоколо.

Джек Петерсен веднага изчезна някъде, а Виктор бе изведен навън, където го чакаше бронирана кола. Преди да се качи, той успя да види дивния пейзаж наоколо: базата се намираше в основата на дълбок тесен каньон, заобиколен от почти отвесни скали, които се издигаха на стотици метри, за да се слеят с планинските склонове и заснежените върхове. Въздухът бе студен, кристално свеж и Виктор го вдъхваше с неизпитана дотогава наслада.

През амбразурата на колата Виктор успяваше от време на време да съзре околните скали, ниските храсталаци и редките борове с побелели от снега клони. Пътуваха дълго, като на три пъти скрити постове проверяваха пропуските им.

Криволичейки сред дълбоки долини, те навлязоха в самите недра на планината. Спряха пред зелена поляна, прорязана от поточе; шосето свършваше тук и нищо не подсказваше, че наблизо има селище.

Тръгнаха пеша покрай реката. След около половин километър стигнаха до скромна, почти незабележима сред боровете планинска хижа. Влязоха. Водачът натисна някакво копче, една от стените се отмести и откри дълъг, бетонен тунел, който твърде много напомняше подземията на Хелиополис.

Отново крачиха стотина метра, докато стигнаха една стоманена врата, която плътно закриваше прохода. Виктор си спомни металическите прегради долу, залети от лимоненожълтия цвят. Навярно и тази тук е издигната по същото време, помисли той, но тя стои, а онези там се рушат, разядени от бацила.

Дебелата металическа плоча се отмести и ги пропусна. Сега вече Виктор имаше впечатлението, че се намира в самия Хелиополис, толкова този коридор пред тях приличаше на галерията пред Сектор Еф. Единствената разлика бе в охраната: тази тук бе човек, а онази долу — робот.

— Виктор Дарнел?

— Да.

— Изпразнете джобовете си!

— Какво значи това?

— Заповед.

Кръвта нахлу в главата на Виктор, но той се овладя и предаде парите, документите, пакетчето с кислородната маска. Охраната внимателно разгледа маската, увери се, че не е опасна, сетне опипа джобовете на посетителя и едва тогава отвори зад себе си вратата.

Виктор прекрачи напред. И мигновено се спря, прикован на прага от неочаквания шок.

Сякаш проникваше в друг свят, в приказен, невиждан от него свят на цветове, форми и линии, по-чаровен дори от света, който се бе открил пред него в онова първо утро от двора на Мануела… Сякаш тази дебела стоманена врата бе само магическа преграда между грозната черно-бяла действителност на железобетонните коридори и красотата, сътворена от човешка ръка.

Дълго, дълго стоя той неподвижен, ням, поглъщайки с очи картините по стените на голямата зала, скулптурите върху циментовия под, рисунките, гравюрите и миниатюрите в стъклените витрини… Обгръщаха го отвсякъде: плътни, сякаш живи тъмнокафяви човешки лица; резедави призрачни дървета, потънали в тежки плодове; фигури в старинни сребристи одежди; лазурно море, обляно от слънчеви лъчи; нежнорозови женски тела край река; мъже, пиещи алено вино; орачи под оловносиво небе; танцуващи девойки сред стройни бели колони и още, и още — всички застинали между четирите страни на тежките рамки или приковани върху постаментите, сякаш хванати в най-важния миг на живота им, и все пак в движение, готови отново да се втурнат нанякъде в осъществяване на своята съдба… Светлини, багри, цветове, линии, форми — безкрайно много, безкрайно разнолики, като че по-пищни и по-богати — от действителността, която изобразяваха.

— Добър ден!

Гласът отвлече вниманието му от картините и едва сега Виктор забеляза човека, който се бе сякаш загубил сред скулптурите и високите дървени каси, задръстили помещението.

— Добър ден — отвърна сапият, все още замаян от потоците красота, които струяха от стените, и се вгледа в човека — едър, с бакъреночервено лице, силно квадратна брада, сивееща коса и очила в тънка златна рамка, които смекчаваха волевия, дори твърд поглед и му придаваха съсредоточен, умен израз.

— Хубаво, не намирате ли? — каза човекът с любезен и все пак категоричен, свикнал да заповядва глас, като посочи с ръка наоколо. Бе облечен много просто: памучни панталони и риза със засукани ръкави, а очите му зад стъклата бавно се плъзгаха върху картините.

— Да — отвърна Виктор, — много красиво. — И бе готов да добави „като математиката“, но замълча: не знаеше кой стои пред него.

Човекът застана до малък пейзаж с ослепителнозлатни слънчогледи:

— Ван Гог… Струва ми триста хиляди долара. Не е лош, нали?

Той мина по-нататък, под високо табло, изобразяващо сух старец с фанатични очи:

— Ел Греко… Фокуси разиграха моите хора, докато го измъкнат от Прадо. Седемстотин хиляди.

До него стоеше крехка, сякаш глинена композиция: човек с овца на ръцете. С нежно движение той погали овцата:

— Пикасо… Една от малкото негови скулптури. Петстотин хиляди.

И продължи бавно да крачи между статуите, сред неотворените още сандъци, покрай висящите картини, говорейки с небрежна елегантност и прокарвайки ръка на познавач по рамките или върху мраморните скулптури:

— Тициан — триста хиляди… Рембранд — милион и двеста… Микеланджело — милион и половина… Репин — едва го купих, с подставени лица — седемстотин хиляди… Мур — не знам какво хората намират в него, но платих двеста хиляди… Реноар, Ван Дайк, Гоген, Рубльов, Вучетич, Джакомети… — средно по половин милион… А в пратките, които получих тия дни, имам работи на Мане, Гоя, Писаро, Кандински, Дюрер, Веласкес, Праксител…

Той стигна пред Виктор, спря се, загледан изпитателно в сивите му очи:

— Виктор Дарнел?

— Виктор Дарнел. Вие кой сте?

Човекът не отвърна, отклони поглед към картините, усмихна се, от което умното му лице се набразди с тънки, яки мускули.

— Имам намерение — подхвана той — да събера тук най-скъпото, което е направено в стара Европа, пък и не само там. По-ценно е от заводите, от акциите, по-ценно от всичко останало, не намирате ли? — Не дочака отговор, продължи, по-скоро разговаряйки със себе си, увлечен от своите мисли: — Други трупат злато, перли, брилянти… Безсмислено! След войната златото ще е напълно излишно, обезценено. А това тук никога няма да загуби от своята стойност, обратно… Пък и обичам изкуството. Добре ли пътувахте, мистер Дарнел?

— Кой сте вие? — повтори Виктор, неочаквано чувствувайки неприязън към този мъж, който разговаряше с тъй пренебрежителен тон и тъй пресметливо даваше цена на тази красота наоколо.

— Освен това — каза другият, сякаш не бе чул въпроса — смятам да пренеса тук някои стари замъци от Кастилия и Нормандия. Моите хора вече са почнали демонтажа. Ще бъде истинско нещастие, ако такива бисери на архитектурата загинат…

— Кой сте вие? — попита за трети път Виктор и този път в гласа му прозвучаха ледени нотки, които накараха мъжа със засуканите ръкави да прекъсне своя монолог.

— Аз съм Джими Морели.

— Документи!

Усмивката по бакъреночервеното лице изчезна:

— Какво казахте?

— Вашите документи!

Морели се обърна, направи няколко крачки между скулптурите и както бе с гръб към Виктор, заговори любезно, прекалено любезно:

— Млади човече! Вие излязохте отдолу без разрешение, без дори да ме предупредите, като с това изложихте на риск мене, вас, всички; накарахте ме да се домъкна дотук, аз все пак ви приемам, а вие се държите не съвсем прилично. Не намирате ли?

— Господине — каза Виктор, — ако не ми покажете вашите документи, от които да се уверя, че вие сте Джими Морели, аз няма повече да разговарям с вас.

Другият се поколеба няколко секунди, но после внезапно се обърна, пак с усмихнато лице, извади от джоба на ризата си портфейл и го подаде.

Виктор разгледа картата: номерът съвпадаше, снимката, името, годините на раждането — всичко, следователно тя наистина принадлежеше на Джим Фицджералд Морели, собственик на „Пасадена Атомик Корпорейшън“, съюзника на Хелиополис, от когото толкова много зависеше съдбата на всички там долу.

Виктор потули враждебното чувство, което не преставаше да се надига в него, върна картата.

— Извинете — каза той, — но това беше необходимо. — И подаде ръка.

Малко учуден от този внезапен обрат, Морели стисна десницата му, но все още малко наежен, изчакващ.

— Нося ви поздрави от Густав Ван Дам, Хулио Рамирец и преди всичко от А1.

— Благодаря. — Морели извади кутия цигари, поднесе я: — Какво правят ония стари разбойници? — попита той с дружелюбно добродушие.

— Не пуша. Мистер Морели, не знам кого наричате стари разбойници, но ако имате предвид пришелците, мога да ви съобщя, че те не са съвсем здрави.

— Какво, не издържаха в ямата, а? — съчувствено-шеговито продължи Морели и запали цигара. — Но седнете! Какво ще пиете?

— Нищо.

— Пълен въздържател? Да, слушах за това… — Той изкара от една ниша в стената бутилка и чаша, наля си и седна върху един продълговат полуотворен сандък, в който лежеше мраморна фигура на полугола жена с отчупени ръце. Под изпопадалия памук, с който бе завита, Виктор успя да зърне дивната красота на скулптурата. — А с жените как сте? Чувах, че всички са измрели. Нима е тъй?

Жената в сандъка под Морели имаше пленително хармонични форми, от лицето й, изящно и чисто, лъхаше строго благородство, а очите й гледаха някъде напред, малко тъжни и в същото време безразлични към всичко наоколо, сякаш съществуваха само тя, миналото и бъдещето.

„Лъжеш! Ти си с тях! — закънтя в главата му. — Закълни се! Закълни се!“

Виктор откъсна поглед от статуята с едва овладяно желание да махне този човек от сандъка.

— Мистер Морели — каза той сдържано, изпратен съм при вас, за да ви уведомя за няколко извънредно важни обстоятелства, които нямахме възможност да съобщим поради внезапното и необяснимо прекъсване на радиовръзката.

— Връзката прекъснах аз — рече Морели, като отпи от чашата.

— Вие? Защо?

Морели несъзнателно смачка цигарата, раздразнен от поведението на Виктор и същевременно притеснен от неговите очи, които не се отклоняваха от лицето му, но все пак се усмихна:

— Драги Дарнел — заговори той, а стъклата на очилата му отразяваха безбройните цветове на картините, — ще ми се сърдите ли, ако ви кажа, че не съм длъжен да давам никому сметка? Но… понеже сте вече тук, ще ви отговоря: страната кипи от безредици, Клавел Мачадо е успял да се промъкне почти навсякъде, а оттатък, в Републиката, започнаха прекалено много да си навират носа в нашите работи… Полезно е известно време да мълчим, не намирате ли?… Освен това и във вестниците излезе съобщение за загиването на някакъв учен на Бахоа и сега отново се заговори за острова…

— Той е при нас — каза Виктор.

— Кой?

— Ученият, за когото вестниците са писали, че е загинал.

Морели, смаян, не можа да схване истинския смисъл на тия думи:

— Как тъй — при вас?

— При нас, долу. Затворен. Един млад физик от Хонолулу.

— Не ви разбирам. Как е влязъл?

— Случайно.

Морели стана и нервно заснова сред сандъците, пъхнал юмруци в джобовете. А Виктор отново се загледа в лежащата жена в сандъка и това го върна към онази нощ в пустия древен амфитеатър, към лежащата върху каменната скамейка Мануела.

— Но това е недопустимо! — внезапно извика Морели с пресипнал глас, сякаш джентълменската обвивка, с която допреди малко се покриваше, се бе смъкнала. — Недопустимо! Как позволихте! Та това може да доведе до катастрофа, не намирате ли?

— Именно — отвърна Виктор, с все по-нарастваща неприязън към Морели, без да откъсва поглед от мраморната фигура. — Затова съм и дошел при вас.

Трябваше да говори, да каже истината, но все още се колебаеше. Бе обзет от желанието да остави този човек с неговите картини и бутилки под тия планини, да се върне долу и там сами да решат по-нататъшната си съдба. Веднага обаче отхвърли тази мисъл: все едно, без помощта на този тук Хелиополис е загубен.

— Е добре, слушам ви! — каза Морели, като отново се настани върху сандъка и си наля нова чаша.

— Мистер Морели — заговори отчетливо Виктор, — настъпи времето да излезем.

Онзи вдигна глава от чашата, по лицето му пробяга едва доловима сянка на пренебрежение.

— Деня на вашето излизане определям аз, а не вие — каза той любезно, прекалено любезно.

— Мистер Морели — повтори Виктор, — ние трябва вече да излезем, и то в най-близко бъдеще.

Морели скочи, стремително се наведе към Виктор и изрече през зъби:

— Говорите с неприличен тон. Не намирате ли?

— Мистер Морели — продължи Виктор невъзмутимо, — не излезем ли скоро, ще настъпи катастрофа и има опасност всички наши усилия да отидат напразно.

Отново смутен от погледа на госта си, Морели се обърна към нишата в стената и затършува с треперещи от гняв ръце между бутилките.

— Още по-голяма катастрофа ще настъпи, ако излезете сега — каза той, стараейки се да не крещи. — Не е настъпил още моментът. Готови ли сте със Сигма-минус?

— Не, но разполагаме с достатъчно други оръжия.

— Такива оръжия имам и аз.

— Имаме лазерни оръдия, ураниеви бомби…

— Лазери и ураниеви бомби Републиката може да си направи за двайсет и четири часа. Атомното гориво, на която и да е централа или ракета, е почти готова бомба.

— Има Договор — възрази Виктор.

Стъклата на очилата не скриха изумлението в погледа на Морели: шегува ли се този или пък е наивен тъпак?

— Но вие сериозно ли говорите? Та не можете ли да схванете, че Договорът ще се превърне в късче хартия в мига, в който разберат за вашето съществуване? Вие ще излезете само тогава, когато аз преценя, а това ще стане, когато ще разполагаме с достатъчно количество Сигма-минус. Смятам, че се изразявам достатъчно ясно.

Виктор изчака няколко секунди, за да потуши в себе си острото желание да си върви. Отстрани го гледаха строгите старци на Ел Греко, веселите жени на Рубенс, кривооките портрети на Пикасо, огромните каменни мъже на Роден, а долу, в сандъка, лежеше мраморната жена. Той заговори отново:

— Мистер Морели, нашето по-нататъшно оставане долу е извънредно трудно, почти невъзможно. Нашите източници на енергия застрашително намаляха, рудниците се изчерпаха. Бацилът разяжда металите и ние сме безпомощни в борбата срещу него. Няма да минат няколко месеца и всички машини ще се превърнат на прах. Сред ембриите върлуват епидемии, те масово умират. Сапиите също не живеят дълго, липсва им слънце, прясна храна. Пионерите ги няма вече, пришелците останаха единици, а нови хора вече не се раждат… Принудени сме да прекратяваме дейността на цели сектори, производството е сведено до критично ниво…

— Много съжалявам, действително много съжалявам, драги Дарнел — прекъсна го Морели, — но ще се наложи да потърпите още известно време. Въпреки сериозните съображения, които изтъкнахте, аз не мога, повярвайте ми, не мога да се реша… Направете Сигма-минус и ще ви изкарам. — Той отпи от чашата. — Обещавам!

— Производството на Сигма-минус е извънредно сложно и набирането й в по-големи количества ще изиска може би години.

Внезапно бакъреночервеното лице на Морели стана още по-червено, той удари с чашата по ръба на сандъка, капки от питието опръскаха лицето на статуята.

— И какво? — извика той отново с дразнеща дрезгавост. — Нека през това време Републиката ни изпревари, така ли? За какво сте ми тогава долу?

Виктор почувствува виене на свят, но не знаеше — от планинската височина ли е, от околните цветни вихри ли или от усещането за сгромолясване, което го обземаше. Затвори очи, намери се в Сектора на големите заводи, през време на пожара, сред лавата, която разрушаваше блоковете и заливаше белите сапии и ги превръщаше в метални статуи. Видя и ембриите, които крачеха към огъня, пеейки молитвата до Хелиос, с торбичките взрив на пояса… „Закълни се! Закълни се!“ — чу той. И заедно с това чу един бял от напрежение глас и разбра, че говори не Виктор Ес, а другият момък:

— Дори и да не се съгласите, ние ще излезем сами.

Настана дълго мълчание. Виктор все още седеше със затворени очи и може би затова Морели, освободен от обаянието на сивия поглед, успя да изрече почти спокойно:

— За глупак ли ме вземате? Вие като че не съзнавате добре своето положение. Не разбирате, че една моя дума е достатъчна, за да отидете по дяволите с всичките си радиоактивни уловки. Един мой знак — и около вашия остров ще се образува такава клопка, от която и пиле няма да прехвръкне, та камо ли вашите подводници и ракети.

Той помълча, оценявайки ефекта на тия груби и решителни думи, и продължи по-меко, почти любезно:

— Но я ми кажете вие: това ваша идея ли е или становище на старците долу?

— Джими Морели — отвърна Виктор, все тъй със затворени очи, — ние ще излезем сами и без ваше съгласие. Ние разполагаме с достатъчно сили за това.

— Стига глупости, момко! — подхвана Морели, стараейки се да върне на гласа си израза на добродушие. — Ще излезете! И какво? Ще ударите тук-таме, ще разрушите няколко града, ще потопите няколко кораба, ще свалите няколко спътника и в края на краищата ще ви унищожат или още по-лошо — ще ви пипнат. Разберете, най-напред вие сам, а сетне набийте в главите на вашите старци, че това не бива да стане, че ще бъде жалко за похарчените пари. Припомнете им също, че въпреки изтеклите години за тях няма давност и че ако попаднат в ръцете на републиканските власти, па дори и на тукашните, ще ги обесят. Кажете им, че още не са ги забравили. Така им кажете! И разберете най-после, че се касае до месеци. Главната ни задача сега е да се справим с Клавел Мачадо. Но в борбата с него вие не можете да ми помогнете. С атомни бомби не може да се стреля по партизански отряди. А да воюваме с Републиката сега е опасно. Оставете ми малко време да прочистя своя тил, вие положете още едно усилие, натрупайте повече Сигма-минус и тогава вече няма да има различия между нас. Това е нормално, не намирате ли? А за да ви уверя в своята добра воля, нека ви кажа, че тия дни предприехме голяма акция срещу бунтовниците и има всички изгледи да ги ликвидираме, поне в южните райони на Държавата.

Пред Виктор се появи празничната арка в Санта Сецилия с висящите под нея разузнавачи, с Фернандес… Този спомен изведнъж му възвърна хладнокръвието и той отново стана Виктор Ес, сапият без емоции, човешка машина със студена глава, която извеждаше своите действия от добре разчетени логически уравнения. И дори багрите наоколо престанаха да упражняват своето магическо въздействие и те се превърнаха в опънати в рамки парчета плат. В този момент за него бе вече абсолютно ясно какво следва да прави по-нататък.

— Мистер Морели — каза той, без никак да се смути от лъжата си, — може би сте прав. Ще размисля. Всъщност, наистина не бива да рискуваме и да разпиляваме натрупаното в продължение на толкова години, след толкова жертви… Ще обясня на Архонта, надявам се да го убедя. Но за да издържим тия последни месеци, вие трябва да ни помогнете.

— Това се разбира от само себе си — побърза да отговори Морели. — Всичко каквото поискате, но без да се вдига шум.

— Естествено.

— Ето че се разбрахме! — засмя се облекчено Морели. — И не можеше да бъде иначе. Вие сте умен човек. Генералът много ми е говорил за вас. — Той стана, взе от нишата още една чаша, напълни я, подаде я на Виктор, оживено продължи: — Наздраве! Пийте, пийте! Първокласен ром. Знаете ли какво съм решил? Като излезете, аз ще предоставя на вас и на вашите колеги сапии най-големите лаборатории на „Пасадена“. Ще можете спокойно да продължите вашите изследвания, без да се занимавате с политика, без да се грижите за нищо друго. Ако пък сте уморени и желаете да си отдъхнете, ще имате всичко каквото ви е липсвало долу: пари, комфорт, вили, жени и… — ако пожелаете — и това… — Той посочи картините, скулптурите…

Погледът на Виктор се спря върху безръката мраморна жена с благородно чело. Внимателните очи зад стъклата на очилата забелязаха това:

— Виждам, драги Дарнел, че тази скулптура не ви дава покой. — Той махна полепналия по торса и бедрата памук, сега статуята се очерта с цялото си великолепие и хармония на формите. — Трябва да призная, не ви липсва вкус… Впрочем навярно сте я познали: Венера от Милос… — Той се засмя: — За нея не съм дал нито петак. Подари ми я барон Жерар д’Обер… Венера е най-скъпото нещо, което имам тук. — Застана до Виктор, който съзерцаваше легналата в сандъка богиня на любовта, усмихна се, потупа с покровителствено движение рамото му: — А ако наистина толкова ви харесва, ще ви я подаря. Не, подарявам ви я още сега! В деня на вашето излизане от Хелиополис Венера Милоска ще се намира в двора на вашата вила… Обещавам!

По-късно, през време на закуската, Джими Морели подробно разпита за състоянието на нещата в Хелиополис. Оказа се, че той е запознат по-отблизо само с хода на работите, свързани с производството на оръжие. Останалите страни от живота на подземния град му бяха чужди. Той имаше съвсем смътна представа за взаимоотношенията между неговите жители, не знаеше за научните изследвания в областта на физиологията и биологията. Очевидно Морели беше държан настрана от насоката, която бе взело развитието на Хелиополис през последните десетилетия, или пък не беше в състояние да я разбере. Той обаче бе осведомен за съществуването на ембриите и сега искаше повече подробности за тяхната организация, изхранване, обличане, за начина на тяхното ръководене. След Сигма-минус те най-много привличаха вниманието му. Виктор не можа да му бъде особено полезен не само защото не желаеше да дава подробни обяснения, но и защото сам не знаеше за ембриите повече от Морели.

— И се задоволяват само с една синтетична каша и облекло, така ли? — питаше Морели.

— Ние също се задоволяваме със синтетична каша и облекло — каза Виктор.

— Вие сте друго. Когато дойдете тук, ще компенсирате всичко. И могат да вършат всякаква работа?

— Всякаква физическа работа, която не изисква мозъчни усилия.

— Забележително! И не се съпротивяват, не реагират, не проявяват самостоятелност?

— Не, разбира се. Освен когато се разболеят. Тогава настъпват смущения в организма им.

— Какво правят тогава?

— Каквото правят повредените машини.

— Лекувате ли ги? Искам да кажа — поправяте ли ги?

— Не, унищожаваме ги.

Морели се умълча, замислен, после произнесе по-скоро на себе си:

— Удивително! Това може да обърне с главата надолу цялата структура на човечеството…

— Но, те не са човеци.

— И къде ги произвеждате? — продължи въпросите Морели, без да обърне внимание на забележката на Виктор. — Или по-точно — къде ги правят такива?

— Не зная. Дават ни ги готови, програмирани.

— Кой ги програмира?

— Не зная.

— Кой знае тогава?

— Архонтът.

— Възхищавам се на дисциплината ви!

— Без дисциплина ние нямаше да преживеем — каза Виктор.

Те уточниха още някои въпроси относно скорошното възобновяване на радиовръзката с нов шифър и изпращането в Хелиополис на информации веднага щом условията позволят, а сетне Морели разведе госта си из скривалището под планината, като подробно обясняваше неговото предназначение.

По всичко личеше, че и то бе изградено в периода на създаването на Хелиополис, но бе несравнимо по-малко. В него се помещаваха складове за оръжие, боеприпаси, храна, казармени зали, лазарети, електроцентрали, радиостанции, щабове с електронно-изчислителни машини, гаражи, резервоари за гориво. Морели заяви, че скривалището може да издържи на всякакви бомби, а хората в него да живеят откъснати от света поне три години, нещо, което не направи никакво впечатление на Виктор. Не пропусна да загатне, че подобни бази има в цялата страна и че една отлична организация, която има солидни връзки и с военните, ги поддържа в постоянна бойна готовност.

За Виктор бе ясно, че тази демонстрация на сила от страна на неглупавия Морели цели да вдъхне самоувереност на пратеника на Хелиополис, който в един критичен момент бе проявил колебливост и непослушание, и сапият не пропускаше случай да изрази своето спокойно възхищение пред видяното.

— При нахлуване на републикански войски ние ще се озовем зад гърба им и ще ги унищожим на наша територия — обясняваше Морели. — Но това само при крайна необходимост. Предпочитаме да ги ударим на тяхна собствена земя… Както виждате — нищо не крия от вас. Побързайте със Сигма-минус! Тя ще направи излишни тия подземия, вашето също…

Вечерта Джими Морели лично изпроводи Виктор до летището под планината. Към полунощ ракетопланът кацна на площадката сред секвоите, а два часа по-късно хеликоптерът го остави край централната гара на Харбиг.

7. ПЕТИ ДЕН — КРАЯТ НА ГОРНИЯ СВЯТ

Моноекспресът летеше сред прерията с четиристотин километра в час, без да спира на малките гари.

Въпреки безсънната нощ Виктор се чувствуваше бодър — след последния разговор с Джими Морели нервното напрежение го бе напуснало. Сега, когато знаеше какво следва да прави, той бе спокоен, трезв, както през най-добрите си дни в Хелиополис.

За разлика от първото пътуване Виктор с остър интерес се вглеждаше в Горния свят, който се носеше край прозорците, в суровите фасади на силозите, в ниските сгради на хациендите, в небостъргачите по градовете, в безкрайните потоци коли, в рекламите на „Пасадена Атомик Корпорейшън“, които тогава дори и не забелязваше. Вслушваше се във виковете на вестникарите, които съобщаваха за битките с Клавел Мачадо, в оживените коментарии на пътниците за опасността от война с Републиката и като че едва сега откриваше истинската картина на Горния свят — не онзи, който бе изучил от Алек, а един друг — който по грозота далеч надхвърляше образа на старото Селище на пионерите.

Този свят му се струваше като заразена капка вода под микроскоп, в която се развихряше хаотична, абсолютно безсмислена игра. Под лупата хората му изглеждаха като чудовища, по-безобразни от спирохетите. Те идваха, без да знаят откъде, живееха, без да знаят защо, и си отиваха, без да знаят накъде. Върху стъклената пластинка се гърчеха в конвулсии краката на тримата обесени, дъвчещите челюсти на Джек Петерсен, цигарата в твърдите устни на Джими Морели, люлеещата се гръд на Виола, птичето лице на Ервин Куперман и всички тия наоколо, които гримасничеха, издаваха звуци, пъхаха месо в ямата на устата, оригваха се, потяха се, махаха с ръце, допираха лица, лееха течност от очите, влизаха, излизаха, лъхтяха, въздишаха, говореха, говореха… Една капчица киселина — и всички тия кошмарни фантоми ще изчезнат, изтрити от повърхността на пластинката.

Но сред целия този хаос от време на време се появяваше потокът светлини и цветове и в него — сандъкът с лежащата мраморна богиня на любовта, която се сливаше с едно друго тяло, с едно друго човешко лице и само то имаше смисъл, само то имаше право на живот. Едно лице с трапчинки. И един глас: „Закълни се! Закълни се!“

И колкото повече експресът наближаваше Санта Сецилия, толкова повече в съзнанието на Виктор се оформяваха всички подробности на решението. Никога, откакто се помнеше, той не бе взимал самостоятелно решение. Отначало бяха мониторите със суровите лица, после хипнопедите, които закрепваха електродите на челото му, по-късно — старшите сапии, пришелците, Ван Дам, Архонтът… Винаги други мислеха за него, други решаваха за него, и той бе длъжен само да изпълнява, да изпълнява… Единственото, върху което му бе позволено да мисли, бе работата… Но сега той щеше да реши сам, да действува сам!

Затвори очи, видя я такава, каквато изглеждаше през онази нощ в прегръдките му върху каменната скамейка на амфитеатъра: малка, трептяща като птичка богиня на любовта, с разширени зеници, в които потъваше вселената.

А когато отвори очи и погледна, видя дима.

Влакът бавно забавяше ход, пътниците се втурваха към прозорците, разтревожени.

— Санта Сецилия! — изписка една жена и се прекръсти. — Света Богородице!

Не разбирайки още добре какво става, Виктор си проби път до стъклото.

Вляво, между синьото море, огряно от залязващото зад тежките облаци слънце, и високия хълм, над който се извисяваше Пирамидата на храма, там, където трябваше да се намира градчето Санта Сецилия, имаше само мътна пелена дим, легнала над овъглени развалини. По страничния път се връщаха военни коли, танкове, прашни войници.

Влакът спря, хората се втурнаха навън, безмълвни, все още не вярващи. Спряха се пред първите изгорели къщи, от които бяха останали само основите и комините, гледаха, замаяни, със сухи устни и обезумели очи.

— Какво се е случило? — чу Виктор зад себе си.

— Наказателна акция — отвърна друг глас. — Загдето вчера са посрещнали отрядите на Клавел Мачадо и са им дали храна.

Без да слуша повече, Виктор хукна надолу към брега, към ония скали, където се намираше бялата къщичка с лодката отпред и мрежите, и градинката с бадемите. Не виждаше нито димящите сгради наоколо, нито овъглените трупове по улиците, нито разхвърляните сред жарта кухненски съдове, играчки, вази за цветя. Не видя и единственото оцеляло нещо — арката с тримата под нея. Не усещаше миризмата на бензин, на взрив, на изгоряло месо. Само тичаше сред топлата още пепел, нататък, към бялата къща.

Над скалата нямаше нищо. Нито бяла къща, нито лодка, нито дръвчета. Само черни стени и пепел.

Влезе сред стените, опипа ги с пръсти. Тук бе кухнята… Тук бе спал той… Тук бе леглото на Диего… А тук бе нейната стая…

— Мануела! — извика той.

И пак:

— Мануела! Гея!

Викът се понесе над изгорялото градче, но никой не отвърна.

— Гея! Гея!

Димът попиваше вика, тъй както смъртта поглъща живота.

— Гея!…

Никой не отвърна.

Тогава Виктор Ес, носещ номер 99–99, жител на Хелиополис, се спусна към брега, бе светло, можеха да го видят, но той не мислеше за нищо, за нищо не можеше да мисли. Бе мястото, където тя го бе събудила с пръсти по челото, онази, първата нощ. Съблече се, хвърли дрехите на пясъка, заедно с парите, с документите, с оня бял лист, със златото, взе само маската, нахлузи я, хвърли се във водата…

Подводницата бе там, където я бе оставил. Вдигна люка, влезе, седна. Не искаше да мисли. Само по-скоро да се махне оттук! По-далеч от този Горен свят!

Пусна мотора, плъзна се към дъното, даде ход. Лодката се понесе под бетонната козирка, а след няколко минути вече плаваше с пълна сила в посивелия от облаците и дима залив.

Виктор вдигна перископа, търсейки, търсейки… Най-напред съзря развалините на Санта Сецилия, сетне по-високо — развалините на Слънцеград, и още по-високо — огряното от последните кървави лъчи на залеза чело на Пирамидата на храма. Рязко обърна перископа и го насочи напред, търсейки, търсейки…

Откри онова, което търсеше, едва през обедните часове. Бе голям пътнически кораб, който пресичаше пътя на подводницата от север към юг. Без да чака да се приближи повече, Виктор се вдигна на повърхността. Делово, без да бърза, изчисли разстоянието, насочи тръбата, натисна копчето. Лазерът само лекичко забръмча. Ослепителният лъч опря на кораба, бавно полази по високия му борд. Появиха се пламъци, след няколко мига корабът се пречупи на две…

Последното, което Виктор успя да види от него, бяха хората, които като мравчици пъплеха по обърнатия му кил, преди да бъдат погълнати от бездната.

Виктор отвори люка, излезе на въздух. Лодката се олюляваше от вълните. Небето бе оловно. Заваля. Сапият вдигна ръце към облаците. За първи път виждаше дъжд. Едрите капки мокреха челото му, устните, гърдите и те сякаш измиваха от неговото тяло цялата кал, която бе полепнала по него на Горния свят.

Спусна се отново на дъното и даде пълен ход напред.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ЗАЛЕЗЪТ НА БОГОВЕТЕ

1. ТРУСОВЕ

Първите признаци на катастрофата Виктор забеляза още в басейна, веднага след като излезе от подводницата. Бледото осветление под свода болнаво мигаше, товарните кранове по кейовете стърчаха неподвижни, обслужващите пристанището ембрии липсваха, а началникът на базата, който го посрещна, един от най-опитните сапии в Хелиополис, бе явно неспокоен. Без да каже дума, без дори да поздрави, той върна на Виктор белите дрехи и платинената гривна и веднага го придружи до изходния тунел, където чакаше електромобил. Тук ги облъхна острата миризма на газове.

— Какво се е случило? — попита Виктор.

Експлодира цех Д на Нутрицариума.

— Кога?

— Завчера.

Виктор посрещна съобщението равнодушно, сякаш го очакваше. То само добавяше още един елемент към онова уравнение, което водеше до решението, този път — елемент от чисто обективно естество, нямащ нищо общо със сметките на Виктор със света. Разрушена бе част от Нутрицариума: това означаваше по-малко храна, а навярно и глад за всички, и преди всичко за ембриите; това означаваше съкращаване живота на Хелиополис.

Басейните се намираха на противоположната на Сектор Пе страна и Виктор трябваше да пресече диаметрално града. Движеше се по червените релси с голяма скорост, но успя да види някои от последиците на злополуката: по кръстовищата бродеха групи ембрии, охранявани от роботи, които покосяваха изоставащите; галериите бяха осеяни с черни тела; в централната разпределителна гара пристигнаха композиции, пълни с трупове; към разрушения Нутрицариум бързаха възстановителни команди на сапии; и почти непрекъснато осветлението трептеше и заплашваше всеки миг окончателно да угасне.

Виктор отиде право в Сектора на полковниците. Не се отби в стаята си, нито в Сектор Еф, макар че желаеше да узнае докъде са стигнали със Сигма-минус. Впрочем за завръщането му бяха вече уведомени, защото веднага след като мина през дезинфекционно-облъчителната камера, той бе посрещнат от Ван Дам, както винаги флегматичен, стегнат в бежовата си униформи, с лъчения пистолет на пояса.

— Е? — попита той кратко, като изкриви скованата си маска, зад която прозираше нетърпението.

— Трябва да видя Архонта — отвърна Виктор.

— Той е зает — каза Ван Дам. — Говори!

— Трябва да видя Архонта — повтори Виктор, без да повишава глас, но в тона му имаше категоричност.

— Доложи на мен! Аз ще му предам.

— Информациите са от такова естество, че не мога да ги съобщя на тебе.

Реакцията у Ван Дам бе бавна, като че съзнанието му не можеше да възприеме истинското значение на казаните думи. Здравото му око се затвори още повече, стъкленото пък се разшири и в него сякаш се появи учудване и изненада. Той се приближи до Виктор:

— Ес 99–99, ти забравяш пред кого стоиш!

— Отлично знам пред кого стоя — отвърна Виктор и студеното, отмерено изречение прозвуча като плесник.

Едва сега Ван Дам забеляза промяната у сапия: той сякаш не бе същият послушен верноподаник на Хелиополис, заминал преди няколко дни за Горния свят. На лицето му имаше всичко друго, но не и подчинение.

Очите на двамата се срещнаха: едните — разногледи, мъртви и живи, от които вееше надменност и заплаха; другите — стоманеносиви, огромни, неуязвими. Те се бориха дълго, без да трепнат: една безмълвна схватка, от която, и двамата схващаха това, зависеше по-нататъшната съдба на всеки от тях. Ван Дам почувствува как го залива лавина. Не издържа, отклони поглед, глухо каза:

— Ес 99–99, ти ще съжаляваш за това!

— Густав Ван Дам — продума тихо Виктор, — уведоми веднага Архонта, че желая да го видя.

Полковникът се обърна кръгом и, стъпвайки тежко с ботушите си, влезе в кабинета си. Сапият го последва.

В първия миг Виктор не забеляза Хулио Рамирец, който се бе изтегнал в дълбокото кресло и сякаш дремеше, а съзря само познатата бутилка с чашата върху бюрото. Без да поглежда встрани, Ван Дам включи големия видеофон и заговори с равен глас, под който се чувствуваше клокочещият гняв:

— Тук №3. Съобщавам, че Виктор Ес 99–99 току-що пристигна и желае да се срещне с А1.

— Отговор след малко — отвърна металическият глас.

Зад креслото надникна Рамирец. Мътните му, налети с кръв очи замигаха, учудени и зарадвани:

— Аа! Ето го нашия скъпоценен пратеник!

Изправи се и като се заклатушка на дебелите си къси крака, приближи се до Виктор и го прегърна с пиянска сърдечност. Виктор го отблъсна.

— Я гледай! — злобно изхихика Рамирец. — Станал високомерен! Бил три дни горе и вече не обръща внимание на простосмъртните долу. Я ти, миличък, по-добре разкажи как е горе! Жив ли е онзи гангстер Джими Морели или са го опекли вече на електрическия стол? Разправяй! Кога ще излезем оттук?… Или искаш най-напред да полеем благополучното ти завръщане, а? На!

Пъхна чашата в ръката на Виктор, а сам вдигна бутилката:

— Наздраве! И за скорошното ни излизане!

Пи, замижал, остави бутилката, вече съвсем пиян.

— Хайде разказвай! — рече той и тежко се отпусна на креслото.

Виктор го гледаше така, сякаш отново се намираше над микроскопа, а Рамирец бе нищожеството под лупата. Ван Дам му бе обърнал гръб, но белегът край устните бе станал лилав от напрежение.

— Хайде отваряй уста! — неочаквано извика Рамирец. — Чуваш ли? На тебе приказвам!

Виктор не се помръдна.

— Говори! — изкрещя пак оня. — Заповядвам ти да говориш! И не ме зяпай така! Говори!

Виктор мълчеше и не отклоняваше поглед от него — грозен спирохет върху пластинката.

Тогава стана нещо така изненадващо, че Виктор не успя навреме да реагира. Рамирец се напрегна, изправи своето тежко тяло, хвърли се към сапия и го удари с всички сили по лицето. Виктор политна назад и едва се задържа за бюрото.

— Копеле! — закрещя неистово Рамирец. — Това си ти. Копеле, извадено от мръсната утроба на една уличница и довършено в машина. Копеле! Копеле!

Лицето му посиня, лъскавият череп се покри с капчици пот, гласът се превърна в писклив дискант:

— Копеле! Стой мирно, когато се намираш пред португалски генерал и когато…

Видеофонът звънна, чу се металическият глас:

— Заповед на Архонта: Виктор Ес 99–99 да дойде!

Рамирец уплашено млъкна и се сгърчи като шибнат с камшик, но миг след това се спусна към видеофона, наведе се към екрана и с отчаяна смелост на алкохолика отново закрещя:

— Подлецо, стига си се крил! Излез, да ти видим прогнилата мутра! Чуваш ли? Излез, иначе сам ще дойда и ще те измъкна. Кълна се в Богородицата, ще те измъкна!

Заудря с юмрук по екрана, стъклото се пръсна:

— Манфред, чуваш ли? Ще те измъкна аз тебе, ако ще и в гроба да се скриеш! Ще те измъкна с твоя проклет, вонящ Мозък!

Внезапно Ван Дам се обърна към него, с остро движение го сграбчи за предницата на блузата, прецеди право в лицето му:

— Стига!

Рамирец го блъсна по гърдите, освободи се от ръцете му, посегна към кобура, но другият го изпревари.

— Сядай! — изрече през зъби Ван Дам, като насочи срещу него дулото на лазера. Белегът край устните се опъна до скъсване, стъкленото око блестеше под синкавата светлина.

Рамирец се огледа като хванат в капан звяр. Очите му се плъзнаха от дулото към суровото лице на Ван Дам и от него — към Виктор, чийто сив поглед го смазваше. И внезапно рухна. Сви се като кукла, чиято пружина се е скъсала, едва се дотътри до креслото, седна на крайчеца му, глухо зашептя:

— Но аз искам да изляза оттук… Искам да изляза… Не мога повече… Искам да изляза…

Ван Дам натисна бутона на вътрешния видеофон:

— Мартин 17? Говори Ван Дам. Елате веднага, на Рамирец отново му прилоша.

Само след минута доктор Мартин влезе с неизменната си чанта в ръка. Като видя Виктор, лицето му светна, но не каза нищо и веднага се зае да бие успокоителна инжекция на Рамирец.

— Ела! — обърна се Ван Дам към сапия.

Излязоха. Зад тях продължаваше да хленчи Рамирец.

Оставиха блока на оранжериите, минаха покрай книгохранилището, навлязоха в тесен коридор с малки странични врати. Пред една от тях стоеше капитан Долански. Виктор се спря:

— Тук ли е?

Шокиран от безапелационния тон, Долански се обърна въпросително към Ван Дам, но полковникът мълчеше.

— Отвори! — каза Виктор.

Долански смръщи вежди: никога сапий не бе му говорил тъй безочливо, па бил той и Виктор Ес.

— Слушай, ес… — започна той заплашително — кой ти позволява?…

— Отвори! — повтори тихо Виктор.

Капитанът не устоя на натиска на сивите очи и като видя, че дори Ван Дам стои безучастен, отстъпи. Виктор влезе и затвори вратата зад себе си.

Насреща му се втурна Алек, разтворил ръце:

— Виктор, приятелю, здравей!

Сапият не отвърна, загледан в него. Алек бе посърнал и отслабнал, но черните му очи бяха все тъй весели, усмивката му — все тъй по детски приветлива, а от цялото му същество лъхаше непоправим оптимизъм. Виктор почувствува леко свиване на сърцето: тези очи и тази усмивка пробудиха у него един далечен спомен, невероятно далечен като звездите над Санта Сецилия…

— Радвам се, че те виждам — рече Алек. — Кога се върна?

Виктор пак не отговори, търсейки точните думи на онова, което възнамеряваше да каже.

— Виктор — подхвана Алек, посмутен от мълчанието и вида на сапия, — надявам се, че не ми се сърдиш за тогава. Вярвай, аз не бях на себе си. Гледката на онзи резерват и на ония деца, които водеха към подземията, ме изкара от релсите… Наистина нямах намерение да ти навредя.

— Алек — каза Виктор, — аз бях горе, видях твоя свят.

— Чудесно! — отвърна Алек, все повече смутен от мъртвия израз по лицето на сапия. Не, това не беше онзи странен момък, с когото играеше шах; не бе човекът машина, с когото правеше изследвания в лабораториите; не бе и онзи прилежен ученик, който поглъщаше лекциите за Горния свят, нито онзи объркан идеен противник, който проповядваше наивни възгледи за свръхрасата. В този тук имаше нещо, което никога по-рано не бе съществувало и което рязко го отделяше от всички останали сапии — имаше скръб! Човешка скръб!

— Чудесно — повтори Алек. — И хареса ли ти?

— Алек, твоят свят не заслужава да живее нито час повече.

— Тоест, как тъй не заслужава?… — все по-объркан започна Алек, но Виктор вече си тръгваше. — Постой! Моля те, постой и разкажи! Как е горе? Виктор…

Пред вратата сапият се обърна и, без точно да знае защо прави това, извади от джоба си снимката на Моана сред моряците на борда на „Южна звезда“ и му я подаде.

— Доколкото знам и ти, както всички същества от Горния свят, си сантиментален и обичаш спомените. Ето ти един спомен. Надявам се, че ще облекчи последните ти минути.

И излезе. Зад себе си чу юмручните удари по вратата и виковете на Алек:

— Виктор, хей, Виктор! Чуй! Виктор, моля те постой! Къде я видя? Виктор, моля те! Виктор, Виктор…

Но сапият не отвърна.

След няколко минути той и Ван Дам бяха пред блока на Архонта.

2. А1

— Можеш да се върнеш — каза Виктор.

Ван Дам застана пред него и се опита да говори спокойно, загледан с усилие в очите му:

— Слушай, за последен път те предупреждавам: ти правиш стъпка, която ще ти струва скъпо. Докато не е късно, да се върнем. Готов съм да забравя всичко и заедно да обсъдим информациите, които носиш. Само ние двамата. Обещавам! Никакъв Рамирец, никой друг. Само ние двамата. Наравно!

— Густав Ван Дам — изрече Виктор, — нямам нужда от тебе.

Полковникът вдигна рамене и по скованото му лице заедно с нескритата ненавист пробягна насмешка.

— Ес 99–99 — каза той, — ти си глупак и аз мога още тук да те унищожа. Но аз те оставям жив, за да се убедиш сам, че си глупак. След двайсет минути ти отново ще дойдеш при мен, но тогава ще бъде вече друго.

Обърна се и тръгна към коридора. Виктор изчака скърцането на неговите обувки да утихне и едва тогава положи длан върху окуляра на входа.

— Говори Виктор Ес 99–99 — произнесе той отчетливо. — Желая да вляза при Архонта.

Долетя тихо бръмчене, чу се гласът:

— Виктор Ес 99–99, покажи окото си.

Сапият долепи око на окуляра, за да разчетат ириса му. Направи го с досада. Не чувствуваше никакво благоговение, никакъв мистичен страх, само желание по-скоро да свършат тия процедури, които твърде много напомняха посещението при Джими Морели.

Стената се отвори и откри голяма облъчителна камера.

— Съблечи се! — заповяда гласът.

„Скрили се под бетона, страхуват се от епидемии“ — помисли Виктор и за втори път, откакто се върна, се остави под потока лъчи. — „А не виждат, че градът загива“.

Съседното помещение бе изцяло заето от електронен физиотестоскоп, обслужван от мълчалив лекар. На входа стоеше въоръжен гигант в черна униформа. Без подканване Виктор му показа гривната с номера си.

— Легни! — рече лекарят.

„А не виждат какво става навън“ — помисли пак Виктор и се излегна на креслото. Бляскавата кристална сфера се спусна над него, върху екрана се заредиха снимки на организма му: от скелета и мускулите до кръвните клетки. Встрани се плъзгаха графики и биоформули, даващи ясна картина на неговото физическо състояние. Лекарят изключи апарата, приближи се до видеофона:

— Здрав е.

— Да дойде! — обади се металическият глас.

Гигантът в черно му даде други дрехи, изчака да се облече и мълчаливо го съпроводи по-нататък до малък асансьор, който го свали дълбоко под бетона. Тук Виктор трябваше още веднаж да покаже гривната си и едва тогава бе допуснат сам напред. Бе в базиликата, пред слънчевия диск, излъчващ златиста светлина.

Вече уморен от ненужния и смешен ритуал, Виктор застана в средата точно под слънцето, без обаче да даде израз на раздразнението си: знаеше, че е наблюдаван.

Гласът отново закънтя в празната зала, удесеторен от ехото, фалшив и тържествен:

— Виктор Ес 99–99, ти се намираш пред Архонта. Виктор Ес 99–99, Архонтът иска да чуе от тебе Молитвата до Хелиос.

„А през това време градът загива! Чувате ли? Загива!“ — поиска да извика Виктор, но вместо това с дълбоко вкоренен рефлекс, бавно и напевно зашептя ония слова, които говореха за земята, звездите и небето, ония заклинания до съществата от Горния свят, откраднали слънцето, и хвалебствените слова за Архонта, единствено достоен да изведе Хелиополис към светлината. И докато ги произнасяше, пред очите му преминаваха синьото море край бесилките в Санта Сецилия, звездите над развалините на Слънцеград, задименото небе над изпепелената къща край скалите и си мислеше, че тази заучена още в детинство молитва съдържа всъщност цялата безгранична омраза, която сега обладаваше неговото същество.

Виктор свърши и млъкна, очаквайки появяването на А1. В този момент въпреки състоянието на вътрешно вцепенение, в което се намираше, той почувствува безпокойство и то идеше не само от набивания през годините религиозен ужас пред Архонта, не толкова и от любопитството на учения, желаещ най-после да се запознае с необикновения човек, способен да ръководи съдбините на такъв сложен организъм като подземния град, колкото от съзнанието, че тази среща с господаря на Хелиополис ще санкционира или отхвърли неговото решение… Но място за страхове и колебания нямаше. Пътят беше само един и Виктор бе решен да го следва до логичния му край.

— Виктор Ес 99–99 — обади се гласът. — Говори! Архонтът иска информация за твоята среща с нашия съюзник от Горния свят.

И в този миг Виктор отхвърли от себе си и последните остатъци от ужаса, който самото звукосъчетание Архонт предизвикваше в него. Той събра в юмрук цялата си решителност, направи няколко крачки напред към слънчевата емблема, зад която навярно се криеше микрофонът, и високо изрече:

— Нека Архонтът знае: информациите са толкова тревожни, че аз искам да го видя лично.

Каза АЗ, каза ИСКАМ — два недопустими за сапиите израза в обръщенията им към Архонта.

Настъпи дълго мълчание. Виктор не откъсваше очи от знака на слънцето, очаквайки отговора. Тук, в същия този храм, преди да замине, той бе получил задачата и тогава Архонтът не бе счел за нужно да се появи. Ще отстъпи ли сега А1 или отново ще се задоволи да беседва посредством микрофоните?

„Ще вървя до края на пътя, до неговия логичен край!“ И Виктор се мъчеше да свикне с мисълта, че този, който бе за ембриите Жреца на слънцето и за сапиите — Архонт, този, когото полковниците наричаха А1, а Джими Морели бе назовал „разбойник“, е само човек.

— Виктор Ес 99–99 — прозвуча силно гласът, — Архонтът заповядва незабавно да предадеш информациите от твоята мисия в Горния свят.

— Архонт! — отвърна предизвикателно Виктор. — Ако не ме приемеш лично, аз отказвам да говоря!

Отново мълчание, изпълнено с напрежение. Виктор съзнаваше, че в този миг той нарушава най-свещения закон на Хелиополис; разбираше, че извършва единственото, което в подземния град не се допускаше никога: неподчинението.

От репродуктора под златния диск долетя писък, като че някой нервно бе засилил потенциометъра. С него дойде и гласът:

— Виктор Ес 99–99, говори!

— Отказвам! — отвърна Виктор.

Писъкът във високоговорителя се засили още повече, превърна се в пронизителен вой. Към него се примесиха други шумове, бръмчене, радиосигнали, отгласи от човешки гласове, музикални фрази и скоро всички те се завъртяха в адска сарабанда, която, усилена многократно от ехото на залата, достигаше до пароксизъм.

Внезапно репродукторът млъкна, сякаш оттатък се бе скъсала магнитната лента или пък от пренапрежение бе изгоряла част от апарата. И заедно с това, точно под знака на слънцето, в стената се образува отвор, появиха се двама в черни униформи и с лазерни пистолети в ръце.

— Ела! — казаха те.

Виктор пристъпи напред. Към Енергариума? Не, той имаше твърде високо мнение за умствените способности на Архонта, за да допусне, че ще бъде изпратен на смърт, преди да бъде разпитан. Пък и не се страхуваше от Енергариума.

В дългия коридор той чуваше зад себе си отсечените стъпки на двамата. И в него отново се надигаше страхът, онзи, старият страх от детинство, който му бе набиван с електродите в дълбините на подсъзнанието… След малко той ще застане лице с лице с Архонта, бащата, водача, съдията, учителя, палача, всемогъщия — мистичното същество, от което зависеше всичко… „Но аз ще вървя докрай. Докрай!“

— Влизай!

Той влезе.

Първото нещо, до което опря погледът му, бе едно лице. То бе толкова старо, че бе невъзможно да се определи възрастта му. Жълтата кожа под деформирания плешив череп бе като смачкана в юмрук хартия, сред която стърчеше клюнест нос. Върху това лице вече лежеше печатът на смъртта. Но очите още живееха и в тях Виктор съзря безумието.

Човекът бе толкова съсухрен и слаб, че приличаше на скелет, покрит с полупрозрачна кожа. Седеше в голямо кресло, късите му крака не докосваха пода и от това той като че се загубваше в него. Облечен бе в черна униформа, но на ръкава вместо емблемата на слънцето имаше емблема на смъртта — малко черепче. Тънките му пръсти конвулсивно драскаха страничните облегала, по пергаментовите бузи преминаваха тръпки.

За първи път през живота си Виктор не знаеше какво да прави, какво да каже. Това мизерно старче, тази човешка отрепка далеч не отговаряше на представата за А1, която живееше в него, откакто се помнеше. Или може би този тук не бе Архонтът?

Ала в мига, в който вдигна поглед от стареца, Виктор разбра, че се намира именно пред господаря на Хелиополис.

Защото видя самия град.

Хелиополис преминаваше отпред, сектор след сектор, блок след блок, тунел след тунел, върху обширния, полукръгъл троен стереоекран, заел цялата половина на залата. Търсени и хванати от безбройните невидими очи и уши на видеокамерите, панорамите на града ритмично се редуваха като пред широки прозорци, и само за няколко секунди Виктор видя Купола, площада на Големите заводи с радиоантените, охранявани от роботи, димящите развалини на Нутрицариума, около които се суетяха ембрии…

Зад стареца се издигаше висок стоманен сейф, а пред него лежеше черен пулт с бели клавиши и нищо друго и Виктор по-скоро отгатна, че тия бели бутони представляват лостовете на абсолютната власт.

Архонтът стъпи на пода и като провлачваше левия си неподвижен крак, започна да се върти около Виктор. Дрехите му бяха толкова широки, панталоните така смешно се развяваха около кокалестите му глезени, че той по-скоро приличаше на захвърлена от употреба марионетка. Стиснал сърдито тънките си устни, над които падаше клюнът на носа, наклонил глава вдясно, той бе отправил полузатворените си, недоверчиви очи към Виктор.

— Кой си ти? — попита той изведнъж с тъничък, писклив глас.

— Аз съм Виктор Ес 99–99.

— Тъй, тъй… Слушал съм за тебе. И какво искаш от мене?

— Ако ти си Архонтът, желая да говоря с тебе.

Старият се затресе с цялото си тяло, явно не толкова от слабост, колкото от внезапно обзелия го гняв:

— Всички само това искат! Да говорят с мене! — завика той кресливо. — Да ми губят времето! Аз съм зает. Имам работа. Нямам време за приказки.

Куцукайки, той изтича към дъното на залата под огромния екран и посочи панорамата на един дормиториум Ем, която в този момент се плъзгаше върху него:

— Виж! Всичко това управлявам аз. И това. — Той посочи Сигма-минус. — И това. — Той показа пристанището. — И това, и това, и това… Всичко! Виждаш ли? А ти идваш да ме безпокоиш!

В гласа му се промъкнаха нотки на обидено момче, готово да заплаче.

Виктор не разбираше или още не искаше да разбере. Струваше му се, че присъствува на лошо режисирана сцена от ония стари филми, които тъй много приличаха на нелепи пародии. С усилие продума:

— Архонт, аз ида от Горния свят. Нося информация. Важна информация.

Очичките на старчето блеснаха от несдържано любопитство, той бързо се върна към Виктор, все тъй влачейки левия крак по пода.

— В Горния свят?

— Да.

— Видя ли Претория?

— Претория? Не.

По лицето на стареца премина отражение на приятен спомен.

— Жалко, жалко… Аз съм говорил в Претория… На стадиона… Имаше триста хиляди бели. Но ти къде ходи?

Виктор все повече осъзнаваше абсурдното положение, в което изпадаше. Спомни си последните думи на Ван Дам, преди да се разделят: „Ес 99–99, ти си глупак!“ Да, глупак е, безподобен глупак! Но все пак отговори:

— Бях в Централната държава.

— За какво?

— Нима не знаеш. Архонт? Нали ти ме изпрати?

Старчето се замисли дълбоко:

— Аз ли? Аз отдавна не съм пращал никого никъде. Сигурно това е направил Мозъкът… Но… — той зашептя — щом те е пратил той, значи тъй е трябвало.

За един кратък миг в очите му проблесна разум и Виктор изтръпна пред бездната, която се откри в тях: този човек не лъжеше. В неговото безумие имаше някаква страшна сила.

— При кого ходи ти там? — попита старчето.

— При Джими Морели — отвърна Виктор, като вече си даваше напълно сметка за абсолютната безсмисленост на разговора.

Старчето отново се замисли. Личеше, че прави необикновено усилие на паметта, за да си припомни нещо.

— Джими Морели… Джими-Адамс Морели… Да, да!… Той жив ли е още?

— Не, той е умрял. Аз бях при сина му. Джими-Фицджералд Морели.

А1 се затресе в беззвучен смях:

— Значи все пак аз го преживях… Тук, под земята, но го преживях!

Той престана да се смее също тъй внезапно, както бе започнал, очите му отново се изпразниха от съдържание и изцъклени, се впиха в екрана, върху който в безстрастна последователност продължаваха да преминават кадри от Хелиополис: разпределителната гара, Големите заводи, болницата, електроцентралата, Нутрицариумът, Сектор Ем, Сектор Бе, сапиите около модификатора, подводниците в басейните, ембриите в тунелите…

А сега накъде? Да стои още при този малоумен, склерозиран старец нямаше никакъв смисъл. Но при кого да отиде? При Ван Дам? При Хулио Рамирец? Или при онзи Мозък, за който спомена Архонтът? Виктор чувствуваше как земята се изплъзва под краката му.

— Архонт — продума той с болка, — Архонт!

— А? — обади се старчето.

— Архонт, ние трябва да излезем оттук.

По лицето на А1 се появи учудване:

— Да излезем? Но къде ще вървим?

Виктор тъжно се усмихна:

— На Горния свят, Архонт, да завладеем слънцето — каза той със съзнанието, че говори безсмислици.

Старецът бързо отстъпи към креслото, сгуши се в него:

— Аз никъде не отивам. Никъде! И никого няма да пусна да излезе оттук, докато аз не реша.

Виктор безпомощно се огледа наоколо. Старчето се криеше в креслото, зад него като крепост се издигаше сейфът, отпред лежеше черният пулт с белите клавиши, върху екраните равнодушно трептяха картините на Хелиополис.

— Архонт — провикна се Виктор, — погледни!

Изтича към екраните и показа купищата черни трупове, които роботите прехвърляха в товарните вагони, показа развалините на Нутрицариума, блуждаещите като призраци в полутъмните галерии гладни ембрии.

— Погледни, Архонт! Хелиополис загива. Нутрицариумът е разрушен, няма храна, ембриите мрат, сапиите гладуват и скоро ще започнат да умират и те.

— Нищо! — упорито, като сърдито дете, изрече старият. — А ембриите нека ги пратят в Енергариума, защото Мозъкът има нужда от храна.

— Архонт — продължи вече отчаяно Виктор, — ние трябва да излезем оттук, докато има още сили в нас.

— Докато Мозъкът е жив, ние сме силни.

— Архонт! Аз бях в Горния свят, видях всичко. Сега хората там са много слаби, те воюват помежду си, а скоро ще започнат и голяма война. Ние трябва да използуваме това и ги унищожим. Всички! Сега!

Очите на старчето отново блеснаха, той слезе от креслото и се дотътри с парализирания си крак до Виктор:

— А ако ме заловят? — прошепна той.

— Архонт, ще те заловят, ако останеш тук. Джими Морели е предател.

— Джими Морели предател?

— Да. Той заплаши, че ще прати кораби и самолети, за да разрушат острова. Той каза, че хората от Горния свят ще те хванат и ще те обесят.

Виктор не очакваше реакцията, която последва на неговите доста случайно хвърлени елементарно-наивни думи. Лицето на Архонта се опъна, в очите му отново се откри бездната от разум и гордост. Той се изправи, стана някак си по-висок и въпреки увисналите дрехи доби величествена осанка.

— Да обесят мен? — Презрително се изсмя: — Ела!

Все тъй изправен, той замарширува към ъгъла: куцукането бе сякаш изчезнало. Спря се пред сейфа, опря длан на окуляра. Плътната врата безшумно се отвори. В голямата стоманена каса имаше само две неща: един класьор, натъпкан с фишове, и над него, увиснала на закачалка, черна униформа с генералски пагони и обсипана с ордени.

С внимателно, почти любовно движение А1 откачи дрехата и я завъртя пред себе си. Пръстите му нежно погалиха брилянтения кръст, който висеше под яката. Заговори тихо, замечтано, почти на себе си:

— Ти си сапий, ти не знаеш какво е това. Такава униформа носеше най-силната армия в света. И ние щяхме да покорим планетата, ако не беше предателството… Тази униформа носех аз, когато ръководех Форт Алое. Той също беше под земята, но беше малък, о, много малък, по-малък от Хелиополис. И нямахме ядрени бомби, нито сигма-минус, а само малки реактивни ракети… Но без Форт Алое никога нямаше да има Хелиополис… Форт Алое беше открит чрез предателство… Чрез предателство… Чрез предателство.

Неговият замислен поглед се спря върху пластмасовата кутия на класьора, хилавата му кокалеста ръка с господарски жест опипа фишовете:

— Но този път взех мерки срещу предателите… Този път предатели няма да има… А ако все пак се опитат, ще загинат преди нас… Тук са те сега, всички, които биха посмели да предателствуват… И Джими Морели, и Густав Ван Дам и Хулио Рамирец, и Сандерс Лорио и цялата сган, която джафка около мен и чака да умра, за да ми вземе Мозъка.

Той рязко се обърна към Виктор, прониза го с острите си очи, в които нямаше и следа от безумие:

— Виктор Ес, ти разказа ли на Мозъка за предателството на Джими Морели?

— Не. Аз исках да го разкажа на тебе. Освен това, Архонте, аз не познавам Мозъка.

По сбръчканото лице на А1 премина едва доловима усмивка:

— Ес 99–99 — каза той, — ти трябва да разкажеш всичко на Мозъка. Само той ще реши. И каквото реши — това ще бъде!

Той грижливо върна униформата на място, затвори сейфа, сетне застана пред черния пулт и натисна първия клавиш вляво.

Чу се бучение, после бавно, съвсем бавно цялата дясна страна на залата се разтвори.

— Ела! — каза Архонтът и тръгна напред.

Виктор го последва, но мигновено се спря, вледенен.

3. АЛЕК ДИМОВ — КАПИТАН ДОЛАНСКИ

Разбира се, глупаво бе да блъскам с юмруци по вратата. Виктор отдавна си бе отишел, а капитан Долански никак не се трогваше от моите протести.

Погледнах снимката: Моана стоеше на борда на „Южна звезда“ между капитана и боцмана. Откъде се беше сдобил Виктор с тази фотография? Или я беше направил сам той? Кога? Къде?

Не можех да разсъждавам спокойно, тази снимка замъгляваше разсъдъка ми. Едно нещо обаче беше сигурно: предстоеше развръзката. Ако не за всички, ако не за Хелиополис, то поне за мен. Думите на Виктор съдържаха моята смъртна присъда.

Тогава именно настъпи експлозията. Всичко, което се бе набрало в мен през последните месеци — Бахоа, смъртта на чичо Том, роботите, лочещите ембрии край конвейера, гибелта на Емил, Сигма-минус — всичко ме задавяше, смазваше, усещах как загивам. И това, което направих, бе само избухване на нагнетения в мен ужас, естествен изблик на последните остатъци от онова, което наричаме инстинкт на самосъхранение. А може би за всичко бе виновна снимката…

Нямах намерение да го убивам. Целта ми бе да се добера до оръжието му. Но когато капитан Долански се появи с ръка, предвидливо сложена върху кобура, аз нямах друг изход и с всички сили отправих към лицето му тежкия видеофон. Той изохка, политна назад и се хвана за разбитото си чело, откъдето шурна кръв. Втурнах се насреща му, но той ме изпревари и успя да пъхне ръка в кобура. Притиснах я с всички сили надолу, търсейки начин да го обезвредя. Няколко секунди стояхме тъй, един срещу друг, сплели ръце върху лазера, задъхани, мълчаливи. От челото му струеше кръв, която заливаше очите и устата му, но той стоеше като скала, без да мърда.

Неочаквано, с точен и остър удар на професионален борец, той ме ритна между бедрата. Огнена болка прониза цялото ми същество, аз се превих, но не пуснах кобура, съзнавайки, че ако отстъпя, в следващия миг ще бъда овъглен. И както бях наведен, по-скоро под напора на яростта, блъснах глава в корема му, виейки от болка, от усилие, от напрежение.

Той падна, като повлече и мен. Затъркаляхме се по пода, сграбчени в схватка на живот и смърт. Ръцете ми не бяха вече върху пистолета, а търсеха лицето му. Озверен, аз се мъчех да се докопам до очите му, да забия нокти в тях. Кръвта му опръскваше лицето ми, проникваше между устните ми, зацапваше моите бели дрехи. Със свирепо усилие успях да го обърна на гръб, пръстите ми се добраха до шията му.

Не усетих движението на десницата му, забелязах я едва когато се измъкна изпод мен с лазера в юмрука. Бе късно да изтръгвам оръжието и затова направих единственото, което още бе възможно: отбих ръката към пода и я притиснах с цялата си тежест. Лазерът изсъска, огненият лъч изскочи от дулото, насочено към леглото и стената. Пластмасовото легло се сгърчи, разтопено, по бялата мазилка премина криволичеща черна бразда. Стана непоносимо горещо.

Изминаха една, две, три, пет, десет, двайсет секунди. Концентрираният като игла светлинен лъч не преставаше да съска и движен от спазмите на притиснатата ръка, чертаеше върху стената огнената диря на предсмъртните конвулсии на капитан Долански…

После лазерът угасна. Юмрукът, който държеше оръжието, се отпусна безжизнен. Изправих се. Долански лежеше пред краката ми. Виеше ми се свят, повръщаше ми се от болката, от кръвта, от гледката на сгърчените ми пръсти, които още не можеха да се освободят от хватката, убила капитана.

Взех оръжието.

Вратата беше отворена. Излязох.

4. МОЗЪКЪТ НА ХЕЛИОПОЛИС

У Виктор се надигаше желание да падне ничком, да зарови лице в бетона, да се скрие от това нещо тук, да завие или да зашепти молитвата до Хелиос… Не искаше да гледа, но то приковаваше погледа му и той не падна, не зарови лице в бетона, не зави, а гледаше, гледаше…

Едва по-късно можа да установи точните му размери, но сега зад прозрачната броня Мозъкът му се стори безкрайно голям. Потопен в елипсовидни басейни, пълни с биологичен разтвор, той бе обгърнат от сложна мрежа кръвоносни съдове и трептеше със сивкавата маса на белтъчните блокове, над които миниатюрни дистрибутори безшумно регулираха движението на енергията, а електронни броячи отмерваха достъпа на кръвта, която, изпращана от невидимо сърце, с меки кратки импулси нахлуваше в прозрачните тръби на артериите.

През тази дълга минута на мълчание Виктор въпреки съзнанието, че това нещо пред него е изкуствено, имаше осезаемото, плътно чувство, че се е превърнал в микроскопично джудже, попаднало в недрата на невъобразимо голям човешки череп и че е свидетел на раждането на мисълта и волята.

Никога той не бе се занимавал с кибернетика и бионика, проблемите на живата материя му бяха чужди и сега тази трептяща маса мислещо вещество, която поглъщаше потоци кръв и в безмълвно величие изпращаше към целия град сигналите на своята безпощадна воля, хвърляше в безпътица неговия разум, свикнал на математическата яснота на физическите явления, и го държеше в състояние на сковаваща хипноза. Гледайки този чудовищен белтъчен мозък, изработен, поддържан и може би контролиран от човешка ръка, Виктор разбираше с ослепителна яснота колко незначителен като учен е той и колко велик е създателят на това сиво, живо вещество зад стъклените прегради.

И заедно с това у него растеше увереността, че именно това тук е единственият, истинският владетел на Хелиополис: безстрастният, чистият Мозък, който не се влияе от никакви чувства, никакви егоистични интереси, никакви себични желания, Мозъкът, който има само един закон: Логиката.

Понесен сякаш от чужди крака, Виктор бавно се движеше в сферичната зала, а от другата страна на прозрачната броня алената кръв не преставаше да пулсира, прониквайки в безбройните клетки на живата материя. Зад него крачеше Архонтът, мълчалив, също впил поглед в сивото вещество.

Спряха се пред малък пулт с микрофон, разположен точно в центъра на залата. С господарски поглед Архонтът обгърна басейните, белтъчните блокове, пластмасовите артерии, стъклената броня, която го заобикаляше отвсякъде. Видът му беше ведър, погледът — ясен.

— Това съм направил аз — каза той и в гласа му нямаше никаква хвалба, само израз на спокойна, осъзната мощ.

Виктор го погледна: не, това не беше онова склерозирано старче с лице на мъртвец и с очи на обезумяла марионетка. Сега той беше Ученият, сътворил Живота и с това наредил се до онези богове от легендите, създали света и човека за седем дни и седем нощи.

— Говорѝ! — рече той. — Разкажи на Мозъка всичко! Щом като той те е изпратил на Горния свят, ти си длъжен да му кажеш всичко, без да скриеш нищо. И тогава той ще вземе решението. Говори! И бъди кратък, защото е уморен и гладен.

Виктор дълго мълча, съзерцавайки огромната сива, трептяща маса около себе си. Трудно му бе да се съсредоточи, трудно му бе да се обърне със слово към това нещо, което нямаше човешки образ, но бе по-умно от човека, по-умно от хиляди човеци. Ала в главата му отново изплува разрушената къщичка над скалите и тя изтри всички колебания, всички задръжки, остана само Решението, неговото собствено Решение. Каквато и програма да бе заложена в клетките на този Мозък, каквото и да се криеше в бездните на неговата памет, каквито и логически уравнения да съставяше той и каквито изводи да извличаше от тях, той бе ДЛЪЖЕН да одобри това Решение и никое друго! Длъжен бе! И Виктор заговори с чувството, че се хвърля в единоборство с тази чудовищна мислеща материя, на която той на всяка цена трябваше да наложи своята воля.

— Съгласно твоята заповед — започна той — преди пет дни аз напуснах Хелиополис, за да се срещна с Джими Морели, нашия съюзник от Горния свят. Пътувах три дни. В Санта Сецилия пристигнах в четвъртък вечерта. В града имаше войска…

Виктор говори дълго, бавно, в строгата последователност на събитията. Не скри нищо с изключение на Мануела, на къщичката над скалите и на потопения параход сред океана. Но той разказа за Санта Сецилия и Клавел Мачадо, за Харбиг, Виола и „Пасадена Атомик Корпорейшън“, за базата под Гранитните планини, за Джими Морели и за неговото предателство…

И колкото повече разказваше, толкова повече той влагаше в изложението на фактите леки, едва доловими корекции, правеше съпоставки, спомагащи да разкрият тия факти в желаната от него светлина; даваше оценки, които рисуваха обстановката в Горния свят в достатъчно подходяща за него посока. С всяка измината минута неговата увереност в правотата на собствените позиции растеше, растеше и убедеността, че Мозъкът не може да не отчете тия фактори, и че в уравнението, което ще състави, те неизбежно ще натежат в полза на Решението. А Решението означаваше действие, направлявано от Мозъка, действие на целия Хелиополис.

Основният извод, който Мозъкът бе направил през дните, предшествуващи заминаването на Виктор, бе: Хелиополис трябва да излезе от подземията; не излезе ли — ще загине; излезе ли — има оптимални шансове да надделее в борбата с Републиката. Тогава обаче в лявата страна на уравнението съществуваше известната величина Джими Морели. Понастоящем този съюзник се бе превърнал, ако не в предател, то поне в несигурен, задържащ фактор. Мозъкът бе длъжен сега въпреки тази съществена промяна не само да потвърди първоначалния си извод, но и да посочи пътищата за максималното ускоряване на неговото осъществяване.

Виктор говори близо час. През това време А1 се бе постепенно отпуснал, напрежението, което бе пробудило у него проблясъци на разум, угасна и той отново се превърна в съсухреното малоумно старче, движено единствено от физиологически рефлекси и отражения на далечни спомени. Седнал на табуретката пред микрофона, скръстил ръце на скута, навел глава, задрямал, той едва-едва слушаше звуците в думите на Виктор, без да обръща внимание на техния смисъл.

Само веднъж скочи уплашен и това бе в минутите, когато светлината най-напред спадна, а след това затрептя като пред прекъсване. В тия мигове Виктор забеляза как ритъмът на импулсите в артериите на Мозъка видимо се наруши, а кръвта в тях доби по-мътен оттенък, сякаш невидимото сърце, което я тласкаше, се задъхваше… Но скоро енергията се стабилизира, пулсът подхвана своя монотонен машинен такт и кръвта възвърна своя ален цвят. Архонтът веднага загуби интерес към всичко и отново потъна в своята старческа дрямка.

— И тъй — приключваше Виктор, — в настоящия момент ние сме безусловно по-силни от Горния свят и следва да пристъпим към действие. Незабавно.

Настана тишина, нарушавана само от дишането на стареца. Виктор стоеше пред микрофона и чакаше, без да знае точно какво. Веднага ли ще обяви своето решение Мозъкът или ще отложи своя отговор? И в каква форма ще се изрази този отговор? Виктор се обърна към А1 с намерение да го попита, но старчето явно не бе в състояние да даде каквито и да било обяснения. Внезапно се обади металическият глас:

— Виктор Ес 99–99, за да реши задачата, Архонтът има нужда от допълнителна информация. Задава ти се въпрос, отговори: колко ембрии са останали живи?

— Не зная. Нямам данни.

— Въпрос: колко сапии са останали живи?

— Нямам данни.

— Въпрос: колко храна е останала в складовете?

— Нямам данни.

— Въпрос: колко машини работят в Нутрицариума?

— Не зная.

— Въпрос: колко бомби А и Н има в ракетите и подводниците?

— Не зная.

— Въпрос: колко Сигма-минус има в контейнерите?

— Не зная.

Настана мълчание. На Виктор му се стори, че по повърхността на белтъчните блокове — преминават леки вълни, като върху езеро пред буря.

— Виктор Ес 99–99 — обади се пак Мозъкът, — без тези информации Архонтът не може да даде решението.

Виктор разбираше колко право е това логично мислещо вещество — очевидно поради експлозията в Нутрицариума и последвалата дезорганизация в запомнящите му центрове не постъпваха нови сведения. Той се наведе към старчето, разтърси го за раменете:

— Слушай, Архонт. Архонт!

А1 вдигна глава — очите му бяха празни, на устните му играеше безизразна усмивка.

— Архонт, Мозъкът има нужда от информации за Хелиополис. Кой може да ги даде?

Старчето сънно се ухили:

— Информации ли? — промърмори той. — Питай Густав… Той може би знае…

Виктор отново застана пред микрофона:

— Архонт — рече той, — не мога да ти дам допълнителна информация. Никой не може да ти я даде, защото много от сапиите в Нутрицариума са загинали, много от заводите не работят.

— Без тия информации Архонтът не може да реши задачата — отвърна равнодушно Мозъкът.

— Архонт! — провикна се Виктор и гласът му заплашително прокънтя сред прозрачните стени. — Заповядвам ти да дадеш решението и без тия сведения!

В отговор прозвуча пронизителен писък, който бързо се засили и се примеси с други шумове, подобни на ония в базиликата, и Виктор разбра, че те са израз на нарушения нормален режим на работа в Мозъка, резултат на заповедта, която искаше да насили Логиката, своеобразен протест на Разума. В същото време той забеляза ново вълнообразно движение по повърхността на белтъчните блокове.

Старчето трепна и с механично движение натисна крайното копче вдясно. Писъкът се прекъсна, Мозъкът се успокои.

— Архонт — продума Виктор и вече не знаеше — към стареца ли се обръща или към Мозъка, — ти трябва да дадеш решението, защото…

Не довърши. Прекъсна го безстрастният металически глас:

— Внимание! Опасност трета степен. Човекът от Горния свят е избягал. Връзката с неговия апарат е прекъсната. Пе №24 е убит. Човекът от Горния свят се намира в Сектор Де и се насочва към Сектор Ел. Носи оръжие. Слушайте заповед: всички ембрии от номер 3916 до номер 5650, които се намират в секторите Де и Ел да се оттеглят от обсега на неговото оръжие. Всички автомати от номер 990 до 1010 да се насочат към сектор Де и заловят човека от Горния свят. Внимание, повтарям: опасност трета степен. Човекът от Горния свят е избягал. Връзката с неговия апарат е прекъсната…

Гласът събуди старчето. То замаяно се огледа, после, накуцвайки, бързо се върна в залата с главния пулт. Виктор го последва. По екраните продължаваха да се редуват като в гигантски калейдоскоп картините на града.

Архонтът натисна белия клавиш, отбелязан със „сектор Де“. Мигновено тройният екран се съедини в един и върху него се появи обширна мрежа от галерии, блокове и гари с работещите в тях ембрии и сапии. В един от тунелите Виктор съзря бяла фигурка да тича покрай някакъв влак. Старчето натисна друг клавиш и след секунда целият екран се концентрира върху този тунел и върху фигурката, която сега изглеждаше доста крупна, за да се познае в нея Алек с разкъсаната му и окървавена дреха, сгърченото от напрежение лице и лазерния пистолет в ръката му.

Алек тичаше и от време на време се спираше до някоя вагонетка, за да се огледа назад; недалеч отпред личеше изход на тунел, който се съединяваше с малка гара. Очевидно той се стремеше да стигне до нея.

С трескави пръсти Архонтът напипа клавиша със знака „звук“.

— Стой! Стой! — провикна се той.

На огромния стереоекран окрупнената гигантска фигура на Алек се спря. Главата му се обърна, търсейки източника на гласа.

— Стой, чуваш ли? — крещеше истерично старчето. — Стой или ще те убия!

В отговор Алек вдигна дулото на лазера и зашари с него по невидимия човек, който викаше кой знае откъде.

Виктор грубо отмести Архонта от пулта:

— Алек — заговори той със сдържана ярост, — тук Виктор Ес. Чуй ме добре! Остави оръжието и се върни незабавно! Безсмислено е всякакво бягство. Остави оръжието и се върни!

Оттатък Алек завъртя глава по всички посоки и когато погледът му съвсем случайно попадна върху скрития зад стените обектив, очите му за миг се срещнаха с очите на Виктор. Устните му се размърдаха и в огромната зала прозвуча:

— Върви по дяволите!

После вдигна лазера и стреля и върху екрана премина ослепителна светкавица.

5. АЛЕК ДИМОВ — ВИКТОР САПИЙ

Не знаех накъде тичам. Движех се в галериите далеч от Сектор Пе, тикан от някакъв мътен инстинкт, който може би ме водеше към онази рекичка, а може би ме хвърляше право в ръцете на преследвачите.

Около мен гърмеше гласът на Виктор и аз разбирах, че невидимите очи и уши на видеофоните следят всяка моя крачка. Тичах към онази гара отпред, решен да продам прескъпо своята кожа. Лазерът ми вдъхваше сили: с това страшно оръжие можех да си пробия път почти навсякъде, стига насреща му да не се изпречеше друго по-мощно от него.

— Алек, спри! Хвърли оръжието! Алек, разбери, безсмислено е! — обгръщаше ме отвсякъде гласът на Виктор.

Този път не стрелях по призрачния глас. Трябваше да щадя батерията на лазера, полуизтощена при схватката с капитан Долански. Трябваше да щадя и нервите си… И тичах край вагонетките, като се стремях да се държа близо до тях за евентуално закритие от насрещна стрелба. Само по-бързо да се добера до гарата! Там, сред многобройните влакове, можех лесно да се скрия, а след това да потърся познато кръстовище и оттам до Сектор Еф, и към реката…

— Алек, хвърли оръжието! Алек, хвърли оръжието! — гърмеше гласът.

До изхода на тунела оставаха стотина метра. Вече съзирах ешелоните, насрещните галерии. Чух шум, обърнах се: далеч отзад крачеха роботи. Хукнах още по-бързо.

— Алек! Говори Виктор. Чуй, Алек: няма логика в твоята постъпка.

— Върви по дяволите с твоята логика! — неистово закрещях аз. — Чуваш ли? Върви по дяволите с всичките си разумни роботи и машини!

Стигнах края на тунела. Спрях се: гарата бе малка, непозната. От нея звездообразно се разклоняваха три галерии, в които в този миг се изтегляха влакове с ембрии. Първата ми мисъл бе да скоча в един от тях и заедно с черните работници да се добера до дормиториумите, където можех поне да изчезна. Но около вагоните сновяха роботи.

Както обикновено, ембриите послушно се групираха в редици, качваха се по шестима във вагонетките и прилежно сядаха на пейките.

В очите ми се наби една особеност: веднага след като изпращаха влаковете, роботите с делова методичност заставаха пред входовете на галериите. Маневрата бе ясна: те пресичаха пътищата ми за бягство. Но как са узнали, че идвам? Кой им бе наредил тия разумни ходове? Та те не можеха да носят в програмата си алгоритми за такива непредвидени, сложни действия.

В същото време пък ембриите се оттегляха бързо, много по-бързо от когато и да било, сякаш бягаха от мен, и това те вършеха с такъв абсолютен синхрон на движенията, сякаш образуваха един-единствен многочленест организъм, по-монолитен и по-послушен от която и да е войскова част. Не чувах никакъв звук. Тях също — кой ги ръководеше? Телекоманди? Нямах време да изграждам хипотези, макар че в съзнанието ми като светкавица премина мисъл, която можеше да обясни всичко: онези сферички в черепите на ембриите! Сферичните! Не са ли те елемент на телеуправляващо устройство? Не са ли те приемници, получаващи заповеди, идващи отнякъде и препредавани от онази антена в Площада на Големите заводи?

Зад мен роботите наближаваха, техните железни фигури вече се открояваха на фона на сивите стени. Само след минута те щяха да бъдат достатъчно близо, за да ме покосят, и не знаех дали този път белият цвят на лицето ще ме спаси… Нямах друг изход, втурнах се напред към лявата галерия, в която се задвижваше влак. Последните вагони все още се виждаха. Оставаха още няколко метра.

— Алек, стой! — прогърмя гласът на Виктор.

Изругах, препънах се на релсите, едва не изтървах лазера. Когато се изправих, влакът беше недосегаем, а пред входа на тунела бяха застанали пет железни автомата. Натиснах лостчето на пистолета, пуснах широк ветрилообразен откос, който мина през гърдите на роботите. Лъчът издълба върху тях нажежена следа и ги спря, но те, макар и мъртви, останаха прави — неподвижни, уродливи, димящи стоманени крепости… Зад тях се появиха още.

Втурнах се към средната галерия, но там вече пазеха други пет робота. Продължих към крайната дясна — тя също беше затворена. Обърнах се назад — преследвачите вече закриваха и последния вход.

Бях сам, съвсем сам в празната гара. Наоколо стояха човекоподобните машини, образували непробиваем обръч, който бавно се свиваше около мен — малко, беззащитно животинче от плът и кръв. След секунда те щяха да ме смачкат под своите железни пети или да ме овъглят със своите тръби — една неумолима примка като онзи съдбоносен клуп около гърлото на съвременния човек, забравящ, че машината е само негово оръдие.

Стрелях. От дулото излезе кратък лъч, който проби корема на най-близкия робот. И пистолетът угасна с изтощена батерия. Автоматите напредваха към мен, обръчът се стесняваше. Яростно метнах пистолета върху главата на един от тях, но тя само глухо иззвънтя.

Между мен и желязната стена, която се свиваше, имаше само още няколко крачки. Оставаше ми да умра.

Скръстих ръце. Исках да умра на крака. Това беше поза, знам, но исках да покажа на Виктор, който ме гледаше, как умира един човек от Горния свят. Исках последната дума в спора да бъде моя.

Излишна демонстрация… Защото пак без никакъв звук, без никаква видима команда автоматите се спряха с насочени към мен дула. От една от галериите се появи електромобил. Слязоха двама гиганти в черни униформи.

— Доведете го! — чу се гласът на Виктор. — При Архонта.

Този път не ме упоиха с хлороформ и аз можах да видя онзи недосегаем бастион, в който се бяха заврели пришелците и, още по-дълбоко — Архонтът. Спускайки се с асансьора към основите на Хелиополис, крачейки през облъчителните камери и тунели, аз с гняв си мислех за жалката картина, която представлявах. С горчивина установявах, че и сега, както при първото си злополучно бягство през реката, аз станах лесна жертва на железните машини главно поради собствените си необмислени действия, продиктувани не от разума, а от чувствата… В същото време в главата ми се блъскаха въпрос след въпрос: Защо не ме унищожиха веднага? Още ли им бях необходим? Каква ли задача щяха да ми възложат сега? Щях ли най-после да видя съществата или съществото, криещо се зад стените на базиликата и носещо названието Архонт? И какво трябваше да бъде моето по-нататъшно поведение? Мъчех се да запазя разсъдъка си, защото чувствувах, че съм накрая на душевните си сили.

И отново — коридорите, белите, пустите, преградените с масивни врати коридори, ония коридори с караулещите едри мъже в черни униформи; после — асансьорите, бетонът, стените, надолу, все надолу, и накрая — базиликата с емблемата на слънцето над амвона… Ще продължим ли? Да, ето, стената се отвори и, веднага след това — стереоекрани, заели половината страна на голяма кръгла зала, и пред черен пулт с бели клавиши — Виктор и едно дребно, мигащо, ухилено старче.

— Излезте! — обърна се Виктор повелително към двамата, които ме доведоха.

Бях толкова замаян, че отначало не можах да проумея какви са тия картини, които се движеха по екраните. А що се отнася до старчето, и през ума ми не мина, че това може да е прословутият Архонт — взех го чисто и просто за престарял пришелец. Впрочем последните остатъци от способността ми да се контролирам насочих към Виктор, който стоеше пред черния пулт с една особена, неприсъща нему господарска осанка.

— Алек — проговори той, — вие ме разочаровахте напълно.

Говореше на „вие“. За него това беше върхът на презрението.

— Вие също — мене — отвърнах аз.

Той вдигна озадачено вежди. Триъгълното му лице с ненормално високото чело се деформира още повече и ми напомни традиционните портрети на Мефисто. Той подхвана:

— Предполагах, че сте учен с ясна мисъл и твърда воля, готов на жертви за науката. Оказахте се страхливо мекотело като всички хора от Горния свят.

Реагирах, без да чакам.

— Аз също ви смятах за голям учен, дори за гений, достоен за велика участ, но се оказахте бандит.

Обърсах с длан лицето си от съсирената кръв на капитан Долански. Още чувствувах болка в корема от неговите юмруци, но аз го бях убил… Нямах намерение да отстъпвам и сега. Бях решен да удрям, па било и по Виктор Ес. Той спокойно слушаше, а ухиленото старче ме гледаше с невинните си очи, сякаш не разбираше или не чуваше какво говоря.

— Вие, Виктор, се оказахте един жалък, мъничък бандит, каквито има на Горния свят колкото щете. Но всички вие тук, в това бетонно свърталище, сте още по-мизерни от тях, защото те поне не се крият вдън земя. Вие се свряхте в тази дупка и като змия дебнете света, за да забиете отровните си зъби в него. Знаете ли какво е змия? Показах ли ви змия, преди да заминете за Горния свят? Или там сте имали среща с друг вид влечуги? — Поех дъх, продължих със сухо гърло: — Когато се запознах с вас, аз ви взех за наивник, за заблуден идеалист. Говорехте ми очарователни дивотии за слънцето, за съкровищницата на науката, за завоюването на светлината за хората… Играехме шах, слушахме Бах, правехме романтични разходки из старото Селище. Бяхте великолепен… По-късно ви взех само за сляпо оръдие на полковниците, на онзи Ван Дам, който правеше дисекции на живи деца в резерватите… Оказахте се бандит, също такъв бандит, каквито са всички тия „пришелци“ в униформи… — Отново млъкнах. Бях жаден. Облизах устните си от кръвта, продължих: — Не! Вие сте по-голям разбойник от тях. Защото те поне продължават своето старо дело. По-рано те унищожаваха стотици жени и деца в опитните камери на резерватите, сетне натикаха десетки хиляди души под бетона и ги превърнаха в послушни автомати, сега пък искат да тласнат в огъня милиарди хора. И се крият тук, защото ги е страх от възмездието. Но вие, Викторе, вие нямате тяхното минало, нямате сметки с Горния свят. Вие сте роден тук. Впрочем понякога си мисля, че не сте роден от жена, а сте направен в машина, че нямате сърце, способно да обича, а само изчислителен механизъм в черепа си.

Може би не трябваше да изричам последните думи. Виктор трепна като шибнат с камшик, в огромните му сиви очи се появи убийствена ненавист, но аз, понесен от потока слова, от сляпата ярост, от умората, от отчаянието, от всичко онова, което подкопаваше моя разум, продължих:

— Ако бяхте горе, отдавна да ви бяха качили на електрическия стол или да ви бяха нахлузили усмирителна риза. Знаете ли какво е усмирителна риза? Не? Елате в архивите, там може да се намери някоя. Или може би ще пожелаете да погледаме кино? Или да послушаме музика? Или да поиграем шах, а? Преди да вдигнете планетата във въздуха! Една партия шах… Който спечели, получава награда — живота. Който загуби — смърт. Искате ли?…

Какво съм бръщолевил по-нататък, не зная, но след всяка моя дума очите на Виктор все повече потъмняваха, а лицето му ставаше бледо като на смъртник. Не ме прекъсна нито веднъж. Едва накрая, когато уморен, млъкнах, той натисна един бял клавиш и посочи към екраните.

— Вижте!

Погледнах.

И това беше първият и последен път, в който видях Хелиополис целия, отначало докрай. Първият и последен път, в който подземният град се разкри пред мен в цялото си мрачно величие, достойно за такъв човек като Виктор Ес. Всичко, което бях видял досега от него, бе само малка част от титаничното селище, издълбано в недрата на земята, под океана…

Върху тройния екран преминаваха сектор след сектор… Най-напред познатите блокове на физиците със Сигма-минус, на Големите заводи, на дормиториумите и лавариумите с ембриите в тях, на старото Селище, потънало в прах… След това сектори, които виждах за първи път: запустелите, задръстени от разпадащи се вагонетки и черни трупове рудници; огромните учебни зали с изпепелената електронна хипнопедична апаратура; матриорумите, където изтръгваха плода от утробата на майката, за да го превърнат под радиоактивните лъчи било в ембрий, било в сапий; боксовете за доотглеждане на неродените деца; секторът на биофизиолозите, където присаждаха телестимулаторите в черепите на ембриите — тия микроскопични приемници в стъклените сферички; блоковете на металурзите, електронниците, химиците; обширните пристанищни басейни под бетона с лежащите в тях като цигари в кутия подводници и надвисналите отпред стоманени прегради на шлюзовете; Куполът с настръхналите към свода тънки тела на ракетите…

— Ще ви покажа и още нещо — каза Виктор и натисна някакъв бял клавиш.

На екрана се появи Енергариумът.

— Това е Енергариумът — добави той спокойно.

За щастие сетивата ми бяха толкова притъпени, че не възприех целия зловещ ужас на картината. Иначе щях да полудея.

Тогава, смятайки навярно, че съм видял достатъчно, Виктор се приближи до мен, загледа се в очите ми и заговори. Заговори бавно, равно, бездушно като Гласа на Архонта:

— Алек, вие сте прав. Когато се запознахме, аз говорех за слънцето. Това бяха глупости, но аз вярвах в тях. Вярвах също, че на Горния свят живеят различни хора, добри и лоши, макар и неспособни. Сега знам, че Горният свят е населен единствено от същества, които вие справедливо нарекохте бандити. Казахте, че Хелиополис е свърталище на бандити. Така е. Целият свят е едно огромно свърталище на бандити. Ако има някакви изключения, то и те не заслужават да живеят, защото нямат достатъчно сили да се противопоставят на бандитите. Светът е безсмислица. Животът също. В него няма логика. Следователно той трябва да бъде унищожен. Вие видяхте Хелиополис. Видяхте и неговата мощ. В ракетите и подводниците има ядрени бомби, в Сектор Еф има достатъчно количества Сигма-минус за направата на няколко минус-бомби. Утре всичко това ще бъде хвърлено към Горния свят и с цялото бандитско свърталище ще бъде свършено.

Той млъкна. На екрана безмълвно преминаваха картините на Хелиополис. Пред пулта стоеше Виктор, изправен, вдигнал глава, с бледо лице и десница върху белите клавиши. Едно натискане на копчето — и подводниците от басейните ще се втурнат към моретата, и ракетите ще литнат към небесата, и върху хората ще се изсипят бомбите, и континентите ще се превърнат в пустини, по-безжизнени от прокълнатия остров Бахоа, и градовете и селата ще заприличат на горния Град, с разтопените до пояса момченца и момиченца, с изгорения в подземията чичо Том…

С усилия отклоних очи от екрана, изгоних от съзнанието си образите на разтопените деца и на смазания чичо Том и заговорих, без да разбирам, че думите, които изричам, не са мои, а на професор Том Саул Бъркли, че те са само откъси от неговата любима лекция за всесилието на живота:

— Виктор Ес — казах, — вие няма да успеете, вие няма да унищожите живота, вие не можете да унищожите живота. Никой не може да унищожи живота, дори и най-големият варварин. Много пъти бандити са се опитвали да сторят това, но винаги, винаги, запомнете добре това, животът се е оказвал по-силен от тях. Защото самата Логика на движението, чистият Разум на живота е против смъртта, следователно — против вас.

Виктор изкриви устни в едва забележима иронична усмивка.

— Не — каза той, — чистият Разум е с нас.

И натисна крайния бял клавиш на черния пулт.

Страничната стена се отвори докрай.

Там беше Мозъкът.

… Не обезумях, но цялото ми тяло се вкочани от нахлулия в него мраз.

Чувах биенето на сърцето си, чувах шумоленето на кръвта в собствените си жили…

… Сега вече знаех всичко. Сега вече знаех кой ръководи гигантския механизъм на Хелиополис. Знаех кой командува роботите, кой изпраща заповедите към телестимулаторите на ембриите, знаех чий е онзи металически безличен глас, на който се подчиняваха роботи, ембрии, сапии, пришелци, всички, знаех най-после и кой е онзи чудовищен научен гений, който с такава пренебрежителна леснина коригираше и отхвърляше моите изчисления…

Стената се затвори.

И пак тишина. Виктор не сваляше безмилостните си очи от мен, старчето седеше на креслото с потъмнял поглед, а сърцето ми не преставаше да бие лудо и аз не знаех какво да говоря, какво да правя, с какво да отвърна на този последен удар, който ме смаза. В главата ми се въртяха безсмислици от рода на „И все пак тя се върти!“ и може би съм ги изрекъл, но наоколо имаше само тишина без въздух и без надежда.

Внезапно прозвуча металическият глас и тишината се пръсна:

— Внимание! Опасност шеста степен. На хоризонта кораби. Засилвам лъчението. Повтарям: опасност шеста степен. На хоризонта кораби. Засилвам лъчението. Започвам: двадесет хиляди…

В залата изведнъж стана синьо от сапфирената светлина, която заструя от екраните. Погледнах: там сияеше океанът.

Виктор натисна клавиш, фокусът на обективите се сви около три точици на хоризонта и ги приближи до такава степен, че можах да видя ясно корабите и да различа дори хората по тях.

Единият беше „Южна звезда“!

— Тридесет хиляди — броеше монотонно металическият глас на Мозъка. — Четиридесет хиляди… Петдесет хиляди…

А на „Южна звезда“ беше Моана.

— Шестдесет хиляди…

А на „Южна звезда“ беше Моана.

— Седемдесет хиляди…

Моана!

— Моана! — изкрещях аз. — Не се приближавай, Моана!

— Осемдесет хиляди…

— Моана! Пази се!

— Деветдесет хиляди…

— Моанаа!

Пред очите ми се спусна пурпурна завеса. Хвърлих се към Виктор, впих пръсти в лицето му, ръмжейки като див звяр.

— Сто хиляди — преброи гласът.

А аз натисках с пръсти и забивах нокти в омразното лице, и все повече натисках и забивах нокти, и още натисках, натисках…

Завесата пред очите ми стана черна…

Дойдох на себе си в ръцете на двамата гиганти в униформи.

На екрана все още бяха трите кораба и навярно вече изгаряха от лъчите. До пулта седеше дядката и идиотски се хилеше, а Виктор стоеше прав, неподвижен. По триъгълното му непроницаемо лице се стичаха струйки кръв. До него доктор Мартин приготвяше превръзка.

— В Енергариума! — каза Виктор и без повече да се занимава с мен, се наведе над белите клавиши.

Поведоха ме. На излизане съзрях погледа на доктор Мартин, който ми казваше сбогом.

6. ТРЕВОГА

Без да обръща внимание на доктор Мартин, Виктор се свърза с Нутрицариума. На екрана се появи ръководещият възстановителните работи:

— Тук Нени Ес 98–46. Слушам.

— Говори Архонтът. До един час да ми бъдат дадени точни данни за разрушенията и за производствените възможности на останалите цехове.

— Слушам.

Виктор включи складовете. Без да изчака формалностите по представянето, той изрече:

— Тук Архонтът. До един час да ми бъдат дадени точни данни за резервите храна и соларин, с които разполагаме.

Включи басейните с подводниците:

— До един час да ми бъдат дадени точни данни за състоянието на въоръженията в подводниците.

Накрая се свърза с Ван Дам. От екрана гледаше стъкленото око на полковника, който не намери за нужно да се представи.

— Ван Дам — заповяда Виктор, — до един час да ми дадеш сведения за броя на ембриите и сапиите, останали живи!

Тънките устни на полковника жлъчно се свиха:

— Виктор Ес! Забравяш с кого говориш. Нареждам ти незабавно да се върнеш и се явиш при мен!

— Пе номер 3 — повтори Виктор, — до един час сведенията да са тук!

— Виктор Ес, ти ще…

— Пе номер 3, това е заповед на Архонта. Не я ли изпълниш, ще бъдеш изпратен в Енергариума. Край!

Виктор изключи видеофона и едва тогава забеляза доктор Мартин, който почистваше кръвта от лицето му.

— Какво правиш тук? — попита той грубо.

— Контузен си…

— Върви си!

Докторът затвори чантата и примирен се упъти навън. На прага обаче чу Виктор, които отново заговори пред микрофона:

— Тук Архонтът. Алман 99–98, колко Сигма-минус има, в контейнерите?

— Триста и два грама. В три контейнера по сто грама, в четвъртия два. До довечера ще получа още двайсет и шест грама.

Доктор Мартин излезе. На вратата пазеше гигант в черно. Лекарят почувствува на тила си неговия изпитателен поглед и побърза да се отдалечи от този бункер, от изсъхналата жива мумия на А1, била някога всемогъщият Архонт, да избяга от тази зала, където подготвяха края на планетата… И колкото повече навлизаше в коридорите на Сектор Пе, толкова повече ускоряваше крачки и старческото му сърце се свиваше от остра болка в гърдите.

Влезе в кабинета си, закри с възглавница екрана на видеофона, отключи шкафа с медицинските уреди. На дъното лежеше лъскава кутия за изваряване на инструменти. Взе я, отвори я. Лазерният пистолет беше там, зареден.

Обективите гледаха към океана. Трите кораба бяха още там, в далечината, спрени от интензивното лъчение. Но на борда на „Южна звезда“ стоеше една фигура в черен антибер, фигура на жена, и тя гледаше с бинокъл към острова.

Виктор се наведе към дремещото старче:

— Архонт! Ти си уморен. Иди да спиш! Аз ще те замествам, докато си починеш.

— Да, да… — измънка А1. — Само че внимавай за Мозъка… Той също се уморява… И е гладен… Контролирай кръвта! Той не бива да гладува.

Виктор подхваща стареца под мишница и му помогна да се дотътри до неговата стаичка, която по нищо не се отличаваше от килиите на сапиите: същата монашеска строгост на мебелировката, същата белота по стените. На масата обаче, до купичката соларин, лежаха дълга странна лула и торбичка бял прашец.

Още като влезе, Архонтът протегна жадни ръце към торбичката, взе от прашеца, пусна две стиски в лулата и с треперещи пръсти я запали. Сетне се изтегна върху леглото и запуши. По лицето му се разля блаженство…

И понесен от белия дим на наркозата, Архонтът на Хелиополис, наречен още А1 или Жрец на слънцето, потъна в миналото, в онова невероятно далечно минало, когато той е бил великият учен Манфред фон Рот, създателят на подземния град Форт Алое, творецът на Мозъка… И после се пренесе в бъдещето, в онова примамливо бъдеще, в което той щеше да бъде пълновластният владетел на Земята и Слънцето…

Виктор погледна тази човешка отрепка, вдигна рамене и излезе.

7. АЛЕК ДИМОВ И ЕНЕРГАРИУМЪТ

Отначало имаше музика…

Не, отначало нямаше музика. Преди нея беше хубавата трапеза, а преди трапезата — онзи диагностичен физиотестоскоп и сетне малката кръвна проба…

Да, проба, такава каквато се прави в която и да е поликлиника, за да се установи кръвната група на пациента. Обикновена болнична амбулатория и един обикновен лекар, който взима капчица кръв от пръста, и един обикновен лаборант, който размазва кръвта върху стъкълцето и прави анализ.

Обикновена амбулатория, обикновен лекар и обикновен лаборант, който подава листчето и казва:

— Група Нула. Здрав е.

При трапезата ме въведоха едва след това. В първия миг помислих, че това на масата е театрален реквизит, толкова то изглеждаше невероятно… Кутийка черен хайвер, варено пиле, пържен грах, ориз. И бял хляб… И шоколадова торта!… И бутилка червено вино!… Потърках очи: сънувам ли? Всичко си стоеше на място.

— Седнете и яжте! — каза лекарят с обикновеното лице.

Погледнах го: луд ли е или се подиграва? Все пак седнах, пипнах хляба: изглеждаше истински. Налях вино в чашата: изглеждаше истинско.

— Яжте! — повтори обикновеният лекар и ме остави сам.

И изведнъж у мен се пробуди жесток глад. Цялото натрупано през тия месеци недояждане, потиснатата жажда, нуждата на организма ми от нормална храна избухна в настървено ядене и пиене. И никак не мислех защо ми дават това месо и това вино, не мислех, че мен чисто и просто ме угояват, както охранват гъските, преди да ги заколят… За миг само ми мина през ума, че това е може би милостта на палача към осъдения на смърт в часа преди екзекуцията, но тази мисъл никак не ми попречи да изям всичко, до троха, да изпия всичко, до капка.

Влезе лекарят с обикновеното лице, погледна ометената трапеза и, бих се заклел, в очите му се появи завист. Разбира се, завист: никога той не бе имал и нямаше достъп до такива деликатеси. Освен може би в деня, когато и той…

— Елате!

С натежал стомах, уморен, сънен, аз го последвах.

Преди обаче да възприема картината, която се откри пред мен, до ушите ми достигна музиката. Идваше отвсякъде — сладникаво-лепкава като сироп, евтина мелодия в бавен валсов такт със сантиментално-жални глисанди на цигулките и банални трели на флейтите — много позната и въпреки това далечна като онова страшно време около Втората световна.

И може би отначало не се сещах откъде е тя, защото тази музика, която се лееше над лежащите във ваните хора, беше така невероятно нелепа, звуците й така силно противоречаха на кръвта по тръбите, че съзнанието ми чисто и просто не възприемаше едновременното им съществуване…

После се сетих: беше мелодия от една стара оперета, наречена „Царицата на чардаша“… И по-късно, през часовете, които прекарах в Енергариума, без никакво прекъсване звучаха само оперети: „Графиня Марица“, „Виктория и нейният хусар“, „Баядерка“, „Принцесата на доларите“ и още много, които не мога да си спомня, но всички еднакво непоносимо сладникави, сантиментални до болезненост, по-размекващи от наркозите, които слагаха в храната… И днес още се питам — защо беше тази музика? Подигравка над умиращите? Награда за смъртта? Средство за поддържане на добро настроение? Или траурна традиция? Не зная… Разсъждавайки обаче с категориите на Хелиополис, където нещата се оценяваха само с оглед на тяхната крайна полза, мога да приема, че музиката служеше единствено за увеличаване добива на кръв.

Защото Енергариумът беше мястото, което даваше кръв на Мозъка…

Бях видял Енергариума на екрана при Архонта. Там той ме бе ужасил. Сега обаче аз го разглеждах с някакво особено, спокойно любопитство, което навярно се дължеше на моята сънливост и умора. Сякаш не аз крачех сред ванообразните дивани, в които неподвижно лежаха хора. Сякаш не аз се вглеждах в забитите в артериите на ръцете кухи игли, които капка по капка изпращаха червената кръв в прозрачните банки и оттам — към тръбите.

Бяха стотици… Хора в бели туники, хора в черни туники. Неподвижни, със затворени очи, сякаш спящи, с навити ръкави, под които стояха стъклениците… Стотици лежащи във вдлъбнати сини дивани, истински пластмасови саркофази на гигантско свръхмодерно гробище.

А валсът с цигулките и флейтичките не преставаше да звучи…

— Тук — каза лекарят с обикновеното лице, като ми посочи едно синьо легло.

Нямах воля да се съпротивявам, нямах сили да се държа на крака. Исках само да легна.

Диванът беше мек, много удобен и веднага прие формата на тялото ми. Отпуснах се, затворих очи. Усетих как лекарят заби иглата в лявата ми китка, през спуснатите си ресници успях да съзра кръвта, която закапа в банката.

А валсът, приятен, лепкав, сладникав, продължаваше да се лее над главата ми, да ме приспива като наркоза.

Кръвта ми изтичаше…

Дълбоко някъде от подсъзнанието ми изплува неясна мисъл, че тук ме убиват, че ми остават да живея само още часове, че моята кръв, примесена с кръвта на тия стотици хора край мен, се изпраща към онзи чудовищен Мозък, който я поглъща, за да решава своите логически задачи за най-рационално и резултатно разрушаване на Земята… Поисках да се изтръгна от безсилието, да скоча, но тялото ми не се помръдна. С мъка отворих очи, погледнах: бях здраво привързан с ремъци към гроба си.

Зазвуча бавно танго, което на сцените на оперетите се танцува от мъж във фрак и дама в къса поличка по стъпалата на широко стълбище, нагоре, надолу, нагоре, надолу, и поличката съблазнително се развява над коленете…

Кръвта ми капка по капка се изцеждаше от вените ми и пълнеше стъкленицата. Оттам тя се стичаше като мъничка струйка към тънка тръба, поемаща други вадички от съседните извори; този ручей се вливаше в още по-широка тръба, а това поточе — в река, река от кръв, която се загубваше някъде под бетона, за да се погълне от онова сиво белтъчно вещество в басейните.

А оперетите ставаха все по-весели и заедно с тях изтичаше моята кръв…

Нямах сили да се съпротивявам, нямах сили да викам, нямах сили да умра.

Затворих очи. Оставих се на музиката…

… И днес още, когато понякога по радиото или на улицата засвирят тия мелодии, аз изпадам в онова състояние по-лошо от смъртта.

Събуди ме рязко дръпване на иглата от ръката. Вдигнах клепачи: лаборантът с обикновеното лице ми даваше да пия някаква гъста сладка течност. Погледнах встрани: другите стотици в гробовете също пиеха. Заводът за кръв получаваше суровини…

Не, не всички пиеха: мнозина вече не вдигаха десници. Те лежаха безжизнени, изсъхнали, без капка кръв в жилите си, и някакви хора идваха с носилки и ги изнасяха кой знае накъде, може би в Сектора на големите заводи, за да оползотворят костите им докрай.

Да им завидя нямах сили и затова пих и аз, макар добре да съзнавах, че с това удължавам агонията си.

И отново забиха иглата в китката, и отново се унесох, и отново кръвта ми закапа в стъкленицата, и после отново ми дадоха да пия, и отново, и отново… заедно с кошмарната музика, която отново и отново се лееше отвсякъде…

Но когато пак на третия ли, на четвъртия ли път извадиха иглата, до мен беше приклекнал не лаборантът с обикновеното лице, а доктор Мартин, който опипваше пулса ми.

Стори ми се, че и това влиза в ритуала на Енергариума, като музиката и сладкото питие, но той се наведе към мен и аз прочетох в сините очи, че доктор Мартин не е нито заместник на другия лекар, нито халюцинация.

— Как се чувствуваш, сине? — попита той и гласът му достигна до мен като далечен шепот.

„О, отлично, докторе, отлично!“ — исках да извикам, но от устата ми не излезе звук.

Той извади от чантата си спринцовката и отново, за кой ли път вече през този ден, иглата се заби във вената. Но сега заедно с течността, която проникваше в жилите ми, аз чувствувах как в мен се влива животът.

— Как си? — попита той.

И бързо освободи краката и ръцете ми от ремъците, като вършеше това приведен над мен, очевидно за да ме закрие от обективите на видеофоните. После измъкна нещо изпод блузата си и го пъхна в пазвата ми.

— Разбираш ли добре какво говоря? — попита той.

— Да, докторе, да — отвърнах, макар да не бях много уверен в това.

— Слушай! Сега ще станеш и ще тръгнеш право вляво, виждаш ли, към онзи ъгъл, където изчезва голямата тръба. Там има един тунел, който води към кръвопречиствателната станция. Оттам има изходи към секторите Ем и Еф. Опитай се да си пробиеш път. В пистолета има пълна батерия за три минути. Ако можеш да стигнеш до пристанищните басейни, съществува възможност да излезеш до залива през шлюзовете… Това е всичко, което мога да направя за тебе. А сега върви и побързай, защото всяка секунда могат да ни открият. Желая ти щастие! Поздрави света… — И добави: — Сине…

В сините му старчески очи се появи усмивка, една тъжна, човешка усмивка. Той стисна прималялата ми десница и ми помогна да се изправя.

Без добре да отчитам какво правя, по-скоро под напора на инстинкта за самосъхранение, пробуден от думите на доктор Мартин, аз закрачих, олюлявайки се, към левия ъгъл, където изчезваше тръбата с кръв. До гърдите си чувствувах студения метал на лазера.

Внезапно ми хрумна, че дори не съм благодарил на доктора и се обърнах.

И го видях да лежи в моя гроб, стар, немощен, предал се на смъртта…

Не се върнах, не протестирах, не благодарих, а продължих към левия ъгъл, понесен от онова нещо в мен, което с нокти и зъби се бе вкопчило за живота.

Наведох се, влязох в сумрачния тунел, в който се стичаше реката от кръв.

Зад мен звучеше финалът на „Веселата вдовица“.

8. ИНФОРМАЦИИ ЗА МОЗЪКА

Застанал пред екраните, Виктор наблюдаваше зареждането на ракетите под Купола. Сапиите работеха с необичайно напрежение и Виктор ги разбираше: за тях тази подготовка за бойни действия беше признакът за скорошно излизане от Хелиополис, началото на похода към Горния свят, който трябваше да доведе до завоюването на Слънцето.

От време на време той насочваше обективите към океана: трите кораба си стояха все тъй на двайсет мили от източния бряг, спрени от лъчението. Но той не се съмняваше, че към тях скоро ще се присъединят и други кораби, може би и ракетоплани, и тогава хората, водени от чернокосата жена в антибера, ще слязат на острова и ще започнат систематически претърсвания… И Виктор не преставаше да дава кратки, категорични разпореждания, които навсякъде — по блокове и сектори — се възприемаха като свещени заповеди на Архонта.

А1 лежеше в стаичката си, унесен в па̀рите на наркозата и Виктор нямаше намерение да го изтръгва от тях. Обмислено и методично пристъпваше той към осъществяването на своето решение. Знаеше, че без помощта на Мозъка няма да отиде далеч: Мозъкът държеше в пипалата си главните лостове на организацията на Хелиополис, в неговата програма бяха заложени основните функции на ембриите, без които животът в града би замрял. И Виктор се стараеше да действува съобразно неговата воля, като в същото време насочваше всички свои стъпки в посока, която да не противоречи на логическите заключения на мислещото вещество.

Сапият бе получил всички поискани от него информации, с изключение на данните за ембриите и сапиите, които притежаваше Ван Дам. Полковникът не отвръщаше на повикванията и Виктор изпрати двама от охраната в черно да го доведат.

Към обед, когато приключваха с натоварването на контейнерите със Сигма-минус в „Хелиополис I“, прозвуча металическият глас:

— Внимание! На хоризонта нови кораби.

Виктор веднага включи обективите към океана: от запад се показваха други два кораба, значително по-големи от останалите. Скоро те заедно с първите три щяха да образуват обръч около острова.

Тогава той без колебание пристъпи към друго едно действие, което противоречеше на всички закони на Хелиополис: направи го, без точно да знае какво ще последва, очаквайки незабавната реакция на Мозъка: все още не разбираше по какви канали заповедите на Архонта достигат до сапиите и ембриите. Решително натисна втория клавиш и заговори и целият Хелиополис чу неговия глас:

— Внимание! Заповед на Архонта. Обявява се бойна тревога! Заповед на Архонта! Обявява се бойна тревога.

Тия думи подействуваха върху града като удар с камшик по изнурен кон. Върху тройния екран се заредиха нервни, трескави кадри от секторите, в които сапиите действуваха като механизъм, доведен до предела на напрежението. По кейовете на пристанищата, върху летателните площадки на Купола, в гарите, покрай умиращите от глад черни фигури залитаха изтощени сапии, но движението не спираше, сякаш заповедта им бе вдъхнала неподозирани сили. Ембриите обаче оставаха незасегнати от нея.

Няколко минути само след обявяването на тревогата в Централния пункт се втурна Ван Дам. Тясното му арийско лице бе побеляло от ярост, а кобурът му бе празен — охраната се бе погрижила да му вземе оръжието.

— Какво значи това? — попита той несдържано.

— Пе номер Три — отвърна Виктор, — донесе ли сведенията?

— Отговори напред: къде е Манфред?

— Манфред?

— Да, Архонта. Къде е този глупак?

— Архонтът спи.

— Спи? Кой обяви тревогата?

— Аз.

Ван Дам смаян зина.

— Ти?

— Да, аз. Погледни!

На екрана се появиха корабите. Три от тях бяха военни. На бордовете им зееха оръдия, на мачтите личаха знаците на Републиката.

Ван Дам пристъпи напред, сякаш да ги види по-добре. И както обикновено здравото му око се сви, а стъкленото се разшири още повече, като че именно то виждаше.

— Какво казва Мозъкът? — попита той задавено.

— Мозъкът чака твоите информации — отвърна Виктор.

— Ние трябва да се махнем оттук! — прошепна Ван Дам по-скоро на себе си. — Незабавно! Какво и да казва Мозъкът, каквото и да е решил Джими Морели…

— Ще се махнем. Дай сведенията!

С машинално движение, без да откъсва поглед от екраните, полковникът извади от джоба си лист и го подаде. Виктор веднага включи връзката с Мозъка:

— Архонт! — провикна се той. — Предавам ти нужните информации. Започвам: в ракетите под Купола има 142 А и Н бомби, в подводниците има 2000 А снаряда и 36 Н бомби. В контейнерите на „Хелиополис I“ има 302 грама Сигма-минус. Останали са живи 42 865 ембрии и 1342 сапии. Резервите в Нутрицариума възлизат на 9 хиляди тона концентрат и 420 килограма соларин. Разрушенията при експлозията са причинили щети, които се равняват на…

И Виктор изброи още няколко цифри, все повече и повече убеден, че те водят към исканото от него заключение. Ван Дам мълчаливо слушаше, без да пропусне нито един жест, нито една интонация в гласа на сапия.

— Това е всичко, Архонт — завърши Виктор. — Други информации нямам. Чакам твоето решение.

Отговорът на Мозъка не закъсня, безстрастен:

— Решението след пет минути.

Внезапно стана нещо съвсем неочаквано и странно: екраните затрептяха, картините потъмняха, после избледняха, а под тях изплува сянка на човек. В същия миг от високоговорителите дойде пронизителен писък. Виктор веднага натисна аварийния клавиш, но писъкът едва-едва се смекчи, като в него се вмъкна металическият глас, значително отслабнал, но все тъй равнодушно-информативен:

— Внимание! Човекът от Горния свят разрушава пречиствателната станция. Моята кръв изтича. Внимание. Човекът от Горния свят разрушава пречиствателната станция…

Писъкът отново се засили, оглушителен, а бледата сянка продължаваше да пълзи върху екрана, огромна, призрачна, и Виктор можа да познае в нея силуета на Алек, а край него — плетеницата от пурпурни тръби и стъклени цилиндри, в които клокочеше кръвта.

Сред воя на сирената металическият глас подхвана:

— Човекът от Горния свят поврежда тръбите. Кръвта от цилиндър 5 изтича. Налягането спадна на 94 процента. Архонтът не може да даде Решението. Моята кръв изтича…

И Гласът продължаваше своите периодични съобщения, а механичното равнодушие, с което биваха изречени думите, действуваше по-смразяващо от най-сърцераздирателните вопли на човек.

На екрана сянката на Алек вдигна ръка и отправи светкавица към втори цилиндър. Алена течност потече през разбитото стъкло.

— Внимание! — обади се пак с безразличието на машина Мозъкът. — Човекът от Горния свят разруши цилиндър 6. Налягането спадна на 86 процента. Повтарям — моята кръв изтича. Остават ми да живея още трийсет и шест минути и девет секунди. Архонтът не може да реши задачата…

Сирената — истински вопъл на наранената мислеща материя — зави още по-силно и почти заглуши равнодушния Глас.

9. АЛЕК ДИМОВ И МОЗЪКЪТ

Намирах се в сърцето му. Наоколо като клоните на призрачна гора се преплитаха неговите пластмасови артерии и вени, в които пулсираше кръвта — моята и на другите от Енергариума. Отпред бяха стъклените цилиндрични помпи, откъдето тя се изтласкваше нагоре.

Стрелях пак. Мълнията проби трети цилиндър.

И броях. Броях продължителността на всеки изстрел. В батериите имаше енергия само за три минути!

Но вече двайсет секунди изразходвах, за да поваля двата робота пред станцията; 40 секунди, 40 дълги секунди, за да пробия металическата врата, закриваща галерията към помпите; сетне още 20, за да разсека двете пластмасови тръби, които се оказаха по-твърди от най-твърдия метал… И 20 секунди за цилиндрите.

Оставаха 80 секунди. Те ми трябваха, за да се измъкна оттук, да изляза в Хелиополис, да се защитя от роботите, от сапиите, от полковниците, от охраната в черно, да си пробия път до басейните или до реката и оттам — да се кача горе… Само 80 секунди!

Последните три трябваше да запазя за себе си. За да не се върна отново в Енергариума.

Но преди всичко — да унищожа Мозъка! Да изгоря, да разкъсам неговите артерии, да прекъсна достъпа на кръв до неговите милиарди белтъчни клетки, до неговите билиони неврони, да го умъртвя. Завинаги!

И отново стрелях: в цилиндрите, в тръбите, в моторите, а червената течност се изливаше върху лъскавия стъклен под към краката ми…

И броях.

През бетонните стени проникваше воят на сирените, които призоваваха Хелиополис на помощ.

Оставаха ми 40 секунди.

Огледах се наоколо: пречиствателната станция с безбройните си апарати, тръби, цилиндри, мотори беше истински огромен цех на химически завод. Но преработваше друго… Накъде сега? Трябваше час по-скоро да изляза оттук! За да не се удавя в това море от кръв.

Осветлението замига, угасна, пак трепна с несигурно мъждукане и накрая съвсем се загуби. Остана само сивата дежурна лампа. Не знаех колко ще трае това прекъсване, трябваше незабавно да го използувам. Спомних си деня на голямата експлозия, спирането на тока и начина, по който Виктор отваряше вратите при стените. Втурнах се към бетонния зид, търсейки отвора на фотоелемента.

От цилиндрите изтичаше кръвта, аз опипвах стените, сирената пищеше обезумяла. Върнеше ли се светлината, аз оставах тук, осъден да загина заедно с Мозъка, удавен в неговата кръв…

Но, не! Ето! Пръстите ми напипаха гладкото стъкълце на обектива. Изходът трябваше да е точно отпред. Натиснах с рамо, стената се поддаде.

Пред вратата стоеше робот. Изпреварих го: натиснах спусъка. Лъчът проби стоманената му гръд, разтопеният метал потече върху корема му. Бутнах го, той се строполи с трясък на цимента.

Хукнах по тунела. Беше безлюден и тъмен. Тичах в мрака, чувах само собственото си раздиращо гърдите ми дихание, стъпките по цимента и далечния вой на сирената. Тичах дълго, много дълго, докато опрях до стълбата.

Не я виждах, не знаех накъде води, но тя беше единственият път напред. Предпазливо запълзях нагоре, опипвайки всяко стъпало. Бяха сто. Преброих ги: точно сто стъпала. И аз ги изкачих, макар че бях с изсмукана кръв.

Сега знам: тази тясна бетонна стълба бележи връхната точка на моите усилия в Хелиополис и ако в живота ми има нещо, с което да се гордея, то това са минутите, през които аз се катерех по нейните страшни, безкрайни сто стъпала…

А горе, полумъртъв от умора, изразходвах още 10 секунди от батерията, за да премахна желязната преграда пред мен. Когато и тя падна, аз се намерих пред площада на Големите заводи.

Свлякох се върху цимента с помрачен взор, поемайки жадно въздух, държейки в ръка сърцето си да не се пръсне.

Когато отворих очи, видях началото на края на Хелиополис.

10. РЕШЕНИЕТО

Тройният екран окончателно угасна. Останаха само сирените и периодическите съобщения на металическия глас:

— Остават ми да живея още дванайсет минути. Налягането спадна на четиридесет и два процента. Достъпът на кръв намалява. Архонтът не може да даде Решението… Остават ми да живея още десет минути. Налягането спадна на тридесет и седем процента. Достъпът на кръв намалява…

Виктор стоеше пред черния пулт с ясното съзнание, че присъствува на смъртта на Мозъка и че не може да помогне с нищо.

До него бе застанал Ван Дам, неподвижен, само по дясната му буза, там, където беше белегът, преминаваха спазми.

— … Остават ми да живея още девет минути… — продължаваше невъзмутимо Мозъкът. — Налягането спадна на тридесет и един процент. Достъпът на кръв намалява. Остават ми да живея още шест минути. Архонтът не може да даде Решението.

Внезапно Ван Дам рязко се обърна и изтича към стаичката на Архонта. Ритна вратата, влезе.

Старецът лежеше опънат като мъртвец, с лула върху гърдите. Сбръчканото му, невероятно старо лице бе застинало в щастлива усмивка. Къде ли беше той сега? В миналото, изчислявайки пътя на ракетите до далечни градове, или в бъдещето, съзирайки Сигма-минус да изпепелява Републиката? Ван Дам го сграбчи за предницата на блузата, вдигна го, жестоко го раздруса:

— Манфред! Слушай, Манфред! Събуди се! Чуваш ли? Манфред!

Архонтът отвори очи — празни, изненадани от това, че го изтръгват от белите блянове и го връщат в суровата действителност на Хелиополис.

— Мозъкът умира, Манфред! — извика Ван Дам, и това приличаше повече на вик за помощ. — Чуваш ли? Мозъкът умира!

И го задърпа към пулта, като почти го влачеше по пода.

— Чуй!

Металическият глас безучастно съобщаваше със своята нечовешка интонация:

— … Достъпът на кръв намалява. Налягането спадна на девет процента. Остават ми да живея още три минути…

Старецът се озърна наоколо, търсейки сякаш потвърждение на тия думи. Гърч разтърси неговото тяло, като че ударено от електрически ток, в очите му нахлу светлина. С автоматично движение ръката му натисна левия клавиш: страничната стена се разтвори. Сетне провлачвайки куция си крак, той се дотътри до прозрачната броня, опря чело върху нея, загледан с немигащи очи в своето създание.

Мозъкът умираше.

Кръвоносните му съдове бяха празни, по стените на артериите бяха останали тъмнокафяви съсиреци, в тънките капиляри едва-едва се прецеждаха струйки алена течност. Биологичният разтвор в елипсоидните басейни бе потъмнял и заприличал на каша. А белтъчните блокове, тия мощни центрове на мислещата материя, все повече се свиваха, съхнещи от липсата на кислород и храна. По набраздената им повърхност преминаваха вълнообразни предсмъртни тръпки.

— … Достъпът на кръв намалява — идваше от много-много далеч. Гласът, все тъй монотонен, все тъй безстрастен. — Налягането спадна на пет процента. Остава ми да живея още една минута…

Металическият звук утихна още повече, стана едва доловим. Вълнообразните трептения върху белтъчните блокове зачестиха, кръвта в капилярите изчезна окончателно.

Старият Архонт се обърна. В очите му заедно със светлината на разума, която блестеше в тях както никога досега, се появи израз на трагична решителност:

— Предатели! — изрече той едва чуто с нотки на убийствена ненавист. — Предатели! Няма да позволя!…

Дребното му тяло се изправи и тикано от енергия, която извираше от най-дълбоките и тайнствени кладенци на човешката воля, се понесе към стоманения сейф. Едва ли не с удар стовари длан върху окуляра, тежката врата веднага се отвори, той махна класьора с фишовете. Зад тях, под черната генералска униформа, се откри миниатюрна бяла касета с един-единствен червен клавиш. С величествено движение, което изведнъж превръщаше цирковата марионетка в олимпийско божество, Архонтът натисна клавиша, после с бързи крачки се върна в сферичната зала пред бронираните стъкла.

Първия признак на промяната Виктор долови в сирените: техният вой внезапно спадна и не бе вече толкова зловещ. Втория пък съзря зад прозрачните прегради.

Облян от потоци червена, прясна кръв, които се втурваха в засъхналите артерии и капиляри, също като човек, който след тежка сърдечна криза отново започва да диша и от мрака на припадъка постепенно идва към светлината, Мозъкът се освобождаваше от прегръдката на смъртта и бързо се връщаше към живота. Биологичният разтвор видимо се избистряше, белтъчните блокове добиваха лъскав оттенък, а тръпките, които сбръчкваха тяхната повърхност, се уталожваха. Отдалеч, сякаш от друг някакъв свят, отново долетя Гласът, пак безстрастен и монотонен, като че не принадлежеше на жива, мислеща материя, доведена до гибел, а на бездушна машина:

— Внимание! Към главната артерия е включен неизвестен източник на кръв. Достъпът на кръв се увеличава. Налягането се повиши на седемнадесет процента. Архонтът още не може да даде Решението.

И веднага повтори, а оттатък воят на сирената се смекчи още повече:

— Достъпът на кръв се увеличава. Налягането се повиши на четиридесет и осем процента. Архонтът още не може да даде Решението… Достъпът на кръв се увеличава. Налягането…

Обзет от тъмен, мистичен ужас пред чудото, което се разгръщаше пред очите му, Виктор безмълвно наблюдаваше как Мозъкът възвръща силите си и отново става великият носител на чистия Разум, на могъщия, на единствения Разум, който скоро трябваше да даде Решението. И не можеше да определи кой е по-необикновен — тази мислеща материя, по-умна от хиляди хора, или това старче до нея — неин създател, неин господар.

Металическият глас ставаше все по-ясен, по-силен:

— Достъпът на кръв се увеличава. Налягането се повиши на седемдесет и осем процента. Архонтът още не може да даде Решението.

Встрани Ван Дам гледаше съживяването на Мозъка с полузатворени клепачи и даже в стъкленото му око не можеше да се прочете какво мисли.

Отново се обади Гласът:

— Достъпът на кръв се увеличава. Налягането е деветдесет и четири процента. Архонтът скоро ще даде Решението.

А1 се върна в залата с екраните. Последваха го Виктор и полковникът. Зад тях стената остана отворена, отворен беше и сейфът с униформата и касетата. Но върху кристалната повърхност на стереоекраните отново затрептяха цветните картини на Хелиополис в онзи напрегнат и динамичен темп, който заповедта за тревога бе предизвикала във всички основни клетки на града: пристанищата, Големите заводи, Купола…

— Внимание! — обади се равнодушно, но вече напълно възстановен Гласът. — Достъпът на кръв е нормален. Налягането е нормално. Режимът на връзките във всички блокове е нормален. След две минути Архонтът ще даде Решението на задачата.

Тишина. Три човешки същества — един Пионер, наречен А1, един полковник, наречен Пе №3 и един сапий, наречен Ес 99–99 — стояха изправени пред широките екрани, откъдето идваше Гласът, стояха като подсъдими, на които предстои да бъде прочетена присъда. Една присъда, от която зависеше животът и смъртта на всеки от тях, на Хелиополис и може би на планетата. Една присъда на Разума.

„Ще бъде моето Решение — мислеше Виктор. — Трябва да бъде моето Решение! А след това ще дойде и Действието.“

— Внимание! — спокойно каза Мозъкът. — Архонтът дава Решението на задачата. Архонтът разгледа всички информации, постъпили в неговите центрове. Архонтът реши: Хелиополис няма възможности да победи Горния свят. Ако Хелиополис излезе на Горния свят, той ще загине. Хелиополис не бива да излезе на Горния свят. Следователно: Хелиополис няма да излезе на Горния свят. Хелиополис няма възможности да издържи атака от Горния свят. Хелиополис няма възможности да живее по-нататък без Горния свят. Хелиополис е обречен на гибел. Следователно: Хелиополис е излишен.

И след съвсем кратко мълчание Гласът подхвана и сякаш говореше самоуверен командуващ, който дава заповеди на своята чакаща неговия знак армия, за да се втурне в настъпление:

— Басейн номер 1 — затваря се!

В същия миг на екрана се появи пристанищният басейн номер 1 с подводниците в него. Пред главния шлюз плавно се спусна металическа преграда, която го отдели от океана.

— Басейн номер 2 — затваря се!

И на екрана се появи басейн номер 2 с подводниците в него. Пред шлюза се спусна преграда.

„След Решението, Действието — помисли Виктор. — Ето го Действието.“ Но то не бе неговото, на Виктор Ес, Решение, нито Действието, което желаеше, това бяха решения и действия, враждебни нему. А време за чакане нямаше, защото Гласът продължаваше да дава своите категорични команди:

— Басейн номер 3 — затваря се!

Виктор решително се обърна към стареца, който с мека, почти мила усмивка и очи, пълни със задоволство, слушаше могъщото дихание на своето творение.

— Архонт — каза той, — изключи веднага Мозъка от всички линии!

Дребното човече сякаш не разбра думите му, толкова чудовищни му се сториха те. Той уплашено поклати глава:

— Не — прошепна той като учител, който обяснява трудна задача на непослушен ученик. — Това не може. Хелиополис без Мозъка е нищо. Хелиополис без Мозъка…

— Архонт! — повтори Виктор заплашително. — Изключи Мозъка! Веднага!

На екрана се спускаше преградата пред шлюз номер 4. Старецът, напълно объркан, се обърна с ням въпрос към Ван Дам, но този мълчеше и само двете резки край устните му се бяха опънали до скъсване.

— Не! — извика той. — Не разрешавам! Мозъкът е мой! А вие — вън! Вън оттук!

И с малката си хилава ръка показа изхода:

— Вън! Незабавно вън! Иначе ще ви пратя в Енергариума!

— Шахта номер 1 — затваря се — каза равнодушно Гласът.

На екрана върху изхода на шахта номер 1 падна металически блок.

Неочаквано в тишината скръцнаха подметки и върху белите клавиши на черния пулт се стовариха юмруците на Ван Дам. Върху екрана преминаха черни светкавици, Гласът, задавен, потъна някъде, за да се появи наново. Архонтът с вик се нахвърли върху полковника, сграбчи с тънките си кокалести пръсти юмруците му, задърпа го. Ван Дам го блъсна, старецът полетя назад, катурна се на пода. И наново юмруците нанесоха яростен удар по клавишите, екранът потъмня, Гласът загъргори, а сирената неистово зарева.

Задъхан, лазейки на колене и ръце, Архонтът се добра до Ван Дам, изправи се, протегна пръсти към лицето му, вкопчи се в него отчаяно, с всичките си мизерни сили, на които бе още способен.

— В сейфа! — изкрещя Ван Дам. — В сейфа! — И Виктор разбра, че това се отнася до него.

— Сектор Ел — обади се Гласът. — Затваря се!

С два скока Виктор бе до сейфа. Бялата касета бе там, бялата касета с единствения червен клавиш. Той я дръпна, откъсна я от кабелите, които я свързваха със скритото табло, хвърли я на пода, където тя се пръсна на парчета. И мигновено екраните угаснаха. Гласът млъкна, а оттатък воят на сирените достигна до безумен пароксизъм.

Старият Архонт пусна Ван Дам. Погледът му се плъзна върху Виктор, върху разбитата касета на пода, после върху тъмните екрани — един поглед, в който имаше само безкрайно учудване и безгранична болка. От величието му вече нямаше и следа: сега той отново беше жалка марионетка в прекалено широки дрехи. Смазан от бремето на годините и страданието, той провлачи крак към сферичната зала на Мозъка и се загледа през прозрачната броня. Стоя дълго, много дълго с очи впити в сивата материя, която се разтърсваше от последни предсмъртни гърчове. Сетне направи бавен, ненужен кръг около пулта с микрофона, върна се и сега вече в очите му нямаше нищо. Разпери ръце, сякаш зовеше на помощ целия свят, отвори широко уста, но от нея не излезе никакъв звук.

Вместо него проговори Мозъкът. Той изрече тихо и безстрастно:

— Налягането спадна до нула. Остава ми да живея още една секу…

И млъкна.

Тогава Архонтът отметна глава назад и пусна към свода и прозрачните бронирани прегради пронизителен вопъл:

— Предатели!

И рухна на пода.

Върху белтъчните блокове премина още един, последен гърч и всичко утихна.

Само сирените продължаваха да вият, вдигайки Хелиополис на бой.

Ван Дам подритна бездушното тяло на този, който някога беше великият Манфред фон Рот и без да обръща повече внимание на нищо около себе си, се втурна навън. След него изтича Виктор.

Светлината се върна.

11. АЛЕК ДИМОВ И ХЕЛИОПОЛИС

Площадът на Големите заводи кипеше, обзет от безумие.

Струваше ми се, че присъствувам на апокалиптичен спектакъл, поставен от душевноболен, гениален режисьор, дал воля на всички свои подтиснати комплекси…

По въздушните мостове нанякъде фучаха влакове, връщаха се безсмислено, тръгваха наново, за да ги погълнат тунелите. Вагонетките под въжетата се въртяха в абсурден карусел, достигаха подпорните стълбове, обръщаха се, за да изсипят своя товар в нищото, и пак се плъзгаха към другия край, където не ги чакаше нищо. Асансьорите в шахтите летяха към свода, отваряха своите врати, взимаха несъществуващи пътници, спускаха се като снаряди надолу, после пак се стрелваха нагоре и пак надолу, нагоре, надолу… Рудниците бълваха пълни композиции, които потъваха в заводите и излизаха от другите входове, все тъй пълни, и се насочваха отново към мините, където се разтоварваха и пак натоварваха. Електромобили сновяха по червените релси — единственото движение, в което още имаше някакъв смисъл, — а бели сапии ги догонваха, за да избягат от този ад на нелепостта…

А от всички околни тунели, галерии, коридори, от всички блокове, заводи, фабрики към централната кула с антените се стичаха ембрии в черните си трика и сребристи такета.

Не, ембриите не бяха вече онзи съвършен механизъм, командуван от Мозъка. Смъртта на Архонта ги бе освободила от неговата власт, която се излъчваше от антените към сферичките в черепите им, и сега те бяха отделни индивиди, свободни, но безпомощни, но безсилни да мислят сами, да действуват сами. Години и години наред те бяха живели под диктовката на Архонта, години и години наред те послушно бяха изпълнявали алгоритмите, заложени в неговата програма. От незапомнени времена те бяха роботи от плът и кръв, по-съвършени от който и да е кибернетичен автомат. Но сега, когато Мозъкът, който мислеше за тях, бе престанал да им изпраща своята воля, те бяха предоставени сами на себе си, на своя осакатен още в ембрионално състояние разум, на своята изгоряна от радиоактивните лъчи воля, на своите единствено останали непокътнати инстинкти.

Залели този огромен площад, те се движеха като внезапно прогледнали слепци, само под напора на своите елементарни импулси, така както неотдавна моят Емил, освободен отчасти чрез соларина от властта на Мозъка, действуваше под напора на дълбоките си биологически рефлекси.

Пред очите ми се разбулваше тайната, чието начало сложи детското скелетче в пещерата на сияещите животни, и се задълбочи със смъртта на Емил в склада на амилацетата.

Но тя се разкриваше с цената на хиляди човешки същества…

Защото роботите, програмирани да бъдат надзиратели на ембриите въпреки края на Мозъка със своето автономно управление, продължаваха да изпълняват своите функции. Функции на автомати за убиване…

Върху освободените ембрии, които блуждаеха като пуснати в непознат свят деца, падаха мълния след мълния, които ги покосяваха, изгаряха, превръщаха в купища овъглена плът.

Потоци крещящи ембрии се стичаха към Тунела на рудниците, но там ги посрещаха ослепителните мечове на лазерите. Други групи се носеха към галериите между блоковете, но биваха поразявани от лъчите. Трети пък се мъчеха да се покатерят по тесните вити стълби към високия свод, но изстрелите ги достигаха и там, и те политаха надолу към цимента, и от разбитите им черепи се търкулваха малките сиви сферични телестимулатори.

Площадът кипеше, потънал в кървавата вакханалия на роботите.

В пистолета ми имаше само още двайсет секунди енергия. С тях трябваше да се добера до Зеленото кръстовище на Сектор Еф. С тях трябваше да пресека този площад, на който се разиграваше най-голямата и абсурдна трагедия, на каквато някога съм бил свидетел. Тези двайсет секунди не можеха да ме спасят. Единственото, на което можех да разчитам, бе моето измацано от кръв бяло трико и лицето ми на бял човек. И решителността.

Поех дълбоко дъх и се затичах право през центъра на площада. Около мен се люшкаха ембрии, падаха изгорели тела, проблясваха лазерни лъчи, крачеха железни роботи. Не гледах, не исках да гледам, само тичах, тичах…

Почти стигнах галерията, която водеше към Сектор Еф, когато забелязах как голяма тълпа ембрии се мъчи да си пробие път към Тунела на рудниците. Срещу нея засъскаха лазери, първите редици падаха, но задните продължаваха да се блъскат, покосявани на свой ред от лъчите. Навярно съм викал нещо, може би: „Не така! Не така!“, навярно отново моят разум ми изневери, но аз не усетих как краката ми ме понесоха към входа на тунела.

И тук аз, за последен път в Хелиополис, извърших нещо, което нямаше нищо общо с разума. И го извърших не защото имаше някакъв смисъл, а защото ме подтикна онова суверенно нещо у мен, което ни набиваха в съзнанието още като деца, нещото, което наричаме Чувство за човешко достойнство. Без да мисля за своя живот, аз се изпречих между роботите, закрили входа на Тунела на рудниците, и тълпата напиращи ембрии, после се обърнах към железните автомати и стрелях. Изстрелях всичко — последните си двайсет секунди. Киберите се спряха с димящи гърди.

И в този момент стана онова невероятно нещо, което и до ден-днешен не мога да си обясня. То може да се нарече психоза на тълпата, може да се охарактеризира и като пробуждане на човешкото съзнание, не знам… Факт е обаче, че след едно кратко стъписване, последвало моя дълъг изстрел, сред множеството сякаш избухна взрив на гняв. Уплашените, смазаните, безволните, лишените от разум ембрии с рев се юрнаха срещу роботите, срещу всички автомати, които ги държаха в обръч от огън и желязо, втурнаха се срещу тях с голи ръце, нападнаха ги!

Няколко секунди площадът беше раздиран от светкавици, които се впиваха като кинжали в хората, шареха върху бетонните зидове, проблясваха чак до свода. Купища ембрии като вълни заливаха роботите, биеха ги с юмруци, хапеха ги със зъби, скачаха на железните им вратове, блъскаха ги по главите и ги поваляха сред трептящата изгоряла плът на своите собствени братя.

А след това на площада около антените нямаше нито един изправен робот.

Без да млъкне, разярената тълпа се пръсна по всички посоки — едни към Тунела на рудниците, други към завода за взрив, трети към Нутрицариума, към басейните, към Купола, към складовете за соларин…

С ужас забелязах една голяма група да се насочва към мен. Без повече да чакам, потънах в галерията, водеща към сектор Еф.

12. КУПОЛЪТ

Двата електромобила пресякоха сектор Пе и влязоха в тунела на Купола. От далечината долиташе грохотът на тълпата, която се разливаше като буйни потоци в тунелите на галериите и се стичаше кой знае накъде.

В първата кола седяха Виктор и Ван Дам, във втората — Рамирец и някакъв дребен полковник, когото Густав бе нарекъл Сандерс Лорио. Въпреки скоростта, с която се движеха, те успяха да съзрат по кръстопътищата блуждаещи ембрии, видяха и панически бягащи сапии, и повалени на цимента роботи. Виктор си даваше съвсем ясна сметка, че ако все още държи да изпълни своето решение, то той трябва да избегне срещата с развилнелите се ембрии. И той правеше неочаквани завои, заобикаляше сектори и натискаше лоста на скоростта до краен предел.

В една гара едва не се сблъска с група въоръжени с пистолети ембрии, а край Нутрицариума видя ембрии с торбички на пояса да взривяват входовете. Разярената тълпа вече нахлуваше в цеховете за соларин…

В Купола пристигнаха малко пред един товарен ешелон, който ги следваше по петите. Стената пред тях се отвори, те бързо влязоха, а само няколко секунди по-късно чуха глухия удар на влака, който връхлетя върху зида. Без повече да се бавят, придружени от командуващия Купола, те се отправиха към ракетните площадки.

Виктор често бе идвал тук, но въпреки това Куполът неизменно го подтискаше със своите внушителни размери на гигантски похлупак. Под заобления металически свод, който се издигаше на около двеста метра височина, се простираше стройна гора. Но вместо тополи в нея се извисяваха стоманените корпуси на бойните ракети. Имаше сто четиридесет и две: тънки, стъпили здраво на стабилизаторите си, насочили острите си муцуни към металическия купол, готови да полетят към всички посоки на планетата, за да поразят сто четиридесет и два най-големи града на света.

Встрани от този настръхнал полигон стърчеше още една ракета, много по-голяма от другите, очевидно космически кораб, и на корпуса й личаха буквите „Хелиополис I“. Виктор веднага се насочи към нея, ослушвайки се в тревожния доклад на командуващия:

— … От двайсет минути не получаваме никакви сигнали от Архонта. Още при първите признаци на смущенията затворихме ембриите в бункера, но без тях ни е много трудно… Ще ни трябва поне един час за бойните ракети…

— Пилотът готов ли е? — попита Виктор.

— Да.

— Контейнерите?

— Готови са.

Откъм главния вход долетя глух бумтеж, сякаш отвън блъскаха по бетонния зид. Виктор си представи как ембриите отправят срещу стената влак след влак натоварени с руда. Докато ембриите не се сетеха да използуват взрив, опасност не съществуваше…

— Всички сили да се хвърлят за подготовката на „Хелиополис I“ — нареди Виктор.

Последва нов удар, придружен от многогласен вик.

— Ембрии ли? — неспокойно попита командуващият.

— Ембрии — отвърна кратко Виктор.

— Не разбирам какво става. Енергията се върна, а Архонтът мълчи…

— Повреда в предавателя — прекъсна го без повече обяснения Виктор. — Имаш ли достатъчно сапии да ги удържиш, ако успеят да нахлуят тук?

— Малко са. И не умеят да боравят с оръжие.

— Къде са роботите?

— Роботите не се допускат тук — отвърна командуващият, учуден, че Виктор е забравил този факт.

— Заредени ли са ракетите?

— Заредени са, но един час поне ще ни…

Отвън долетя трясък. Всички се спряха.

— Взрив! — прошепна Ван Дам.

Една след друга изтрещяха още четири експлозии. „Дали ембриите се взривяват заедно с торбичките? — запита се Виктор. — Както тогава? Когато се хвърляха в лавата, пеейки молитвата до Хелиос? Или са разбрали, че може и иначе? И ще издържи ли стената още един час?“ Внезапно, без всякакъв повод, той си помисли за Гея, за нейните трапчинки по бузите, за нейната усмивка, а после видя и богинята на любовта, затворена в дървения сандък…

Сега вече взривовете следваха почти без прекъсване, като ставаха все по-мощни, и разтърсваха дебелите зидове на Купола.

— Сапий — обърна се Виктор към командуващия, — побързай!

Стигнаха до „Хелиополис I“. Величественото стройно тяло на кораба едва-едва се облягаше на кулата, в която се движеше асансьор. Долу чакаше пилотът, млад сапий с приятно, здраво лице, каквото рядко се срещаше в Хелиополис.

— Тръгваме ли? — попита той.

— Да — каза Виктор.

Качиха се. Рамирец и Сандерс Лорио, пияни до безсъзнание, веднага изчезнаха в кабините и заровиха лица в койките. Виктор пък се отправи към рубката и седна пред екрана на видеофона. Ван Дам, мълчалив, вървеше подире му, но го оставяше да действува. Нищо не можеше да се прочете по скованото му лице.

На екрана се появи командуващият басейните.

— Какво е положението? — попита Виктор.

— Шлюзовете са затворени, ще трябва може би да взривяваме, но нямам ембрии. Ще се опитам да направя нещо със сапиите…

— Побързай!

— Слушам.

Мощна експлозия разтърси основите на Купола. Ракетата потрепера. Виктор, последван от Ван Дам, излезе и от площадката на кулата погледна към изхода. Взривът бе образувал тясна пролука в зида и през нея се просмукваше дим.

Виктор отново видя Гея, такава каквато беше през онази нощ под Храма на слънцето. После видя и дима над разрушената бяла къщичка над скалите.

Димът бързо нахлуваше под Купола.

13. АЛЕК ДИМОВ, ФИЗИК

Имах чувството, че до мен крачи Емил, толкова всичко наоколо бе останало непроменено от онзи ден, когато бягахме към реката.

… Най-напред — Зеленото кръстовище, сетне наляво към галерията, все наляво — до старото срутване. После — още по-нататък, към подземния проход, и накрая — пещерата с поточето и полуразложените ембрии край него… Ето сега Емил ще се наведе над поточето и ще пие, и ще накваси устни и бузи, и ще каже със своята нежна, детска усмивка: „Реката е много добра…“ А след това ще се приближи до мен и в светлината на моя фенер ще произнесе с напълно човешки глас: „Ем 28–16 много обича тебе“, и в очите му ще има меланхолия…

Тук бе така тихо, така удивително тихо, като че оттатък не съскаха лазерите, не крещеше тълпата, не стенеха умиращите…

Гмурнах се в коритото на подземната река.

И отново ме обзе проклетото чувство, че не съм сам, че зад мен лази Емил… Дори се обърнах да погледна. Впрочем съществувал ли е някога Ем 28–15?

Намерих го край шахтата за асансьора, до цистерните с амилацетат, така както го бях оставил тогава: смазан от петите на автомата. Изсъхнал. Не бяха се дори погрижили да го приберат… Роботът също беше тук — в позата, в която го бях сковал, с протегнати напред куки и насочена надолу тръба. С лимоненожълти гърди…

И другият робот беше насреща, онзи, който ме „спаси“. Сновеше пред шахтата напред-назад, несъкрушим, верен страж на Хелиополис. Ще ме „спаси“ ли той пак, ще ме унищожи ли или ще ме остави да мина? Кабината на асансьора слизаше и се качваше, слизаше и се качваше празна, със същата безсмислена монотонна акуратност, с която се движеха и ония асансьори при Големите заводи, а наоколо се носеше сладникавата миризма на амилацетата, която пробуждаше у мен онази формула и ония шахматни ходове, врязали се завинаги в дълбините на моя мозък.

Погледнах за последен път това, което беше Емил, и бавно тръгнах. В ръката си държах лазера с тъпата надежда, че в батерията му са останали минималните три секунди. Вървях напред право към входа на шахтата. Вдигнах лазера, без да знам точно накъде ще стрелям — към автомата или към себе си. Роботът беше гърбом към мен.

Тогава направих нещо много просто или по-скоро — това направи само десницата ми: тя се протегна напред, вмъкна пръсти под шията на автомата и с безпогрешно движение напипа релето.

Дръпнах. Роботът се вкамени.

Изчаках кабината да слезе, скочих в нея. Тя веднага потегли нагоре.

Движеше се тежко и бавно сред бетонните стени на шахтата и аз напрегнато дебнех мига, в който тя ще опре до някаква врата, за да изскоча. Защото ходовете върху шахматното табло бяха съвсем ясни, спомнях си ги отлично: след вертикалното движение в обратен ред, най-напред идваше дамата — от c8 на c6…

Металическа врата… Затворена или отворена? Преди асансьорът отново да ме понесе надолу, бутнах я с всички сили. Тя се поддаде. И в мига, в който подът се губеше под мен, прекрачих напред.

Намерих се на площадка, от която се отклоняваха три галерии: едната право пред мен, другите две — встрани. C8-c6 означаваше право напред. Без колебание поех право напред към средната галерия.

След около двеста метра галерията отново се разклоняваше на две. Тук ходът беше c6-a4, а това бе недвусмислено диагонално движение вдясно. Тръгнах вдясно.

Крачих към триста метра, докато излязох до платформа за обръщане на вагонетки и с нови две разклонения. Следваше ходът a4-e4, тоест остър завой вляво. Влязох в лявото разклонение.

А след още петдесетина метра галерията правеше чупка вдясно и това напълно съвпадаше с последния ход: e4-c2.

Решително поех вдясно: вече знаех къде съм.

Двайсет крачки по-нататък лежеше чичо Том. Смазан като Емил, овъглен като хилядите черни ембрии долу, от роботите програмирани да унищожават само негри…

Колко месеца бяха изтекли оттогава? Три, сто, хиляда? Струваше ми се, че между онзи ден, в който бяхме стъпили на брега на Бахоа, и този час, в който стоях до трупа на своя учител, лежат бездни от време и пространство. Човекът, който сега бе приклекнал до трупа в черен антибер, нямаше нищо общо с онова весело момче, което, свирукайки марша на шахматистите, се премяташе презглава по пясъка на плажа. За тия няколко месеца момчето бе остаряло и за това свидетелствуваха белите коси по неговите слепоочия.

Съблякох чичо Том. Без всякакви емоции: антиберът ми трябваше. Облякох го. В джобовете му имаше само един молив и логаритмична сметачна линийка. Бележникът му, онзи, мъничкият син бележник с формулите, бе останал долу…

Нямаше какво да правя повече тук. Изправих се. Предстоеше ми още дълъг път през галериите, после навън — през отровената атмосфера на Прокълнатия остров, и накрая — през морето. Без шлем.

Казах:

— Сбогом, чичо Том!

Не плаках.

После, без да се обръщам, се затичах напред, към голямата кръгла пещера със звездообразните галерии.

Тук също всичко бе останало непроменено: вагонетките, които чичо Том превръщаше в прах с докосване на пръста, смачканите ни прибори, шлемът на професора…

И поточето. Веселото, бистрото, ромолещото поточе…

Наведох се, пих вода, пих много, после се гмурнах в отверстието и залазих по дъното на реката, в мрака…

Слънцето ме удари в очите до болка и аз дълго мижах, и дълго поемах свежия морски вятър, напоен с миазмите на радиоактивните излъчвания. Но въпреки това дишах, дишах въздуха на Земята.

А когато отворих очи и свикнах със светлината, най-напред видях отвора пред пещерата и по-нататък — синия океан, и още по-нататък, много далече на хоризонта — трите кораба… Наведох очи: долу, до поточето, лежаха останките на животните. Още личаха следите от моите ръце, които бяха ровили сред тия кости, за да намерят мътното стъклено топче, паднало от черепчето на малкия Ем №822. Кръгът се затвори!

Не, той още беше отворен. Аз трябваше да стигна до корабите, до Моана! В залива беше лодката. По-близо беше танкетката. По-близо, на цели петдесет метра. Петдесет метра през бурята на лъчите, без шлем. Гол сред пламъците на огромен пожар…

Но друг път нямах. Излязох. Тръгнах по ръба на скалата…

Танкетката видях веднага. Лежеше до пристанището така, както я бяхме захвърлили, преди да потънем в недрата на Хелиополис.

Събрах последните си искри смелост и се втурнах към нея.

14. ГРАДЪТ НА СЛЪНЦЕТО

Още един взрив разтърси Купола, този път по-мощен от всички, и на стената при входа малката пукнатина, през която се прецеждаше димът, се превърна в широк пробив. В следната секунда в него с рев се промъкнаха черни тела, покосени от лазерите на сапиите. Но зад тях нахлуваха други и други, стъпваха върху падналите и продължаваха напред, така както бяха вършили много пъти под диктовката на Мозъка — един мост от трупове, все по-дълъг и по-дълъг, една пътека на смъртта, върху която крачеха живите. Но сега те го вършеха по своя воля и устремът им беше по-неудържим отвсякога.

Сапиите стреляха до изтощаване на батериите и отстъпваха към ракетите, преследвани от черната тълпа.

Виктор следеше всичко по видеофона. Виждаше как недалеч от първия отвор се образува втори, после трети, и как през тях потекоха други клокочещи реки. И вече ембриите носеха на поясите си торбички с експлозив и се взривяваха сред сапиите, все по-близо до ракетите.

— Още три минути — прозвуча гласът на командуващия. — Пускам двигателите.

От дълбините на кораба дойде могъщо бумтене.

— Легнете! — каза пилотът.

Виктор и Ван Дам се разположиха в дълбоките кресла и пилотът пристегна каучуковите скоби над тях.

А потоците, които нахлуваха под Купола, ставаха по-широки и заливаха отстъпващите сапии. Все по-малко лазери действуваха, все повече взривове разкъсваха ембриите с торбичките на поясите и заедно с тях — хората в бяло. Първите редици черни бяха вече на петдесетина метра от бойните ракети, зад тях прииждаха още и още — една огромна стихия, над която проблясваха сребристите мрежести такета.

Виктор включи басейните. На видеофона се показа разтревоженото лице на командуващия пристанищата.

— Готови ли сте? — попита Виктор.

— Невъзможно. Ембрии взривиха спускателните механизми на шлюзовете.

— Пускайте индивидуалните подводници през тръбите!

— Слушам.

Корабът вече трептеше с всичките си клетки.

— Внимание! — обади се командуващият Купола. — Отварям.

През високоговорителите долиташе грохотът на тълпата, която обкръжаваше целия полигон и като черен прилив заливаше основите на ракетите.

— Отварям! — повтори командуващият.

Най-напред отгоре, от върха на Купола, от самия център на свода се спусна лъч. Беше по-сияен от лазерните игли, по-блестящ от всички прожектори наоколо. Тънък като кристално влакно слънчев лъч, който се разби на милиони пръски с цветовете на спектъра.

Долу под Купола настъпи тишина. Всички — ембрии, сапии, борещите се, ранените, умиращите, — всички, които викаха, крещяха, стенеха, плачеха, — всички млъкнаха, загледани в този лъч, омагьосани от светлината, идваща от небето.

После бавно Куполът се раздели на две равни половини, откривайки една ослепителна дъга, която се разширяваше все повече.

Тишината продължи още три, още десет, още двайсет секунди и избухна във вопъл на многохилядното множество, и този вопъл съдържаше целия ужас, целия възторг, целия екстаз и цялото безумие, натрупани тук през десетилетията и оковани под бетона от неумолимите господари на Хелиополис.

Горе, високо над Купола, сред синьото небе блестеше с цялото си великолепие Хелиос.

Сапиите стояха прави, неподвижни, приковани от това небе, което все повече се раздипляше над тях и което не бяха виждали никога. Ембриите падаха ничком и мърмореха молитвата до Хелиос. Умиращите издъхваха с отворени очи, в които се отразяваха лъчите на слънцето.

— Внимание! Старт! — каза командуващият от видеофона.

Куполът се разтваряше все повече и повече.

— Десет секунди… — започна да брои гласът. — Девет… осем… седем…

Небето беше чисто, без нито едно облаче.

— … Шест… пет… четири…

Куполът се разтвори докрай. Слънцето беше на зенита си.

— … Три… две… едно… Нула!

Под кораба забушуваха пламъци. Понесен от огнения стълб, той се втурна към висините.

Тълпата се разлюля и преви като ударена от вихрушка, над нея премина гигантска въздишка. И преди още корабът да се бе превърнал в блестяща бяла чертица сред синевата, първите ембрии с торбичките на поясите се устремиха към най-близката ракета. Посрещнаха ги лазерни откоси.

— Прекъснете стрелбата! — заповяда гласът на командуващия. — Прекъснете незабавно стрелбата! Сапии, слушайте заповедта! Прекъснете стрелбата!

Но бе късно. До ракетата падна един ембрий, падна втори, трети и още един, и още един — купчина умиращи, с торбички взрив на поясите. Върху тях премина случаен закъснял лазерен лъч и в същия миг купчината се превърна в гейзер от пламъци и кръв.

Взривът раздруса ракетата в основите й, тя се залюля.

Най-напред експлодира горивото й, а след едно мигновение — бомбата, заредена на носа й, се възпламени…

… И тогава, сред безкрая на Тихия океан, там, далеч на десетия паралел, където някога бяха изпробвали атомни оръжия, избухна вулкан, най-мощният вулкан, откакто съществува планетата Земя, един вулкан, предизвикан от човешка ръка.

За няколко мига блясъкът на експлозията затъмни слънцето. Към небесата се втурна чудовищна гъба от пламтящ дим. В океана се образува исполинска кухина, в която се втурнаха кипящи морета вода. От центъра на взрива към далечните брегове се понесе невиждана гигантска вълна, по-страшна от всички урагани. Земетресение раздруса целия архипелаг. Горещи, отровни тайфуни задухаха по всички посоки.

Хелиополис изгаряше в огъня на собствените си слънца…

Виктор съзря експлозията от двеста километра височина като бял пламък сред синия океан.

Алек, в безсъзнание в кабината на „Южна звезда“, не можа да я види, нито почувствува, макар че шхуната, ударена от огнения циклон, се мяташе върху вълните по-безпомощна от треска.

15. ВИКТОР ЕС №99–99

Целият свят го видя върху екраните на милионите телевизори и видеофони. Удължените му сиви очи на триъгълното лице с ненормално високото чело бяха втренчени напред, без да мигат, сякаш търсеха да проникнат в душите на всички, които в тия минути стояха пред апаратите.

Той мълчеше. И гледаше Земята, около която корабът се въртеше като мъничък сателит, носещ в утробата си 302 грама и 10 сантиграма Сигма-минус. Под него преминаваха заоблачени равнини, начупени брегове, заснежени планини, огледални морета, осеяни с острови, тъмни петна на големи градове…

Земята… Ето я — свърталището на бандитите. И мястото, където бе живяла Гея.

Милиардите хора видяха как устните му едва-едва се свиха в мрачна усмивка.

Гея! Тъй я беше нарекъл той, защото през ония три дни тя олицетворяваше за него всичко онова, което земята му бе предложила. Но сега той трябваше да унищожи тази Земя, защото върху нея живееха убийци, защото на повърхността й нямаше логика, защото Гея беше мъртва.

Но вече не можеше да я унищожи.

Оръжията, предназначени да я убият, бяха погълнати от океана заедно с Хелиополис. А ония 302 грама и 10 сантиграма Сигма-минус в контейнерите стигаха само за едно…

— Джими Морели — произнесе той шепнешком, но милиардите хора пред екраните го чуха, — Джими Морели, аз идвам!

Чу го и Алек в санитарния ракетоплан, който го пренасяше към Хонолулу. До него лежеше Моана и от артериите й към неговото сърце се преливаше нейна кръв.

— В колко кацаме? — попита той.

— След половин час.

— Отиваме право в предавателната станция.

— Отиваме право в болницата — каза тя.

— Не — каза той, — в станцията!

— Ти си си останал същият упорит балканец — каза тя. — Добре, ще отидем, но ще умреш по пътя.

— Нека.

И с всяка капка кръв, която се вливаше в жилите му, се връщаше и животът.

— Накъде летим? — попита Ван Дам от креслото. Очите му бяха кръвясали, устните побелели: едва се съвземаше от мъчителните минути на старта.

— Към Харбиг — каза Виктор.

— Там ли ще слизаме?

— Не.

— Къде?

Виктор не отговори, загледан в планинските хребети, които преминаваха долу.

— Вдясно от нас — спътник — съобщи пилотът.

Ван Дам изпъшка, освободи скобите от тялото си, с мъка се изправи и се дотътри до големия радарен екран. Засечена от антените, в десния ъгъл се движеше точка.

— Питай кой е! — заповяда Ван Дам на пилота.

— Не — каза Виктор.

— Глупак! — изръмжа Ван Дам. — Може да са хора на Джими Морели.

Виктор едва-едва сви устни — може би се усмихваше.

— Добре — каза той, — питай.

Но преди още пилотът да бе включил микрофона, от спътника долетя въпрос:

— Тук „Циолковски“, космическа станция на Академия на науките на Републиката. Кои сте вие?

Виктор се приближи до микрофона и разчленено произнесе, и тия думи чуха всички по земята:

— Тук „Хелиополис I“, боен кораб на Града на слънцето.

На станцията дълго мълчаха, очевидно озадачени от отговора.

— Моля, обяснете! — обадиха се пак оттам. — Къде се намира този град? Какво разбирате под „боен кораб“?

С нервно движение Ван Дам изключи връзката със спътника.

— Свали го! — каза той.

— Не. Енергията ни трябва за друго — отвърна спокойно Виктор.

— Тогава да се махаме!

— Пилот, смени орбитата! — заповяда Виктор. — И продължавай към Харбиг!

— Слушам — каза пилотът.

Ракетата зарева с всичките си двигатели. Черната точица в десния ъгъл скоро изчезна.

Летяха мълчаливо още десет минути. На екрана се показа дълго, начупено крайбрежие.

— Централната държава — съобщи пилотът.

Виктор не трепна. Но долу някъде беше изпепеленото градче Санта Сецилия… Той опипа червеното копче на пулта.

— След двайсет минути сме над Харбиг. Къде ще кацаме? — попита пилотът.

— Няма да кацаме — каза Виктор и като забеляза учудения поглед на Ван Дам, сухо добави: — Ще премахнем Харбиг.

Прозрачното око на Ван Дам се разшири:

— Ти си луд! Та там е Джими Морели! Единственият човек, който може да ни помогне.

— Казах. Харбиг ще бъде разрушен — повтори Виктор, без да повишава тон.

Ван Дам стремително се наведе към пилота:

— Сапий! Свържи ме веднага с Харбиг! Искай Джими Морели, председател на „Пасадена Атомик Корпорейшън“! Веднага!

— Не — каза Виктор.

— Заповядвам да потърсиш Джими Морели! — изкрещя Ван Дам и на Виктор му се стори, че този сух старец не е Пе №3, третият човек в Хелиополис, а само онзи полковник в бяла престилка, който усмихнат водеше децата към подземията.

— Не — повтори Виктор.

— Слушай, мръсно роботче! — процеди през зъби Ван Дам. — Аз не те направих в казана, за да ми противоречиш! Млъкни или ще те убия! Пилот, свържи ме с Джими Морели!

Пилотът, слисан, вдигна очи към него, но ръката му, послушната, свикналата да изпълнява ръка, въпреки това се протегна към централния видеофон. Виктор го спря:

— Не, сапий. Към Харбиг! Ще…

Не довърши. Тежък, остър предмет се стовари върху главата му и проби тила. С глух стон Виктор се строполи на пода.

Но през мъглата, която го обгръщаше, той чу шум, боричкане, хъркане, нечий вик, някакъв удар. После пилотът го вдигна и положи на креслото.

— Виктор! Виктор Ес!

Той отвори очи, размътеният му поглед се спря върху пилота. Кръвта му се стичаше от тила към гърба и раменете.

— Имаш ли соларин? — промълви той.

— Да.

— Дай!

С усилие изстиска цяла туба в устата си. Вече нямаше значение дозата. Важното бе да издържи още двайсет минути. Само още двайсет минути! В жилите му потече слънчева енергия.

— Сапий, лети към Харбиг! — каза той и отново слепешком напипа червения бутон.

— Слушам, към Харбиг! — отвърна другият сапий.

И едва сега Виктор погледна надолу: на пода лежеше Густав Ван Дам неподвижен. Между сгърчените си пръсти държеше железен бокс. Стъкленото му око беше насочено към екрана, другото бе затворено, а сухото му, подправено лице бе заприличало отново на лицето на полковник Густав Ван Дамлер, началник на черните резервати край Претория, човека, който правеше масови дисекции на живи деца.

— След десет минути сме над Харбиг — съобщи пилотът.

Виктор държеше десница над червения бутон. От тила му продължаваше да се стича кръвта.

— Сапий, предавай навсякъде! — заповяда той.

Пилотът включи предавателя. Сега отново целият свят ги чуваше и виждаше. Виктор погледна напред и заговори:

— Хора! След десет минути град Харбиг ще бъде унищожен от боен кораб на Хелиополис. Защото град Харбиг е свърталище на бандити. Защото град Харбиг е виновен, че търпи бандита Джими Морели. Край!

Опипа червения бутон. Слабостта нахлуваше в гърдите му, слизаше надолу, обземаше ръцете, краката. Пред очите му заиграха кръгове.

Само след десет секунди от високоговорителя дойде глас:

— Внимание! Тук Републиката. До бойния кораб на град Хелиополис. Предупреждаваме, че всеки опит да бъде нападнат град Харбиг ще бъде сметнат за нарушение на Договора и за престъпление против човечеството. Повтаряме. Тук Републиката…

И Виктор слушаше и все още не можеше да проумее истинския смисъл на казаното. Но веднага след тия думи от земята долетя друг глас, един остър, дрезгав, болезнено познат глас:

— Тук Джими Морели. До „Хелиополис I“. Виктор Дарнел, чуйте! Бомбардирайте Харбиг! Изравнете го със земята! Виктор Дарнел, повтарям: бомбардирайте Харбиг! Там е Клавел Мачадо…

Пилотът каза:

— След три минути сме над Харбиг.

А пръстите бяха над червения бутон…

Във високоговорителя се промъкна един глас, който накара Виктор да изтръпне:

— Виктор, приятелю, тук Алек, Алек Димов. Намирам се във видеофонната станция на град Хонолулу. Тук Алек. Намирам се във…

Виктор веднага включи Хонолулу. На екрана беше Алек. Виктор не вярваше на очите си. Алек! Слаб, с побелели коси и превързано чело, но жив! Виктор не се питаше как Човекът от Горния свят се е спасил от ада на Хелиополис, как е стигнал до Хонолулу, само слушаше неговия тъй близък, тъй човешки глас, много уморен, тих, изпълнен с болка:

— Виктор, ти винаги си ми говорил, че само разумът и логиката имат право на живот… Но ти си на път да извършиш нещо, което няма нищо общо нито с разума, нито с логиката… Виктор, Хелиополис вече не съществува. Не съществуват вече и неговите цели. Централната държава скоро ще бъде изцяло в ръцете на своя народ, в ръцете на истинските хора. Какво ще постигнеш, ако хвърлиш Сигма-минус върху Харбиг? Ще убиеш дванадесет милиона души, ще отровиш континента, ще създадеш изроди в майчините утроби… ти знаеш какво значи това… Виктор, приятелю, разбери: ако се върнеш, правителството на Републиката е готово да разгледа заедно с тебе възможностите за едно…

Високоговорителят затрещя, отново надделя гласът на Джими Морели:

— Виктор Дарнел, заповядвам ти да бомбардираш Харбиг!

— Харбиг — каза пилотът.

Под тях лежеше исполинският град с небостъргачите и ракетопланите, със заводите и бандитите, и работниците, и господарите, и войниците, и бунтовниците, и майките, и децата; под тях беше стълпотворението на милиони човешки същества, търсещи своя път към бъдещето.

Десницата все още се намираше над червения бутон. А кръвта се стичаше към гърба и тъмните кръгове пред очите се превръщаха в безкрайни спирали.

И внезапно в главата му се впи жестока болка, която го накара да завие. Идеше му да заблъска черепа върху пулта, да изтръгне онова свирепо нещо, с което бяха жигосали мозъка му ония радиоактивни лъчи в боксовете, още когато беше нероден, онова нещо, което го беше направило гений, но получовек, но изрод… Как бе казал Алек? „Изроди в майчините утроби…“ Изроди в майчините утроби…

Той изстена и може би искаше да каже „мама“, но тази дума му бе чужда и само прошепна:

— Гея…

Болката като свредел пробиваше черепа му, изгаряше невроните един по един, сякаш върху мозъка бе изсипана жар.

Червеният бутон беше под ръката му. А долу беше градът със своите дванайсет милиона човешки съдби.

— Виктор…

Той отвори очи, погледна екрана.

Далече, много далече оттатък черните кръгове и безкрайните спирали беше тя. Със златистия ирис на очите си и трапчинките по бузите. Гледаше го и се усмихваше…

— Виктор, това съм аз, Мануела.

Жарта изгаряше мозъка му, напираше към очите.

— Гея!… — извика той. — Гея!…

— Виктор — шептеше тя и той си мислеше, че това е само видение, родено от умиращите желания. — Виктор, аз съм в град Харбиг. Виктор, аз съм в град Хар…

Той се наведе към мъртвия Ван Дам, изтръгна от пръстите му железния бокс и с всички сили го отпрати към екрана. Стъклото се пръсна, образът изчезна.

— Сапий! — изкрещя Виктор с последни сили. — Лети нагоре!

— Слушам — отговори пилотът.

Корабът направи широка дъга и се понесе към небето.

— Сапий — каза Виктор, — отвори люковете! Всички люкове.

— Слушам — отговори пилотът.

В ракетата нахлу мраз и той веднага уталожи болката. Кръвта в тила се превръщаше в червени кристали, ръцете се втвърдяваха, тялото се вледеняваше. И заедно със студа идеше успокоението.

— Сапий — промълви Виктор, наречен Ес № 99–99, — сапий, братко! Покажи Земята!

— Слушам — отговори пилотът и включи втория екран на видеофона.

Там беше Планетата.

На Виктор му се стори, че върху огромното кълбо пада образът на Гея, че то се слива с нейната усмивка.

Той я гледаше и не искаше, не искаше да затвори очи.

Неочаквано дълбоко вътре в него нахлуха ослепителни багри и светлини и заедно с тях зазвучаха Звуците на музиката. Но сега те бяха само красиви. Бяха като освобождение. Като покой.

Той се усмихна и тази усмивка застина на лицето му, скована завинаги от космическия студ.

Май 1966

Издание:

Хаим Оливер

Хелиополис

Фантастичен роман

Библиотека „Приключения и научна фантастика“ №105

Библиотечно оформление: Борис Ангелушев

Редактор: Надя Чекарлиева

Художник: Васил Иванов

Художествен редактор: Михаил Руев

Технически редактор: Лазар Христов

Коректор: Маргарита Скачкова

Дадена за печат на 20.XI.1967 година

Излязла от печат на 20.IV.1968 година

Печатни коли 18. Тираж 16 000

Формат 1/16 59/84. Поръчка №20

Цена 1,52 лева

„Народна младеж“, издателство на ЦК на ДКМС

Държавен полиграфически комбинат „Д. Благоев“, София, 1968

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Първа част. Прокълнатият остров

1. Южна звезда

2. Антиберът „Томи“

3. Бахоа

4. Първи ден, първи находки

5. Първа нощ, първи сигнали

6. Нощно разузнаване

7. Втори ден, втори сигнали

8. С взрив и детектор

9. Подстъпите към ада

10. Схватка с подземно същество

11. Деветият кръг на ада

12. Професор Том Саул Бъркли, физик, носител на наградата „Айнщайн“

Втора част. Валхала

1. Доктор Мартин Пе №17

2. Въпроси и отговори

3. Ем №28-15

4. Сигма-минус и шахмат

5. Емил и соларинът

6. Експлозията

7. Нощен разговор

8. Първи опит за бягство

9. При Архонта

10. Шахматна партия и нощен разговор в Селището на пионерите

11. Реката

12. Полковник Густав Ван Дам №3

13. Хипотези

14. Пратеникът на Хелиополис

15. Йохан Себастиан Бах и Густав Ван Дам

Писмо до автора

Отговор на автора

Трета част. Горният свят

1. През океана

2. Горният свят — Мануела от Санта Сецилия

3. Откриването на света — първи ден

4. Откриването на света — втори ден

5. Откриването на света — трети ден

6. Четвърти ден — Джими Морели

7. Пети ден — краят на Горния свят

Четвърта част. Залезът на боговете

1. Трусове

2. А1

3. Алек Димов — капитан Долански

4. Мозъкът на Хелиополис

5. Алек Димов — Виктор Сапий

6. Тревога

7. Алек Димов и Енергариумът

8. Информации за Мозъка

9. Алек Димов и Мозъкът

10. Решението

11. Алек Димов и Хелиополис

12. Куполът

13. Алек Димов, физик

14. Градът на слънцето

15. Виктор Ес №99–99

Допълнителна информация

Заслуги