ЕРИК ЛУСТБАДЕР

ФРЕНСКА ЦЕЛУВКА

КНИГА 2

Превод: Деян Кючуков

chitanka.info

В малко градче в Южна Франция брутално е убит един американец… В Кънектикът един свещеник е принесен в жертва в собствената си църква… В джунглите на Индокитай опиумните босове влизат в смъртна схватка…

Когато Франция завладява Индокитай, тя приспива местното население с пагубната, упойваща целувка на опиума. Сега безмилостните наркобосове издирват „Prey Dauw“ — три, внушаващи суеверен страх оръжия, обвити в митична сила, която би дала на техния притежател власт над цял Индокитай и неговата скъпоценна стока…

ПРОЛЕТ, В НАШИ ДНИ

Крис видя Сутан да тича по централния проход яз църквата „Света Богородица от Бенва“ и се впусна след нея. Беше дошъл за уговорената среща направо от дома на мосю Аспрей. Носеше арлекина със себе си, сгънат и поставен в прозрачна найлонова опаковка.

Видя я да свива наляво покрай главния олтар. Върху амвона проблясваше сребърният потир, с който нафората и виното се превръщаха в Христовите тяло и кръв. Отгоре празните балкони се надвесваха над страничните пейки. На лицето й беше изписан ужас. Какъв дявол беше срещнала тук, в Божия дом?

Тя изчезна през една врата от тъмен полиран дъб. Когато я последва, Крис се оказа в светилището, изградено от хладен камък. По-нататък, вляво, беше ризницата. Тежка драперия от червено кадифе покриваше стените. На едната от тях, лишена от всякаква друга украса, висеше старинен бронзов кръст. Имаше също статуя на Светата Троица и една дървена икона на Богородицата от Бенва, поставена в плитка каменна ниша.

След това мина покрай гоблен, изобразяващ мъките при слизането на Христос в ада, за да спаси първите пророци и патриарси на човечеството от вечното проклятие. Под него се намираше гола каменна пейка, излъскана от вековната употреба.

Не можеше да върви по-нататък и той се върна обратно през дългото преддверие, отделящо ризницата от главния корпус на църквата. От двете страни покрай стените имаше дъбови шкафове, които правеха прохода доста тесен. Тъмнината се разпръсваше единствено от факлите, запалени в своите поставки от ковано желязо.

Едва не се сблъска с двама свещеници в колосани бели одежди. В същия миг чу зад себе си звук, обърна се и видя Мабюс да се появява през вратата, водеща към църквата. Лицето му беше потъмняло, сякаш налято с кръв.

— Изчезвайте от тук — изкрещя той на свещениците.

Крис се пресегна, сграбчи дървената икона и я хвърли в лицето му. Свещениците, размахали ръце подобно на подплашени птици, се мъчеха да удържат Мабюс. С едно тръсване на раменете той отхвърли тромавите им усилия и се втурна напред по коридора.

Крис се затича към ризницата, но преди да стигне дотам, Мабюс го настигна и блъсна гърба му в каменната стена. Главата му се удари в една от железните поставки и по бузата му потече струйка кръв.

Опита се да отблъсне Мабюс с лакът, но ръката му незабавно бе прикована. Тогава се извъртя и заби юмрук под мишницата му както го бе научила Сутан. Това освободи лакътя му, но главата му продължаваше да е мъчително притисната към желязото.

Крис посегна нагоре, улови дръжката на факела и го измъкна от поставката. Тикна го в гърдите на Мабюс и се отскубна от хватката му, усети горещината и мириса на овъглен плат, изпълнил коридора. Виетнамецът залитна назад и заудря с ръце пламъците.

Крис се втурна в ризницата и захлопна зад себе си тежката дъбова врата. Нямаше ключ, само масивно желязно резе. Той го пусна, след което придърпа един здрав стол и подпря с него огромната дръжка на вратата. Огледа набързо помещението. Прозорци с оловни рамки, подредени чинно като монахини, пропускаха настъпващите нощни сенки. Свещите, горящи в сребърните канделабри, осветяваха високия таван, придавайки преувеличени размери на стаята.

Тук имаше още шкафове, една дълга маса за хранене върху кръстати подпори и дузина неудобни на вид столове с прави облегалки. Под един от прозорците стоеше сандък, обшит с щампована кожа. Одеждите, използвани за вечернята, висяха от дебели дървени закачалки заедно с няколко черни раса и една омачкана сто̀ла и напомняха за лишена от живот гора.

До шкафовете имаше малък молитвен подиум. Върху него бе коленичил дебел свещеник и навярно се молеше. Освен ако не гледаше Сутан, която, както едва сега забеляза Крис, стоеше притисната до стената, с гърди, запъхтени по-скоро от страх, отколкото от физическо усилие. Тя нададе кратък писък и свещеникът обърна глава. В следващия миг Сутан го позна.

— Крис…!

По вратата се заблъска, пантите й започнаха да треперят.

— Бързо! — Той грабна Сутан за ръката и побягна. През лабиринта от одежди, върху сандъка, през прозореца. Навън, в падащия мрак.

Фенерите вече бяха запалени и в зъберите на каменните стени трептяха петна от светлина. Пред очите му се простираше външният край на крепостта и той си представи колко непристъпен трябва да е изглеждал Турет на някогашните си нападатели.

Построени върху извития гранитен гръбнак на Алпите, стените се издигаха отвесно над стръмните канари. Двамата със Сутан сякаш се намираха в празно пространство, увиснали от невидим, губещ се в мъглявата далечина корниз.

Под краката им каменистият сипей се спускаше може би на хиляда фута до дъното на долината. Една погрешна стъпка и безмилостните скали щяха да смъкнат плътта от костите им още преди телата им да се натрошат. Небето над тях беше необятно и гладко като порцелан.

Вятърът свиреше в дрехите им. Сутан беше толкова близо до него, че той усещаше припрените удари на сърцето й.

— Крис, аз открих човека, който ме следи. Ние се бихме и…

От ризницата се чу шум от строшена врата, последван от движение, подобно на вихрушка.

Крис я сграбчи през кръста и я повдигна нагоре.

— Какво?

— Давай! — подкани я той. — Качвай се, бързо!

Усети как тежестта й се повдига, наведе се, взе Котарака в чизми и й го подхвърли. Като внимаваше къде стъпва, намери опора за крака си в старинния каменен зид и се закатери нагоре към втория етаж.

Докосна прасеца на Сутан, покачи се зад нея. Тя трепереше, притиснала се с всичка сила към стената. Той я подмина и продължи с бързи и уверени движения, докато най-сетне стигна покрива. Усети само леко пробождане в крака си. Наведе се, улови ръцете й и я дръпна към себе си.

— Да вървим! — каза.

— Къде?

— Далеч от тук. Далеч от него.

— Аз не… — Тя изкрещя. Една ръка я беше хванала за глезена и я теглеше надолу, обратно към ризницата.

Сутан я гледаше с разширени от ужас очи. Изглеждаше неспособна да помръдне, камо ли да се защити. Вече беше убила веднъж през този ден и съзнанието й отказваше да възприеме повече насилие.

Той очакваше от нея да използва някоя от техниките си за самозащита, но тя очевидно беше скована. Крис трескаво разрови мозъка си за някакво решение. Бръкна в джоба си, извади ножа, който му бе подарил Тери. Замахна и заби острието му дълбоко в опакото на стиснатата ръка.

Бликналата кръв сякаш извади Сутан от вцепенението й. С рязко движение тя освободи крака си от отслабналата хватка и Крис я издърпа при себе си.

Те побягнаха през тъмнината. Черното небе им се надсмиваше с вечно променящата се красота на сребърните си звезди, със сладката, недостижима сигурност на необятния си простор.

Зад тях на хоризонта, ограничен от ръба на покрива, се показа черен прегърбен силует.

Крис долавяше дъха й, усещаше слабия мирис на нейната пот. Бяха заедно, безвъзвратно въвлечени в странната картина, създадена от Тери. Трансформацията беше пълна. Той потръпна от зловеща възбуда, подобна на тържествуващия вой на вълка или крясъка на сокола, сграбчил жертвата в могъщите си нокти. А може би причината беше просто в адреналина, бушуващ в жилите му, който тласкаше и двамата напред през покривите, после по улицата, караше ги да прескачат ограда след ограда, да бягат, пълзят, криволичат, докато накрая той вече не беше уверен дали някой продължава да ги следи.

— Да се махнем от улицата — прошепна Сутан, плътно притисната към него. — Тук ми се струва страшно открито.

Крис кимна и те свърнаха в плътната сянка на широко каменно стълбище.

— Права си. Това копеле май е решило да ни гони до дупка.

— Кой е той?

— Ако Тери беше тук, щеше да ни каже.

Тя го погледна.

— Какво ще правим?

Той се озърна назад, но беше прекалено тъмно, за да види каквото и да било. Намираха се в къса задънена улица. Пред тях имаше ниска, порутена каменна ограда, отвъд която обраслата с пирен скала се спускаше стръмно надолу.

— Просто ще трябва сами да открием кой е той.

— Как смяташ да го сторим?

Крис се огледа наоколо и видя слабо проблясване като от метал. Когато се приближи, забеляза врата, вградена в стената. Отблясъкът, който бе видял, идваше от кръглата й дръжка.

Той я хвана, завъртя я и натисна с рамо напуканите от времето дъски. Ръждясалите панти изразиха протеста си с остро скърцане. Миг по-късно Крис бутна вътре Сутан и вратата се затвори зад тях.

Миришеше на урина и сено, но въпреки това мястото имаше определено запустял вид. Отнякъде се носеше бръмчене на попаднали в плен мухи. През две малки прозорчета, обърнати по посока на долината, струеше синкава светлина. Прахът правеше въздуха да изглежда плътен като вода.

— Къде сме, по дяволите? — Макар и тих гласът му отекна странно и зловещо.

— В някакъв изоставен хамбар. Вероятно са го използвали за конюшня.

Очите на куклата, която Крис стискаше под мишницата си, гледаха умно и с любопитство.

— Какво носиш? — попита Сутан.

— Онова, което ми е оставил Тери. „Вратата към нощта“.

— Значи е у нас!

— Само дето няма да ни донесе голяма полза, ако не успеем да се измъкнем от тук.

Като се изключат останките от дървените прегради и няколкото сандъка, наредени до стената и наполовина покрити с изпоцапан брезент, помещението беше празно. Те се проснаха на пода в един от ъглите.

— Сутан — каза той, — какво ти се случи там, в църквата? Никога не съм те виждал толкова изплашена.

Тя извърна поглед.

— Аз искам да ти помогна.

Същото й беше казал и Тери. Толкова си приличаха.

— Убих човек. Един виетнамец, който ме следеше. Крис, това, че мога да го правя, ме ужасява.

— Имаше ли друг избор?

— Не, разбира се, че нямах.

Той се вгледа в профила й.

— Значи работата не е просто в убийството.

— Да. — Очите й се напълниха със сълзи.

— А в какво тогава?

Тя дълго мълча, а когато накрая отговори, думите й го смразиха.

— В самия момент, когато го правя, аз изпитвам удоволствие.

Той не каза нищо, заслушан в нощта.

— За какво мислиш? — попита Сутан.

Пред очите на Крис имаше видение. Някъде, в един друг живот, Аликс Лейн лежеше на болнично легло, подхранвана от системи. Тя го беше обичала, беше го защитила. Как можеше да я изостави? Но сега вече тя не беше просто Аликс Лейн, а по-скоро символ на този отминал живот, все по-далечен и неясен, избеляла фотография в потъмняла сребърна рамка.

— Спомням си какво е да си млад.

— Искаш да кажеш, да си невинен.

— Не — отвърна сериозно Крис. — Мисля, че ние никога ме сме били невинни.

— Но поне не сме носили вина за нищо.

— Това не е същото — каза той. — Не смяташ ли?

Имаше чувството, че се е върнал назад във времето. Не, тази представа беше прекалено елементарна. Онова, което изпитваше, беше далеч по-сложно.

До него Сутан трепна.

— Какво има?

— Не знам. Чух някакъв шум.

Той долови страха, стегнал гърлото й. „Не се тревожи, му бе казала тя в галерията. Умея да се грижа за себе си.“ Очевидно, вече не можеше да разчита на това.

Крис се изправи. Сега и той също го чуваше. Пристъпи малко напред, за да излезе на светло. Звукът идваше отгоре. Вдигна очи и видя една черна сянка да кръжи между гредите на покрива.

Върна се и седна отново до Сутан, по-близо отпреди.

— Няма нищо. Някакъв прилеп.

Усети как част от напрежението я напуска. Взе ръката й в своята.

— Не знам какво става с мен — промълви той. Това беше вярно, макар да го каза, за да разсее болезнените й мисли.

— Какво имаш предвид? Не съм забелязала никаква промяна.

— Върнах се във Франция. Срещнах те отново. Сякаш навлязох в един нов живот.

— Заради Тери.

— Да — кимна той. — Но има и нещо повече. Чувствам се така, сякаш съм заел неговото място. Като че ли чрез някакъв алхимичен процес съм се превърнал в Тери.

— Не. — Тя прокара пръст по линията на брадичката му. — Просто ти през целия си живот си искал да бъдеш като него. И си решил, че сега ти се предоставя тази възможност.

— Това никога не е било истинското ми желание — отвърна ядосано Крис. — А и в крайна сметка, всеки си има своите мечти.

— Вярно е. Аз винаги съм искала да стана балерина — каза Сутан. — Колко завиждах на les petits rats. Исках да бъда и велик художник като Моне. Но знам, че не съм нито едното, нито другото. — Лицето й блестеше на светлината, бледо и напрегнато. — Ти не беше прав преди малко. Имаше време, когато бяхме невинни — през онова отдавна отминало лято, защото тогава бяхме доволни със своите мечти. Сега вече е безполезно да желаем тези неща — аз знам какво съм и на какво съм способна. Никога няма да бъда балерина, нито да рисувам така добре, както ми се иска.

— Това не би трябвало да промени нищо.

— Но го прави. — По лицето на Сутан се стичаха сълзи. — Още ли ме обичаш, след като знаеш каква съм?

— Нека не се задълбочаваме в това сега.

— Защо? Сега или друг път — не е ли все едно?

— Не съм искал да бъда на неговото място — каза отчаяно Крис.

— О, напротив. Точно това си искал. Просто не е това, което си очаквал.

— Престани, Сутан — каза той. — Това е равносилно на убийство.

— Ето кое ни привлече първоначално — продължи тя, без да обръща внимание на думите му. — И двамата никога не сме били доволни от себе си. През онова лято, когато си въобразяваше, че бягаш от войната, ти всъщност я търсеше. — Тя го погледна в очите. — Защо? Защото брат ти, Тери, беше там. И какво от това? Какво общо имаше това с теб? Може би, ако беше прекарвал повече време в мислене за това какво искаш ти самият и по-малко за това какво се очаква от теб, щеше да си по-щастлив. Или, най-малкото, по-доволен.

— Не знам за какво говориш — отвърна Крис. — Никога не съм се мъчил да доказвам нещо пред околиите.

— Това просто не е вярно — настоя Сутан. — Въпреки вашите различия, баща ти беше идол за теб. А то се отнася до Тери…

— За бога, хайде да оставим брат ми на мира. — Беше уморен от непрестанните напомняния за миналото, изплашен от тежестта на вината, легнала върху плещите му.

— Вярно — подразни го Сутан. — Ти не желаеш да слушаш подобни неща. — Тя взе лицето му в дланите си. — Не разбираш ли, Крис, ти бягаше не от войната, а от самия себе си. Именно заради това накрая се наложи да те прогоня. А сега всичко започва отначало и аз не искам да бъда част от него.

Тя се отдръпна и преди той да успее да я спре, стана и направи една залитаща крачка обратно натам, откъдето бяха дошли.

— О, Господи!

Крис изскочи от тъмнината на ъгъла и видя същото, което бе видяла и Сутан — право към тях, по-лек и от въздуха, се носеше Мабюс.

Беше дълбока нощ, когато спомените за предишния му живот изтръгнаха Мило от обятията на Морфея. Подобно на Жан Валжан, той се почувства дебнат от безмилостен преследвач, дошъл от другата страна на времето, от един живот, в който бе прегрешавал твърде често или прекалено усърдно.

Седна в леглото, черните атлазени чаршафи се набраха в скута му. Всичко това му се виждаше твърде странно, тъй като се имаше за човек, неподатлив на чувството за вина. В главата му още се носеха стиховете на една песен от Жак Брел, сякаш я беше слушал в съня си.

„Смъртта ме чака сред падащите листа

в тайнствените ръкави на магьосника.“

Отвън Люксембургската градина със своите гъсти шубраци и мастилени сенки изглеждаше някак заплашителна.

Нежната ръка на Морфея докосна хълбока му.

— Там няма нищо. — Тя го притегли надолу под завивките. — Хайде, ела да спим.

Но в мрака животът, който бе живял, жестоко обгръщаше нозете му.

„Смъртта ме чака в двойната спалня.

Корабът на забравата, гдето полагам глава,

опъва чаршафите

срещу отминаващото време.“

Той подви крака към себе си, след това стана от леглото. Облече се мълком и излезе, без дори да погледне назад към леглото, където, придърпала завивките под брадичката си, Морфея се взираше в оставащата след него празнота.

По това време на нощта Париж беше тъмен като при бомбардировка. През целия път до апартамента си Мило наново превърташе в ума си филма, който жена му му беше показала една вечер, три седмици след неговия неуспех да получи от министъра на вътрешните работи изключително важни разрешителни за търговия. Тя му поднесе ролката на масата за вечеря заедно с la crème brûlée[1], опакована като новогодишен подарък.

Звучеше Бах, месата в си минор. Гледаха филма заедно и той си спомни блясъка в очите й, с който тя поглъщаше промените в изражението на лицето му — отвращение, гняв, унижение — докато сменящите се кадри постепенно разкриваха пълния размер на нейната поквара. В съзвучие с възвишената музика на божествения хор, перверзните действия изглеждаха невероятно пошли. Сексуалната гимнастика, която тя и министърът изпълняваха, отстъпи място на бесен садо-мазохизъм и Мило откъсна лентата от ролките.

— Защо го направи? — изкрещя той. Ръцете му се тресяха като на паралитик.

— За да можеш да получиш онова, което искаш — каза тя в отговор на неговата ярост. — С това ще изнудя министъра на вътрешните работи да ти отстъпи дипломатически концесии, каквито иначе никой не би ти дал.

Той простена, отвратен до дъното на душата си.

— Не, питам те защо ми го даде? Защо ме накара да го гледам?

— За да ти дам урок по твоя собствен катехизис. — Мило щеше да помни усмивката й до деня на своята смърт. — За да ти докажа какво означава да си подвластен на някого. За да видиш какво правите в своето безсърдечие ти и такива като теб с народите на Индокитай. За да ти докажа нагледно и убедително къде лежи източникът на твоята власт.

Изображението на голите й бедра, докато стоеше разкрачена над коленичилия министър, вече не трептеше на екрана, но продължаваше да се превърта в съзнанието му, откъдето беше безсилен да го прогони. И Мило разбра, че тя е права — нейна беше силата, ако не славата.

Тогава я удари през лицето. Удари я силно. Отначало искаше само да изтрие злорадата усмивка от устата й, но плесницата отекна в цялото му тяло. Когато я видя просната на килима, се почувства толкова добре, че го направи отново и устната й се разцепи отново — и носът й се разби. Топлината на нейната кръв му харесваше.

Именно в този момент си даде сметка на какво бе заприличал животът му. Собственото му оцеляване изискваше радикална хирургична намеса.

Тя го беше използвала така, както той бе използвал нея. Беше му осигурила финансово обезпечаване, всевъзможни протекции за политиката му, за неговите съюзници в Югоизточна Азия. Но го бе правила не по негово нареждане, а защото й доставяше удоволствие да му слага рога. Цена, която беше твърде висока за него. Като го подчиняваше по този начин, тя ограбваше неговото самоуважение, достойнството му на мъж.

Величествената меса на Бах стигна до Аве Мария. Моментът беше върховен. Мило си помисли за всички пътешественици и изследователи, този славен авангард на съвременната цивилизация, за бушувалата в тях праведна ярост срещу варварското невежество, присъщо на новооткритите, неукротени от Христовото слово земи. Той можеше да е социалист, радикал, дори обществен враг, но не беше безбожник. И сега, подобно на празен съд, Мило се изпълваше с праведен гняв.

Като сграбчи размотаната лента, той започна да я увива около врата й. След това дръпна с всички сила. Колкото по-здраво стягаше примката, толкова повече избледняваха унизителните образи в съзнанието му. Докато накрая изчезнаха съвсем.

У дома го очакваше почти пълна ролка със записани разговори. Влезе в стаята с електронното оборудване и си свари силно кафе, тъй като изпитваше нужда да се ободри. Пусна в гъстата течност парче лимонова кора и облиза пръстите си.

Дотогава лентата вече се беше пренавила. Той седна пред пулта, сложи си слушалките и се заслуша, като отпиваше замислено от кафето.

Както повечето тайно направени записи, и този беше доста отегчителен. Логрази говореше с жена си по телефона за някаква нова къща, която й харесала, за новия мерцедес, без който тя очевидно не можеше да живее, за интерната, в който възнамеряваха да изпратят вятърничавия си син. Логрази проявяваше повече търпимост към неговите неблагоразумия, но съпругата му настояваше за военно училище. Накрая той отстъпи по въпроса за училището, но не и за мерцедеса.

— Казвал съм ти, че не бива да показваме така открито богатството си — се чу гласът му. Мило допусна, че жена му е отвърнала нещо от рода на „Тогава каква полза, че го имаме?“, защото след известна пауза той каза: — Важното е, че ние го знаем. Това е достатъчно. Пет пари не давам какво мислят съседите. Не искам да чувам повече за тях, ясно ли е, Кони?

Телефонът се затвори с трясък. След минута се чу шум от отваряне на врата.

— Късно ставаш — каза Логрази.

— Досега разговарях с адмирал Джъмбо по радиостанцията — отвърна гласът на непознатия. — А и откакто се върнах от Виетнам не спя повече от един-два часа на нощ. Нуждата ми за сън изглежда е едно от нещата, които съм оставил в Индокитай.

— Как ти се отразява да работиш отново с нас?

— Знам ли? Във всеки случай, не скучая. — Шум от прелистване на страници. — Прегледах отново документацията, която ми даде Стария на тръгване от Вашингтон. „Белия тигър“ има да попълва огромен дефицит.

Чашата на Мило замръзна на половината път до устните му. Стария, Вашингтон, за какво по дяволите ставаше дума? Положително не за цените на зехтина, който внасяха. Подозренията забръмчаха в главата му като настойчиви насекоми.

— Това, разбира се, е вярно — каза Логрази, — но не е така лесно изпълнимо.

— Защо? Освен Стария, на когото принадлежим телом и духом, кой изобщо знае за нашето съществуване? Занимаваме се с внос и износ, и толкова. Стария се е погрижил да имаме дяволски добро прикритие.

— Прав си, но по отношение на отпусканите средства ние поне отчасти сме зависими от правителството, доколкото и самият той зависи от него.

Чашата падна върху пулта и се строши, заливайки го с горещо кафе. Мило дори не забеляза, мислите му бясно препускаха. Дали беше чул добре? Значеше ли това, че макар и несъзнателно, американското правителство финансира Мафията? И че Стария не беше както той бе предположил, capo di capi на управляващите мафиотски фамилии, а самият президент на Съединените щати? Той знаеше защо продължава да отхвърля тази мисъл, дори и пред лицето на необоримите доказателства. Тя би означавала, че подозренията му относно Магьосника са верни. „Господи, който си на небето, не ме изоставяй“, замоли се Мило.

Той изключи магнетофона. Ръката му трепереше толкова силно, че беше принуден да я стисне между коленете си. Едва успяваше да си поеме въздух. Значи беше вярно. „Боже мой, помисли си Мило, аз съм бил мамен. Оказва се, че в крайна сметка Логрази не е член на Мафията, а на ЦРУ, зловредния шпионски апарат на Съединените щати.“

Тялото му се разкъсваше от тръпки. Той извади носна кърпа и избърса челото си. През петдесетте години беше имал възможност да наблюдава голям брой сътрудници на ЦРУ в Югоизточна Азия. Всички до един бяха арогантни, уверени, че с помощта на неограничените средства, с които изглежда разполагаха, могат с лекота да прескочат всяко препятствие. Смятаха, че парите им ги правят всемогъщи и неуязвими. По-глупави от мнозинството представители на бялата раса, повечето от които свършиха с куршум в тила.

Но те нямаха брой, а зад гърба им стоеше правителството на Съединените щати. Поради тази причина Мило бе сметнал за разумно да има колкото се може по-малко вземане-даване с тях. Но сега виждаше, че тази антипатия се е обърнала срещу него. Той не беше вървял в крак с промените в американската шпионска организация. Логрази, както по всичко личеше, съвсем не беше вчерашен. А що се отнася до Магьосника, той бе истински зъл гений. Самата мисъл, че е още жив, хвърляше Мило в ужас.

Той си пое няколко пъти дълбоко дъх с мисълта как всичко се бе променило. След това отново пусна записа.

— Както всеки друг, и ние сме финансово притеснени — говореше Логрази. — Срещаме затруднения по отношение на ресурсите, както и на обхвата на своята дейност. Ето защо Стария излезе с идеята за операция „Белия тигър“, с цел да ни издигне над проблемите от подобно естество, да ни освободи, тъй да се каже, да живеем така, както подобава на истинските ни възможности.

— Когато човек порасне много, той става опасен — предупреди Магьосника.

— Хм. Опасността е това, от което си вадим хляба, нали?

— Имам предвид друго — отвърна Магьосника. — Колкото си по-свободен от обичайното русло, толкова по-зависим ставаш от онзи, който е над теб. Накрая, вместо да добиеш власт, ти се лишаваш и от онази, която си имал. Запомни го от мен, приятелю. Аз знам всичко, що се отнася до действията извън закона. Законът не е за хора като нас. Ние сме различни. Това, което вършим, е твърде далеч от обичайното. То често ни изправя пред ситуации, в които строгото придържане към закона може да се окаже опасно, дори гибелно. Америка трябва да бъде силна; ние трябва да сме годни да вършим своята работа.

— Както виждаш, Стария се грижи за нас.

— Тъкмо за това говоря. Погледни своята вяра в себе си. Тя е огромна. Но запитвал ли си се някога, дали тя не е започвала да се опълчва срещу силата? Защото нека ти кажа, че когато става дума за сравнение между двете, тя неизменно надделява. Вярата може да повдига планини, докато силата се спира пред тях.

— Вярата е за бедните, онеправданите, невежите — отвърна Логрази. — За мен тя е синоним на суеверието. Предпочитам да оставя тези щуротии на азиатците.

— А ти самият не си ли отдал цялата си вяра в ръцете на Стария? Защото, за бога, той не е безгрешен. Никой не е. И въпросът, на който трябва да си отговориш, е, кой всъщност командва тук.

— Ние не сме самостоятелни в действията си — каза с известно раздразнение Логрази. — Допускаш ли, че дори за миг действам извън контрола и наблюдението на Стария?

— Ни най-малко. Ако той подозираше подобно нещо, гневът му щеше да се стовари върху теб подобно на мълния. Виж само какво успя да направи с мен — отвърна Магьосника. — Не, просто искам да кажа, че е съвсем уместно да се запиташ за кого се е загрижил Стария — за теб или за себе си. Разбираш ли, за разлика от повечето сфери на дейност, в твоя занаят колкото по-надълбоко се заравяш, толкова по-вероятно е да те открият. Ето защо би могъл да се замислиш за движение встрани, вместо да оставяш Стария да те закопава все по-дълбоко в собствения ти гроб.

— Какво ми предлагаш? — попита Логрази, макар по тона му да беше ясно, че отлично разбира езика на намеците.

— Питам се дали получаваш от „Белия тигър“ толкова, колкото струва помощта ти. Дали не е време ние с теб да започнем да плетем своята собствена кошница.

Чу се шумолене на дрехи — някой поверително се навеждаше напред.

— Имаш ли нещо конкретно наум?

— Имам — отговори Магьосника. — Още от самото начало.

Ролките на магнетофона спряха да се въртят.

Мисълта на Мило работеше трескаво. Вече знаеше как е бил купен адмирал Джъмбо. Магьосника беше по-различен вид шпионин. И само Бог и дяволът знаеха какъв замисъл криеше в тайнствения си ръкав.

Мабюс напредваше през изпъстрения с петънца от светлина под. Лявата му ръка беше превързана с парче плат, откъснато от ризата му. Раната, нанесена от ножа на Крис, бе спряла да кърви почти незабавно, благодарение на „кебатинан“, неговата духовна подготовка. Болка нямаше, но изтръпването на травмираните мускули беше неизбежно.

Крис и Сутан се бяха свили в сянката на най-отдалечения край на обора, зад разнебитените отделения за конете. Мабюс нямаше как да ги види, но и те също нямаха представа къде се намира той.

На известно разстояние от тях се намираше купчина щайги и сандъци, наполовина покрита с омазан брезент. Крис се ослуша, но не можа да долови никакъв звук. Това го разтревожи, тъй като бе сигурен, че противникът им не стои със скръстени ръце.

Той се отдели от Сутан и тихо се промъкна до мястото, където платнището беше повдигнато. Виждаше бледия овал на лицето й, широко отворените й, немигащи очи. Запита се от какво е уплашена повече — от виетнамеца или от себе си.

С помощта на ножа си разкърти гнилите дъски на един от сандъците. Пръстите му срещнаха топове плат. Залови се със следващия. Докато се обръщаше, усети как кожата на темето му настръхва. Къде беше виетнамецът?

Напипа твърди ръбове, усети хладния допир на метал. Оръжия или земеделски сечива? Нямаше значение, при нужда инструментът можеше да се превърне в оръжие. Той продължи внимателно да опипва повърхностите.

Понечи да помръдне ръката си и откри, че е прикована към влажното дърво. Извъртя се и в същия миг една длан запуши устата му. Някой се метна на гърба му и го притисна надолу, сякаш бе скочил от борда на океански лайнер и потъваше във водата праз прозрачните зелени пластове, преминаващи в непроницаема чернота.

Опита да се освободи, чувстваше как огромна тежест се натрупва в бедрата му. Ако не беше в толкова добра форма, положително щеше да рухне под увеличаващия се натиск.

— По-силен си, отколкото предполагах — прошепна глас в ухото му. — В Ню Йорк те изпуснах. Трябва ли да ме принуждаваш да те убия тук?

Крис усети свиване под лъжичката. Това беше човекът, нахлул в апартамента му — същият, който насмалко не бе убил Аликс. Какво правеше тук? Как бе разбрал…

— Брат ти се опита да измами Мило с „Вратата към нощта“. Искаше да вземе парите и срещу тях да даде дубликат без никаква стойност. Мнозина смятат, че беше убит заради този си грях. Но истината е друга. Той умря като възмездие за греховете, които е извършил във Виетнам.

„Кой си ти“, недоумяваше Крис. Една част от него бе потресена от чутото, но друга, тази на опитния съдебен адвокат, трупаше факти за бъдещи изводи.

— Ще трябва да повикаш мис Сирик — продължи Мабюс, — така че съм принуден да си махна ръката от устата ти. Ако по някакъв начин се опиташ да я предупредиш, ще те убия. Ако не изпълняваш това, което ти казвам, също ще те убия. Ясно ли е?

Крис се помъчи да кимне; вече беше видял чудовищните резултати от работата на този изверг. Но беше притиснат толкова здраво до сандъка, че едва успя да помръдне.

— Дойдох за „Вратата към нощта“ и за нея. След като не мога да намеря едното, ще се задоволя с другото. — Устните му докосваха ухото на Крис като крилца на пеперуда. — Сега, щом си махна ръката, искам да кажеш: „Сутан, ела насам. Мисля, че открих нещо.“

Крис усети как натискът изчезва от устните му и жадно си пое въздух.

— Сутан, ела насам. Мисля, че открих нещо — каза той тихо. Междувременно мозъкът му трескаво работеше.

Видя как тя се изправи и предпазливо тръгна към тях. Гледаше повече около себе си, отколкото към него, тъй като всеки момент очакваше отнякъде да се появи преследвачът. Крис се взря в тъмнината. Дали бе взела куклата със себе си? Дано, Господи, дано!

Вече почти бе стигнала до него, когато Крис забеляза пакета, пъхнат под лявата й мишница. Той се отметна леко назад, сякаш за миг бе изгубил равновесие. Това му спечели малкото свободно пространство, необходимо, за да застане между своя нападател и лявата страна на Сутан. Сега единствената му надежда беше в арлекина. Ако човекът зад гърба му видеше, че тя носи предмет с подобна форма, незабавно щеше да се досети, че са открили къде Тери беше скрил „Вратата към нощта“.

Сутан беше толкова близо, че мъжът можеше да я докосне през рамото му. Докопаше ли се веднъж до нея и куклата, вече щеше да е твърде късно. Тогава Крис щеше да е безсилен.

Той почти беше готов да действа, да посегне, да сграбчи пакета. Но нападателят сякаш усети намеренията му и стисна дясната му ръка с такава сила, че очите му се насълзиха.

— Не мърдай — просъска той в ухото му.

Крис изпадна в отчаяние. Аликс едва не бе умряла заради него. Сега съзнателно поставяше в същото положение и Сутан. Но какво можеше да стори? Болезнената хватка върху ръката му беше като желязно менгеме. Той не беше супермен, нямаше никаква специална подготовка, освен няколкото месеца айкидо преди толкова време. Дали си спомняше нещо от основните принципи?

Затвори очи и повика в съзнанието си образа на кръга, центъра на енергията в айкидо. В тъмнината усети как нападателят се пресяга към нея и разбра, че всичко е загубено. Нямаше начин да спре… В този миг и тримата чуха плющене на кожести криле над главите си — обезпокоен от рязкото движение долу, прилепът се мяташе между гредите на тавана. Освен това беше подушил и кръвта.

Крис и Сутан, разбира се, разпознаха звука, но не и Мабюс. Вниманието му беше привлечено нагоре. От изненадата пръстите му отслабиха хватката си и Крис използва „юде фури ундо“, едно от основните движения в айкидото, за да се извърти встрани.

Всичко стана за частица от секундата, по-кратка дори от едно трепване на окото, но през това време той се отскубна и грабна арлекина от Сутан в същия миг, в който Мабюс рязко я дръпна към себе си.

Виетнамецът я притисна до гърдите си. Ръката му стягаше гърлото й изотзад, така че тя още отсега беше полуудушена.

— Ще ви схрускам и двамата — каза Мабюс. — За вечеря.

— Не, няма — отвърна Крис, докато разпаряше гърба на куклата. — Нея ще я пуснеш.

Смехът на Мабюс рязко секна, когато Крис пъхна кинжала в снопа от светлина.

— Виждаш ли го? Този е истинският. Това е, което всъщност искаш, нали? — попита той, като завъртя оръжието. Синкавата светлина се плъзна по нефритеното острие и то потъмня. — Ако пуснеш Сутан, ще е твой.

— Крис, недей! — Сутан бе вперила очи в него. — Не знаеш какво правиш.

— Знам, и то много добре. — Той отново погледна мъжа зад нея. — Е, какво ще кажеш? Кинжалът срещу жената.

Устните на Мабюс се разтегнаха в усмивка. Алчният му взор попиваше черния кинжал. „Най-сетне“, помисли си той и блъсна Сутан напред, по-близо до Крис.

Крис отстъпи, запазвайки предишното разстояние.

— Защо да се притеснявам? — каза Мабюс. — Мога да имам и нея, и кинжала. — Той стегна по-здраво гърлото на Сутан и тя започна да се дави от липсата на въздух. — Дай ми го. — Гласът му беше като стъкло. — Тя няма да издържи дълго.

Крис вдигна кинжала и хвана с две ръце крехкото нефритено острие.

— Ако веднага не я пуснеш — предупреди той, — ще го строша на две.

— Не ти вярвам.

Крис очакваше това. Ръцете му се напрегнаха и острието се огъна до границата на пречупването.

Очите на Мабюс щяха да изскочат от орбитите си.

— Не! — изкрещя той. — Недей!

— Пусни я.

Виетнамецът свали ръката си от шията на Сутан и тя едва не рухна в краката му. Лицето й беше бяло като тебешир, устата й конвулсивно гълташе въздух.

— Пусни я — повтори Крис. — Веднага.

— Кинжалът! — Мабюс беше почти обезумял.

— Ще го получиш.

— Крис, не трябва да му го даваш. — Гласът на Сутан беше слаб и прегракнал.

— Мълчи — каза той, без да откъсва очи от Мабюс. — Това е игра на нерви.

— Какво?

— Аз имам това, което искаш ти, а ти — това, което искам аз. Никой от нас не се доверява на другия, за да направи първата крачка. Освен това, аз не знам как ще постъпиш, когато кинжалът се окаже у теб.

Мабюс се ухили.

— Не можеш да вярваш на този човек, Крис — каза Сутан.

— Струва ми се, че нямам друг избор — отвърна той. — Искам да останеш жива.

— По-скоро сама ще унищожа кинжала, отколкото да ти позволя да го дадеш на звяр като него.

— Точно така е разсъждавал и Тери Хей — каза Мабюс. — Изобщо не е възнамерявал да продава на Мило „Вратата към нощта“. — Той дръпна Сутан напред към светлината и Крис направи още една крачка назад. Скоро гърбът му щеше да опре в стената и нямаше да има накъде да отстъпва. — Но сега Касапина е мъртъв — гласът на Мабюс прозвуча зловещо в празнотата на конюшнята. — Защото това е името, с което ние го наричахме във Виетнам.

— Ние?

Мабюс пренебрегна въпроса му.

— Онова, което той е мислил или желал, вече няма значение. По един или друг начин свещеният кинжал ще бъде мой. Дори ако трябва да убия и двама ви. Смятате ли, че за мен това има някакво значение? — Той поклати глава. — Нося в себе си толкова белези, които не искат да заздравеят, че дори няма да усетя още два.

— Значи си познавал Тери във Виетнам? Кой си ти?

— Името ми е мосю Мабюс. Или Трангх. Едното или другото, отдавна ми е все едно. Дали моето име, или тяхното, няма значение. — Той посочи нефритения кинжал. — Това е, което има значение.

— Значи той ти е нужен така, както на мен Сутан.

— Крис, не…

— Сутан, казах ти вече, че не давам пукната пара за твоята „Гора от мечове“. Сега виждаш, че това действително е така. Интересуваш ме ти, интересува ме и онова, което е преживял Тери.

— Но не разбираш ли колко важен е бил този кинжал за Тери? Виж какви усилия е положил да го скрие, да го опази от тези хора.

Мабюс слушаше диалога им с нарастващо безпокойство. Знаеше, че на Крис му трябва още съвсем малко, за да склони да му даде оръжието. Само тази кхмерка да си държеше езика зад зъбите…

Накрая, изгубил търпение, той я дръпна рязко за рамото и тя изпищя.

— Това е. Предупредих те — каза Крис, готов да счупи на две нефритеното острие.

Но Мабюс отхвърли Сутан от себе си. Вече свободна, тя изтича при Крис и посегна към кинжала.

— Прибирай го. Сега вече е наш.

Но Крис не й позволи да го вземе. Очите му се взираха в тези на Мабюс.

— Той все още е тук, Сутан. А аз видях на какво е способен. Освен това, ние сключихме сделка.

— Сделка с това чудовище? — извика тя. — Ти си луд. Та той е виетнамец. Никой не вярва на тикната дума.

— Аз вярвам. — Крис прекоси правоъгълника от светлина, отвъд който, бдителен и неподвижен, стоеше Мабюс. — Аз получих Сутан — каза той. Погледът му не се бе отделял нито за секунда от очите на виетнамеца. — Сега ти ще получиш „Вратата към нощта“. — И той протегна ръка със свещения кинжал на Муй Пуан.

— Крис, глупако! Той ще ни убие в мига, в който го вземе.

Но в този момент нея все едно я нямаше. Съществуваха единствено двамата мъже. Явно Мабюс бе много повече от онова, което разкриваше пред тях. Крис изгаряше от желание да надникне в тайните му.

Той виждаше, че макар да яде и пие, подобно на всяко друго човешко същество, Мабюс съществува изцяло благодарение на омразата си. Дълбоко в тези черни очи гореше леден пламък. У другиго това можеше да предизвика погнуса и страх, но у Крис то пораждаше единствено тъга и странно чувство на родство, за което не намираше обяснение.

Все едно, че се беше сблъскал с дете убиец. Чия бе вината за онова, което то можеше да причини? Разбира се, това не правеше Мабюс по-малко опасен — напротив, той очевидно бе смъртоносен противник. Но усещането за добро и зло, което човек обикновено ясно различава в чертите на другите, при него липсваше. Лицето му наподобяваше по-скоро череп, лишен от хрущяли и плът.

Можеше ли да предугади някакво намерение в този оголен, безжизнен лик? Нямаше ли начин тази първична глина да се моделира, да намери пътя към своето избавление?

Най-сетне Крис се отдръпна от него.

— Всеки от нас спечели — каза той — и всеки от нас загуби.

[1] Крем карамел — Б.пр. ↑

ЛЯТОТО НА 1969

Бан Ми Туот, Виетнам — вътрешността на страната — Ангкор, Камбоджа

Когато Сийв Гуарда пристигна в димящата яма, известна като Виетнам, той бе поразен от вездесъщата смрад. Отраснал по улиците на Хелс Кичън[1], той познаваше добре вонята на мизерията — мръсотия, сажди, едноседмична пот, едномесечни боклуци, горяща гума, разлагащи се тела на плъхове. Но въпреки това се оказа неподготвен за миризмите на Виетнам.

Те бяха навсякъде — в експлодиращия въздух, в спечените от кръв дрехи, които носеше, в често неопределимата храна, която ядеше, във воднистите бира и алкохол, които пиеше. Това бе миризмата на смъртта и тя беше неизбежна.

Само музиката можеше да приглуши вонята на смърт, само първичните ритми на рокендрола притъпяваха сетивата му дотолкова, че да забрави онова, което непрестанно нахлуваше в ноздрите му.

От музикалния автомат се носеха познатите начални тактове на „Гимми шелтър“ на Ролинг стоунс. За момент гласът му удивително сполучливо поде мелодията заедно с този на Джагър.

Танцуваше с момиче, което не познаваше и никога нямаше да познава, тайнствен атом на войната, топло тяло, частица от една изгубена сред хаоса и разрухата култура.

В тази барака, направена от отпадъчни късове гофрирана ламарина и кутии от кока-кола, това място на изгубена цивилизация, където идваше, за да забрави смрадта, да забрави може би самия себе си, той срещна Магьосника.

Магьосника го впечатли дълбоко — а Сийв беше твърде подозрителен по природа и не се впечатляваше току-така.

След седем месеца, прекарани тук, обичайните човешки норми бяха изгубили смисъла си за него. Войната бе претопила същността му по своя калъп. Ритъмът на живота беше прост и еднообразен — мъжете ги изпращаха да се избиват един друг, а колкото до жените — те просто бяха наоколо, за да спиш с тях между акциите.

Нищо чудно, че в такава адска атмосфера човешките същества изгубваха своята ценност. Животът се превръщаше просто в стока, която можеше да се купува и продава, да се притежава или да се унищожи. Сърцата бързо затвърдяваха дотолкова, че окаяността на подобно съществуване преставаше да се забелязва.

Но Сийв някак си бе успял да опази своето сърце недокоснато от ужасите на войната. Колкото бесен и необуздан да беше в боя, каквито и жестокости да вършеше, пиян до безсъзнание, в поредното опожарено село, той неизменно беше нежен с жените. Всъщност, при него това беше нещо като мания. Единственият начин да се увери, че джунглата не го е обсебила изцяло, беше като легне с някое местно момиче при завръщането си в онова, което виетнамците на шега наричаха цивилизация. Само така можеше да е сигурен, че независимо колко виетконгци е убил и колко кръв има по ръцете си, той все още е Сийв.

Месец преди да срещне Магьосника, той бе уредил включването на брат си Доминик в своето подразделение. Дом беше единственият оцелял от отряд за свръзка на Специалните части, избит от виетконгците в момент на преместване на полевия си щаб. Седмица преди да срещне Магьосника, той, Доминик, и капитан Борк, старшият офицер на тяхната група, прекараха два дни в безпаметно пиянство. Тримата бяха очистили един от виетконгските патрули вампири — тези страшни, смъртоносни отряди, които се прокрадваха в нощта и убиваха войниците в съня им.

Беше чисто отмъщение и нищо повече. Наскоро групата бе лишена от половината си състав от „Скачащата Бети“ — взривно устройство на виетконгците, което се изстрелваше изпод земята, щом някой настъпеше замаскираната жица. Сега онова, което сториха, се струваше странно на Сийв, защото тяхната група, както и всички останали, беше сформирана тук, на място. Всеки от шестимата й членове бе получил назначението си поотделно и в резултат на това никой не познаваше никого. Такива неща като другарство, усещане за семейство, принадлежност или защитеност не съществуваха.

Половината от времето си прекарваха пияни от долнокачествен алкохол или затъпели от марихуана, защото се побъркваха от скука. През останалата половина бяха толкова уплашени да не настъпят някоя заровена от жълтите мина, че нерядко ужасът ги парализираше.

Въпреки това — или може би именно заради него — Борк искаше не просто да унищожи патрула, а да даде на врага пример, да му покаже кого има насреща си.

Окачиха осемте виетконгци за краката. Те висяха безмълвно, само очите им гледаха диво като на зайци в капан. Въпреки възраженията на Сийв и Доминик, Борк им заповяда да разрежат провесените тела от шията до половите органи — един ред от смърдяща, разлагаща се човешка плът, свидетелство за силата на човешката омраза и покварата на човешката душа, за дълбоката, незаличима вреда, която войната нанася на онези, които участват в нея.

След това, разбира се, трябваше да се спасяват — за да не полудеят, или, може би, за да не започнат да се наслаждават на стореното. Алкохолът имаше грижата за това в продължение на четирийсет и осем часа. После вече бяха безчувствени като жаби. Когато освобождаваш другиго от живота, самият ти незабавно се нуждаеш от този, по-различен вид освобождаване.

Доминик, хлипайки, скоро изпадна в безпаметен унес. Сийв лежеше с момичето си — гъвкава виетнамка вероятно на не повече от четиринайсет години. Галеше гъстата й гарвановочерна коса, прокарваше мазолестите си длани по кадифената й плът с такава нежност, че тя се повдигна от сламеника и с благодарност целуна ямката на шията му.

Внезапно от съседната стая, където беше Борк с момичето си, се чу нечовешки вой. С мисълта, че командирът му е нападнат от виетконгци, Сийв сграбчи бойния си нож и се втурна натам. Това, което видя, накара кръвта да замръзне в жилите му. Борк беше омотал момичето с медна жица, толкова стегнато, че плътта й противно се издуваше между намотките. На места, там където металът се беше впил най-жестоко в нея, тя бе започнала, да кърви.

Борк, напълно гол, я биеше с бамбуков прът. Членът му стърчеше пред него, червен и трептящ.

Вбесен, Сийв изтръгна пръта от ръката му и го би с него, докато капитанът изпадна в безсъзнание. След това внимателно размота жицата от разплаканото момиче.

— Какво има? — попита момичето на Сийв от прага на отворената врата. — Какво правиш?

— А ти как мислиш? — отвърна той. — Погледни колко кръв.

— Няма нищо. Това случва непрекъснато. — Тя протегна ръка. — Какво ти става? Връщай в леглото — време за чукане.

Момичето на Борк се облягаше върху него, обливайки го с кръвта си; той стоеше и гледаше вторачено тъмноокото дете в сянката. И изведнъж бе обхванат от ясното съзнание за пълната безнадеждност на живота.

Изпитваше нужда да забрави, ето защо на другия ден танцуваше в бараката от гофрирана ламарина с друго дете. Те бяха взаимозаменяеми, както бе открил за свой най-голям ужас, тези безцелно носещи се атоми на една изгубена цивилизация; призраци, бродещи из пепелището, в което се бе превърнал животът.

„Сем енд Дейв“ крещяха своята популярна „Ар енд Би“, пианото дрънчеше унесено, издигайки стена от звук между Сийв и вездесъщата воня на смърт. Посред такта Магьосника го потупа по рамото.

— Изчезвай — каза Сийв, заровил лице в косата, ухаеща на жасмин и само едва доловимо на смърт.

— Защо така, приятел?

— Върви да се жалваш на някой друг.

— Чувам, че си загазил дълбоко.

Сийв продължаваше да танцува под звуците на „Сем енд Дейв“ и тяхното пиано. Беше къде по-добро от джаз, чувстваше се истинският дух на Америка. Той завъртя момичето.

— Прав си. Тая шибана война е най-дълбоката лайняна яма, в която някога съм попадал.

— Говоря за военен съд.

Едва сега Сийв за пръв път погледна Магьосника в лицето.

— Познавам ли те отнякъде?

— Сега вече ме познаваш — отвърна Магьосника и го дари с широка усмивка. — Какво ще пиеш?

Сийв пусна, крехкото тяло, то се завъртя и изчезна, пъстра прашинка в мъглявия сумрак. Магьосника го отведе до една ъглова маса, където седеше друг мъж и бавно отпиваше от чашата си.

— Чувам — каза Магьосника, — че оня гарван Борк бил в болница с четири пукнати ребра, счупена ключица, китка и тъй нататък в същия дух.

— Така ли?

Магьосника кимна.

— И доколкото разбирам, ти си виновен за цялата работа.

— Ами.

Магьосника се приведе към него, подчертавайки и без това огромните си размери.

— Слушай, приятел, Борк иска да ти изпие кръвта. Ще те одере жив, стига да може.

— Не съм чул такова нещо.

— Това не ме учудва — отвърна Магьосника. — Може би имам по-добри връзки от теб.

Сийв започваше да се досеща накъде бие разговорът.

— Какво искаш? — попита той.

Магьосника се засмя. Беше твърде тъмно, за да се види какво прави другият мъж.

— Въпросът е по-скоро какво искаш ти. Колкото до мен, аз само вербувам хора. Името ми е Върджил, но тук ме знаят повече като Магьосника. — Той посочи с палец към мъжа в сянката. — Бучър ми лепна този прякор и така си остана. — Той отпи от бирата си и продължи. — Работата е там, че Бучър набира екип. Група за оцеляване, тъй да се каже. Целта ни е да оцелеем от тази лудост и, кой знае, може би да припечелим по нещо.

— Надявам се, не става дума за дезертиране или нещо подобно?

— По дяволите, в никакъв случай — отвърна Магьосника. — Ако искаш да трепеш жълтите, ще имаш достатъчно възможности. Ние просто ще се постараем да го правим по наши собствени правила. — Той изсумтя. — Ако смятах, че командването има и най-малката представа как да спечели тази война, сега да съм в разгара на боя. Бога ми, щях да тичам преди всички. Но изглежда единственото, в което Никсън вярва, е, че яснотата отслабва силата. Той върви по стъпките на Уестморлънд. Досега единственият резултат от „войната на изтощение“, която водим, е, че изтощаваме самите себе си. Проклет да съм, ако дам живота си за такъв човек.

— Но нали Никсън казва…

Лицето на Магьосника се изкриви в презрителна гримаса.

— Слушай какво ще ти кажа за нашия любим президент. Той притежава повече власт, отколкото воля. Всичко, което говори, е единствено с цел да се измъкне от кашите, в които ни забърква със своите заповеди. Помниш ли едновремешния комик Фред Алън? Той казваше, че успехът е като да сключваш сделки с детето си или да учиш жена си да шофира — рано или късно свършваш в дранголника. Очевидно, Никсън се готви да ни откара там, а аз нямам намерение да го последвам вътре. Това, което ние правим, е нещо съвсем различно. Е, как ти се струва?

За Сийв всичко звучеше напълно разумно. Магьосника сякаш беше единственият човек, способен да се оправи в тази враждебна среда.

— Интересно. Но тук е невъзможно да се уреди прехвърляне от едно поделение в друго.

— Грешиш. Няма нищо по-лесно.

— Ами Борк?

— Остави тоя гарван на мен — каза Магьосника. — Той вече не е твой проблем, Дансър[2].

— Нищо чудно, че те наричат Магьосника — усмихна се Сийв. Не го беше правил толкова отдавна, че сега му се стори странно, сякаш тези мускули бяха започнали да атрофират. — Но защо се спряхте тъкмо на мен?

— Трябват ни няколко свести момчета — каза Бучър, излизайки най-сетне от сянката, в която седеше. Имаше приятна външност и Сийв отбеляза, че изглежда доста по-млад от Магьосника, макар войната да притежаваше способността да изкривява времето. — Получих сведения от първа ръка за онова, което си направил в бордея.

— Приемам сделката — кимна Сийв, като протегна ръка.

Тери Хей, Касапина, я стисна с думите:

— Добре дошъл в групата СЛАМ[3].

Когато срещна Трангх, Сийв също така бе впечатлен, но по други причини. Този страховит човек като че ли бе послужил като вдъхновение за името на групата — голем[4] в буквалния смисъл на думата, топло, живо тяло без душа и съвест. За Сийв един поглед в черните очи на Трангх бе подобен на взиране в безкрайността — човек не разбира какво вижда, знае само, че не му е работа да гледа натам.

Но Трангх беше дясната ръка на Магьосника, така, както Мън очевидно бе дясната ръка на Бучър. Сийв забелязваше, че тези азиатци са нещо повече от роби, но далеч по-малко от приятели. По-скоро всеки от тях беше свързан със съответния американец посредством някакъв алхимичен елемент, който липсваше в речника на Сийв.

Те му напомняха за баща му, гордия испанец, дошъл в Америка да търси щастие и богатство; бедния хамалин, който работеше толкова много, че другите работници го презираха и в отговор на героичния му четиринайсетчасов работен ден го наричаха „мангал“.

Върджил и Бучър не наричаха азиатците в групата „жълти“, макар че според Сийв биха могли и да го правят. Веднъж той чу Магьосника да казва на Бучър: „Мън и Трангх работят за мен. Когато им кажа «Скачай», те скачат. Те са ми задължени, приятел, задължени са ми за всичко. Затова каквото и да има между теб и Мън, най-добре е да го забравиш още сега. Той е мой, както и всички наемници от СЛАМ, и ще си остане такъв завинаги.“

Но един ден, когато дъждът бе така пороен, че дори тяхната група беше принудена да остане в лагера, той дочу един разговор, който промени впечатленията му.

Трангх и Бучър говореха, почиствайки оръжията си. На пръв поглед изглеждаше, че бъбрят, колкото да убият времето, но с приближаването си Сийв разбра, че това впечатление е погрешно.

— Семейството ти някъде наблизо ли е? — попита Тери.

— Не е наблизо — отвърна Трангх. — Не е и далеч. Във Виетнам никога нищо не е далеч от мястото, където се намираш. — Той протриваше цевта на своя „Калашников“. — Особено войната.

— Сигурно ти липсват.

— Вече почти не помня какво е да съм с майка си, със семейството си — каза Трангх. Той сви рамене, като продължаваше да търка. — Подобно на Меконг, която дава живот и го отнема, войната помете всичко. Сега тези неща са като далечен сън. Понякога, когато спя, аз се връщам в своето село. — Той провери затвора. — Но след това се събуждам отново, опръскан с кръв.

— Войната — промълви Тери. — Все тази война.

За момент Трангх остана неподвижен, вперил поглед в очите на Тери като хипнотизиран. След известно време кимна:

— Да.

Сийв, който също не откъсваше поглед от Бучър, отново видя топлите очи на баща си, чу дрезгавия му глас със силен акцент да казва: „Всичко, което някога съм искал, е ти и Дом да успеете.“ Вече болен, той лежеше с посивяло лице в мръсната болнична стая. „За мен това е нищо, но за вас е всичко. Едва сега, твърде късно, постигнах тайната на успеха. Тя е в това да бъдеш свой.“

Месец след като баща му умря, състарен и прекършен преди време, Сийв напусна училище и като взе със себе си Доминик, се записа в армията. Успя да влезе в Специалните части. Искаше баща му да може да се гордее с тях. Но още повече искаше да се сдобият с онова, което баща им така и не бе постигнал приживе. Имаше погрешното впечатление, че ако се сражават за новата си родина, при завръщането си у дома ще бъдат герои, а не „мангали“. Вярваше, че това ще ги направи свои.

Сийв, който беше чужд в собствената си страна, който се чувстваше не на място сред хора, които всички считаха за „американци“, смяташе, че може да влезе в странното положение, в което се намираше Тери. Въпреки прякора си, Бучър съвсем не приличаше на Върджил. И ако Сийв бе повярвал в обратното, то това се дължеше изцяло на умението на Тери да заблуждава. В началото Сийв бе сигурен, че разделението на силите в групата СЛАМ е просто — от едната страна Върджил и Бучър, а от другата — всички останали. Сега то изглеждаше по-скоро като Магьосника срещу Тери, Мън и Трангх. Сийв изпитваше силно желание да научи повече за сложната личност на Бучър.

Под злокобните небеса с цвят на бадеми Тери Хей и Трангх клечаха един до друг в сянката на една полуизгоряла колиба и дъвчеха солните си таблетки заедно с храната. Бучър вдигна глава, когато Сийв се приближи и се присъедини към тях. Никой от тримата не проговори.

Групата се намираше някъде във вътрешността на страната (в тази война без фронтове, Сийв отдавна бе престанал да се интересува къде точно се намира; това просто нямаше значение) и почиваше след поредната мисия, като се подготвяше същевременно за следващата.

Трангх бе зает да тъпче устата си с ориз от една пукната купичка, която държеше на нивото на брадичката си. Бучър, макар да ядеше много по-бавно, следваше неговия пример.

Докато ги гледаше, Сийв почувства скритата им близост и завидя на родството помежду им.

— Знаеш ли коя е следващата ни цел? — обърна се той към Бучър.

— Зависи — сви рамене Тери.

— От какво? От времето?

— Не. От това къде можем да причиним най-голяма вреда. — Той се засмя и продължи: — Магьосника отговаря за предсказването на вредите. Изважда шибания си спиритически кръг или кристалното си кълбо и — да ни няма. — Тери хвърли поглед към Трангх, докато схрускваше една рибена глава.

— И ти нямаш думата при това? — учуди се Сийв. — Мислех, че това е твое подразделение.

Бучър продължаваше да стрива рибените кости между зъбите си.

— Аз съм като доберман-пинчер. Магьосника ми показва целта и аз я унищожавам. В известен смисъл всички сме такива, нали така, Трангх?

Сийв беше озадачен. Дали Тери се шегуваше? Той бе всичко друго, но не и куче, отзоваващо се на заповедите на Магьосника. А и в последната му забележка се долавяше твърда, сърдита нотка, която приличаше по-скоро на предупреждение, отколкото на шега.

Като мислеше за отношенията между Тери и Трангх, Сийв се питаше дали те не бяха по-сложни, отколкото можеше да се види отстрани. Струваше му се, че Бучър не само мрази Върджил заради държанието му спрямо азиатците, но и донякъде презира Трангх, задето се примирява с това.

Някъде пред тях телевизионен екип препускаше да заснеме последиците от боя, камерите усърдно бръмчаха, вълнуващият коментар се съставяше в движение. Войната до голяма стенен наподобяваше някаква огромна, побъркана холивудска постановка, ръководена от Сесил Б. Демил. Сийв често си представяше как някой вика по него: „Хей, войнико, ще може ли да се повтори таза атака, за да я заснемем?“

Екипът се връщаше. Когато бойните групи се прибираха грохнали след сражението, тези хора отиваха по следите им до мястото на боя. Откакто преди два месеца списание „Лайф“ бе публикувало снимки, на двеста четирийсет и двамата американски войници, убити в едноседмичната битка за превземането на планината Апбия, медиите — и особено телевизията, най-хищното от всички средства за информация — налетяха на войната като на каца с мед.

Но за жалост планината Апбия стана нарицателно за безсмислието на войната. Тази никому ненужна височина, която, доби известност под името Хамбургер хил, беше отвоювана обратно от северновиетнамците само месец, след като американската армия я превзе с цената на купища кърваво месо. Твърде често през тази война това беше крайният резултат от американските победи.

— Един ден — каза Сийв с желанието да прозвучи оптимистично, — всичко това ще свърши.

Трангх спря да яде и го нагледна.

— Няма да свърши никога — каза той. — Тук войната се води от векове, под една или друга форма. Вие, американците, не можете да промените това, така, както французите не можаха, както няма да могат и руснаците. Вие се мъчите да ни смажете, всеки по свой начин, според, това, което ви диктуват вашите идеологии. Мислите си, че сте ни победили, само защото понякога сте успявали да ни покорите. Така смятаха французите, докато бяха тук.

Той се обърна и Сийв видя на ръката му татуировка на „фунг хоанг“ — митичната виетнамска птица, притежаваща според преданието свръхестествени сили, сред които и способността да отговаря на всички въпроси. Беше малка, но изящно пресъздадена от изкусен майстор. Сега тя му се стори удачен символ на бездънната културна пропаст, която ги разделяше.

— Всички искате едно и също — да ни учите. Да ни учите на какво? Да станем по-добри, отколкото сме? Да бъдем по-богати, по-здрави, по-щастливи? Това е, което чуваме от французи, американци, руснаци. А в действителност вие просто искате да ни превърнете в свои подобия. — Трангх се загледа в телевизионната камера, която снимаше в едър план отчаяните лица и възпалените очи на изтощените момчета. — Често се чудя защо въобще сте тук.

Уязвен, Сийв потъна в мрачно мълчание. Бучър, дали защото разговорът го бе заинтересувал, или от желание да вдигне падналото знаме на Сийв, каза:

— Защо тогава търпиш всичко това? Излиза, че ни мразиш толкова, колкото и северновиетнамците.

Черните, лишени от дълбочина очи се спряха върху него.

— Аз не мразя — каза Трангх. — Аз горя.

„Аз горя.“

Вече няколко седмици тази фраза не даваше мира на Сийв. Нещо го караше да се отнася към нея като към таен талисман, струваше му се, че тя то свързва пряко с Бучър и Трангх — защото той копнееше да принадлежи към нещо по-хуманно от СЛАМ, групата, която прекарваше по-голямата част от времето си в убиване. Но накрая трябваше да признае, че не разбира с какво се е сдобил и няма да го проумее никога, ако продължава да го крие от всички.

Ето защо се обърна към брат си Доминик. Макар и по-млад от него, той беше истински учен, поглъщащ ненаситно трудове по история, философия и социална етика.

От всички тях на Дом може би най-малко му прилягаше да бъде на война. Беше убивал, но го правеше с неохота. Никога не бе изпитвал внезапния прилив на възбуда в разгара на битката, който обземаше останалите дори против волята им — малки вълци, точещи зъби сред пустошта. Не го опияняваха светещите ивици на бръмчащите край ушите му трасиращи куршуми, нито се въодушевяваше от тракането на автоматите. Беше сляп за онова, което всички те виждаха в закона „Убий, за да живееш“, пропил самия въздух така, както мирисът на смърт.

— Разбира се, че знам какво е имал предвид — каза Доминик, когато Сийв му предаде странния и зловещ разговор с Трангх. — Но мисля, че човек трябва да е роден тук или да е учил история, за да го разбере.

Лагерът им беше разположен в едно село, изпълнено, както и всички останали в онези дни, с разделение и недоверие. Докато клечаха под палещото слънце и дъвчеха солните си таблетки, няколко навъсени местни чиновници, въоръжени с американски оръжия, претърсваха колибите.

— Виж, французите са дошли тук в началото на века и са съсипали страната. Общо взето, не са направили нищо по-различно от онова, което всяка колониална държава е правила през миналите векове. Като начало са изритали управляващите мандарини и са въвели френско владичество, френско образование, френско правораздаване, като всичко това е допринесло за израждането на едно общество, изградено върху древните конфуциански принципи.

Чиновниците измъкнаха от една колиба млад мъж и го повлякоха през прахоляка. Той кървеше, едната му ръка беше счупена и висеше под неестествен ъгъл. Сред мръсотията на улицата те продължиха безмилостно да го бият.

— Пол Думер, който дотогава бил министър на финансите, пристигнал тук през 1897 г. в качеството на генерал-губернатор. В цялата работа се съдържа немалка ирония. Неговите политически врагове го прогонили от Франция заради предложения от него по-доходен данък. Той дошъл в колонията и бързо превърнал заточението си в доходоносно предприятие.

Човекът, поне привидно, беше северновиетнамски шпионин. Говореше се, че ЦРУ обучава местните власти да залавят комунистическите агенти, проникващи в Южен Виетнам. Проблемът бе в това, че чиновниците имаха месечна норма, която трябваше да изпълняват.

— Отначало старите мандарини се мръщели на износа на ориз, като намирали за по-разумно с него да се изхранват гладуващите райони на страната. Думер, обаче, виждал в него основна експортна суровина, благодарение на която в крайна сметка колонията щяла да започне да се рентира. Към четирийсетте години Индокитай вече бил третият най-голям износител на ориз в света. Но другата страна на медала била, че мнозинството от селяните се лишили от притежаваната от векове земя и тя преминала в ръцете на френските предприемачи и богатите виетнамски семейства, които бързо надушили добрата печалба.

Един от чиновниците допря оръжието си до слепоочието на мъжа и дръпна спусъка. Дали човекът наистина беше предател, или просто селянин без достатъчно средства, за да подкупи властите? За американците този въпрос щеше да си остане загадка, също както и много други въпроси във Виетнам.

— Всъщност, това било добре дошло за Думер. Той използвал практически робския труд на останалите без земя селяни в никнещите като гъби мини и каучукови плантации, както и в амбициозните си програми за обществено строителство.

Чиновниците продължаваха да претърсват колибите една след друга, докато накрая отвън се събра цяла редица хора с крака, изцапани от кръвта на първия мъж. Хоризонтът над джунглата се забули от тъмни облаци. Скоро огненият ръб от слънчева светлина зад тих изчезна. Мъжете и жените стояха неподвижно, неми като планините на северозапад. Чиновниците ги огледаха внимателно, след което клекнаха и започнаха да ядат ориз, разговаряйки оживено помежду си.

— Но по една своя решаваща особеност френското влияние върху тази колония се различавало от обичайното. Преди идването на французите употребата на опиум била ограничена. Всъщност, тя била на практика непозната извън малобройното китайско население. Думер променил всичко това. Виждайки в опиума още един потенциален източник на значителни доходи, той построил рафинерия в Сайгон. В резултат на това наркоманията сред виетнамците придобила такива ужасяващи размери, че не след дълго една трета от всички приходи на колонията идвали от продажбата на опиата.

След като приключиха с обяда си, чиновниците станаха и пред очите на останалото село разстреляха задържаните един по един.

Лицето на Доминик бе мрачно и потъмняло, подобно на тлеещо поле след битка.

— Французите вече напуснаха Виетнам, един ден, ако е рекъл Господ, ще го напуснем и ние. Но опиумът и страданието, което той поражда, ще останат. Това е наследството, което Франция остави на Индокитай, целувката, която тя положи върху един народ, който, както пише Думер при пристигането си тук, е бил узрял за поробване.

— Тук всички проливаме кръвта си — каза Сийв. — Тези хора вече са привикнали на онова, което виетнамците вършат един срещу други. Те просто изпълняват заповеди. А и не забравяй, че това се възприема като важна антикомунистическа операция, финансирана от американците. Ако се опитаме да й попречим, това ще повлияе зле на бойния дух. При теб, Дом, проблемът е, че ти кървиш и отвътре. Може би за по-удобно си забравил войнствената природа на виетнамците? Та те неведнъж са поробвали по-малко агресивните си съседи, например кхмерите.

— И двамата кървим — отвърна Доминик, — само че ти си прекалено твърдоглав, за да го разбереш. Понякога си мисля, че всички ние трябва да се запитаме дали Трангх ни мрази толкова, колкото северновиетнамците. Вътрешната природа на този народ няма нищо общо със стореното от французите и ти го знаеш.

— Нека онзи, който е безгрешен, да хвърли първия камък, така ли?

— В общи линии, да. — Той погледна мрачно купчината трупове. — Нищо не може да облекчи бремето на тази трагедия.

— Трагедия е твърде слабо понятие, когато става въпрос за тая лайняна война — каза Сийв. — Това е дума, която можеш да употребиш у дома, когато си в безопасност и разсъждаваш за световните проблеми, седнал в удобното си кресло. А когато си тук, затънал до гуша в страдания и смърт, това е ад и ти дяволски бързо го разбираш.

Селяните се бяха разотишли и насъбралите се кучеха душеха необезпокоявани земята, по която се стичаха вадички кръв.

— Това място ме промени — каза Доминик. — По-точно промени начина, по който възприемах света. Дойдох, за да разбера доброто в своето пребиваване тук, да проумея неговата цел. Гледам как докторите сноват напред-назад, как се опитват да закърпят нещастните копелета, стъпили върху мина или закачили жицата на някоя граната в джунглата. Но те не могат да сторят нищо повече, не могат да те излекуват. А нали лекарят е затова — да лекува. Аз искам да лекувам и тази война ми показа начина, по който да го правя. Момчетата, — които се завърнат у дома, ще се нуждаят от нещо повече от физическо възстановяване. Те ще имат нужда от духовна сила, от изцеление за своите души. Само Бог може да стори това. Тук няма вяра, Сийв. Ти го виждаш така добре, както и аз. Господ е оставил това място на Конфуций и Буда. Но ако телата могат да се кърпят с хирургически игли и конци, то за сърцата и умовете е потребно друг вид лечение. Нещастниците, които успеят да се измъкнат от този ад, ще търсят спасение. И когато се завърна у дома, аз искам да им помогна да го открият.

„Никой не излиза жив от тук“ — пееше Джим Морисън.

Групата СЛАМ летеше на север към Плейку и Контум. Щяха да ги „вмъкнат“, ако се използва военната терминология, в „заградителен чувал“. Бързите хеликоптери „Хюи“ ги стовариха в джунглата — пратеници на смъртта сред буйната растителност, където човешките тела очакваха своята жътва.

Бучър ги учеше на много неща, между които и как да обезглавяват врага.

— Оставяйте главата край тялото — наставляваше ги той делово, — но преди това се уверете, че сте прерязали всички сухожилия. По този начин душата на виетнамеца няма да може да избяга. Нали така, Трангх?

— Безкрайният цикъл на „самсара“, свещеното колело, ще бъде прекъснат — отвърна Трангх без всякаква емоция.

— Нашата цел е не само да убиваме жълтите — каза Бучър, — но и да ги накараме да се насерат от страх. Ясно ли е?

Доминик поклати глава.

— Не знам дали ще мога да правя това.

— Защо, какво има? — попита Бучър с явно отвращение. — Съвестта ли те тревожи? Лайнарят, когото убиваш, е същият, който е заложил шибаната мина, оставила някое нещастно копеле без крака до второто пришествие. От колко време си тук? От девет месеца? Колко пъти досега някой до теб се е натъквал на замаскирана граната? Мисли за това, докато го правиш.

— Наистина, не знам…

— Той не знаел — имитира го Магьосника. — Слушай, приятел, време е да проумееш една от горчивите истини в тоя живот: ако човек не намира удовлетворение в силата, в това да потиска другите, той си измисля съвест и започва да тормози самия себе си. Това е изборът ти, решавай.

— Аз…

Но преди Доминик да успее да продължи, Сийв го прекъсна:

— Не се безпокойте, аз ще се погрижа за него.

— Може пък да не му е мястото при нас — каза Бучър. — Аз нося отговорност за цялата група.

— Не, не — отвърна Сийв, като мислеше с тревога, че Дом ще е в по-голяма безопасност тук, където Магьосника, защитавайки себе си, щеше да предпазва от злини и всички останали. — Казах, че ще се погрижа за него.

Трангх ги насочваше по пътя им и селата извираха като мехури от джунглата. Понякога отрядът използваше огън от въздуха, за да пробие димящи дупки в защитата на жълтите. Подаваха се навън през металните перила на хеликоптера и когато той се спуснеше, едновременно откриваха огън. Хеликоптерът изстрелваше своя ракетен товар и моментално смазваше всяка съпротива.

Те слизаха на обгорената, тлееща земя и продължаваха с кратки откоси от своите АК-47, „освободени“ от предишни жертви. Накрая, заобиколени от смърт, се навеждаха подобно на селяни в оризище, за да свършат кървавата работа на Касапина.

Друг път се насочваха на запад и като следваха линията, прокарана по картата от пръста на Трангх, предприемаха мълниеносни „тихи“ акции, при които не се даваше нито един изстрел. Прокрадваха се от колиба на колиба, режеха гърлата, отсичаха главите, оставяха обезобразените тела за страх и назидание на жълтите.

Като взе идеята от татуировката на Трангх, Бучър започна да рисува по местата на акциите стилизирани изображения на „фунг хоанг“ с кръвта на жертвите.

Веднъж Сийв видя Трангх да се взира в грубата, но силна рисунка и за момент долови искрица от някакво чувство да пробягва по лицето на виетнамеца. Какво ли изпитваше, изправен пред новото изобретение на Бучър? Дали възторг, или обида?

Защо ли го интересуваше какво мисли Трангх? Дали просто защото това беше неговата страна и онова, което той мислеше, имаше значение, независимо от мнението на американската администрация по този въпрос?

Сийв, още тогава детектив по душа, гореше от желание да разбули тайната на Тери и Трангх. Той вярваше, че успее ли да разбере тях, ще може да открие някакъв смисъл и в целия безумен водовъртеж, в който се намираше.

Повечето от момчетата, озовали се тук, искаха единствено да се приберат у дома, да забравят, че въобще някога са били на това място и са преживели този кошмар. Но не и Сийв. Той чувстваше, че поне за него вонящата джунгла и смъртоносните оризови полета на Виетнам, крият някаква първична истина. И вече бе убеден, че Трангх, подобно на „фунг хоанг“, държи ключа към тази истина.

По време на един рейд далеч на север той наблюдаваше как Трангх насочва хеликоптера над гъстата тъмна маса на джунглата. Коленичил зад него, Върджил шепнеше в ухото му:

— Хайде, кажи ни къде се крият жълтите, както правиш винаги. Само това искам от теб.

Трангх протегна ръка и хеликоптерът направи ляв вираж. Пред очите им се показа сечище. Село.

— Ето там.

Налетяха стремглаво, на малка височина, автоматите загракаха, ракетите злобно изсвистяха. Дърветата се сриваха сред неистов рев, смъртта разцъфваше в мазните кълба на взривовете.

С крайчеца на окото си Сийв видя Трангх да притиска ухо към пода на хеликоптера. Очите му бяха широко отворени и неподвижни, дебелите му устни помръдваха, сякаш шумът, който издаваха оръжията им, изригваше подобно на газ от вътрешността на тялото му.

Машината се приземи и Сийв последва Трангх навън. Наведени, подобно на превити от възрастта старци, те притичаха през обгорялото сечище, пометено от въртящите се перки.

Ответният огън, ярки трасиращи ивици в нощта, ги караше непрестанно да лавират. През целия път до укритието Сийв следваше приведените рамене на Трангх. Най-сетне, когато запъхтени опряха гърбове на купчина топли, димящи развалини, той за свой ужас осъзна, че неволно е използвал виетнамеца като щит.

Погледът на Трангх беше толкова кух и безжизнен, че той трябваше да го докосне, за да се увери, че е жив. Щом усети допира му, виетнамецът мигновено се извъртя и Сийв се оказа лице в лице с дулото на неговия „Калашников“.

— Изплаших се за теб — прошепна Сийв през пребледнелите си устни. — Помислих, че са те улучили.

Оръжието се скри в мрака. Навсякъде край тях пламъците танцуваха и се мятаха сред пукот и искри. Това напомни на Сийв за самия него, за тъмнината, сред която горяха — той и Трангх. Бяха толкова близки и толкова различни. И все пак, всеки от тях като че ли черпеше сила от другия.

С очи, подобни на късчета обсидиан, Трангх махна с глава:

— От тук.

Те излязоха от укритието, видяха, че останалите са приковани към земята от огъня на северновиетнамците и се запромъкваха на прибежки по края на опожареното пространство. Трангх започна да стреля и Сийв, който се придвижваше непосредствено зад него, го последва. Двамата се втурнаха едновременно към последната оцеляла огнева точка. Сийв изтегли иглата на една граната и я метна зад набързо издигнатата барикада от дървени трупи и тлееща тръстика.

Хвърлиха се на земята, миг преди мракът да се превърне в бяла светлина и трясък. После отново бяха на крака и тичаха, продължавайки да стрелят по онова, което беше останало от укреплението.

След това се заеха да ровят из останките. Трангх, точно според инструкциите, коленичи и започна със сръчни движения да реже гърлата на онези трупове, които бяха още цели.

В това време дойдоха и останалите, невредими. Селото изглеждаше като обратната страна на луната — само дето там пламъците щяха да угаснат. Всички се присъединиха към прочистването — призрачни фигури, вършещи ужасното си дело с усърдието на работна бригада.

Беше тихо, като се изключи пращенето на огъня. Изведнъж Сийв вдигна глава. Изправи се и се ослуша. Отново същият звук. Космите на тила му настръхнаха.

През облаците от пепел и дим успя да различи един силует, който се приближаваше към тях с несигурна, залитаща крачка. Още преди мозъкът му да успее да определи фигурата, той видя Дом да тича насреща й.

— Стой! — извика Магьосника. — Върни се!

Но Дом или не чуваше, или си правеше оглушки и продължаваше да тича към олюляващото се, изпоцапано със сажди дете. Беше момиченце на не повече от пет-шест години. Дългата му черна коса се спускаше гладко към раменете. Очите му гледаха диво, явно не беше на себе си от страх.

Пронизителните му писъци ехтяха из опустошеното сечище, късайки и бездруго опънатите им нерви. То ту се скриваше зад вълните от пламъци и дим, ту изплуваше отново, бродейки из развалините на онова, което доскоро е било неговото село. Изведнъж се спъна и падна на колене в пепелта. Когато стана, Стийв видя кръвта, стичаща се от няколко рани по тялото му. Това клето дете сякаш символизираше гибелната безнравственост, която беше прякото следствие на войната. Остра жал за него сви сърцето му.

Като в забавен кадър той гледаше как брат му приближава апокалиптичната картина на един полудял свят. Неочаквано гледката се превърна в нещо, надхвърлящо границите на реалното — милосърдната десница на един нововъзкръснал бог се протягаше, за да изцели поколението, което винаги, във всички култура е невинно.

— По дяволите! — извика Магьосника и насоча автомата си към детето.

— Не! — изкрещя Сийв, хвърляйки се към оръжието. Но Трангх се оказа по-бърз. Едва доловимо движение — и ръката на Сийв падна край тялото му, безчувствена като дърво.

В безпомощен ужас той видя как Магьосника изстреля кратък откос в гърдите на детето. Малката фигурка отхвръкна назад. Преди да докосне земята, тя се пръсна на парчета с оглушителен гръм. Дом, който се намираше на две крачки от нея, бе повдигнат във въздуха от силата на взрива.

Трангх освободи Сийв и той се спусна към брат ся.

— Господи — шепнеше Дом. Намираше се в шок, но не беше ранен. — О, Господи.

— Била е минирана — каза Тери, като се доближа до тях. — Това е стар трик. Слагат граната под мишницата на детето и я свързват така, че когато го докоснеш… — Трангх наблюдаваше сцената, без да промълви нищо.

Дом бе хванал главата си с ръце и трепереше като трескав. След това започна да повръща. Сийв обгърна тялото му с ръце.

Застанал току до тях, Трангх ги гледаше и очите му отразяваха настъпващите пламъци. Сийв ясно почувства жадността, с която поглъщаше прегръдката им.

— Колкото и да се мъчиш, не можеш да го предпазиш — каза виетнамецът. — Това място ще постъпя с него така, както намери за добре — или ще го погуби, или не. Ти не можеш да сториш нищо.

Сийв се взираше в него, допрял буза до влажната коса на брат си.

— Мога да сторя едно — отвърна той. — Мога да го обичам.

И когато видя недоумяващото изражение на Трангх, ос запита как е възможно някога да е искал да бъде свой тук, да е приятел с него и Бучър. Бучър убиваше с ужасяваща лекота. А Трангх беше чужд, чужд и непознаваем като красивите млади момичета в пъстри рокли, които се въртяха в ритъма на американския рокендрол под покрива от пресовани кутии кока-кола.

— Сега вече разбираш защо войната няма да свърши никога. — Трангх обгърна с жест обгорялата земя, покрита с обезобразени трупове, между които и онова, което бе останало от момиченцето. — Аз съм един от щастливците. Ето я другата възможност.

Но откровението идваше твърде късно; Сийв вече не слушаше.

— Върви си — прошепна той. — Махай се. — Но Трангх не помръдна от мястото си. Той се бе превърнал в ням зрител на тяхната болка и ужас, които поглъщаше така, сякаш можеха да поддържат съществуванието му, подобно на ориза и рибените глави.

Разкъсващите конвулсии на Дом бяха утихнали.

— Боже мой — чу го да мълви Сийв, — дай ми сила да се прибера у дома.

Войната бе все така мъчителна и безкрайна, но не и за тези от отряда СЛАМ. По думите на Върджил, с всеки изминат ден Никсън докарваше Америка все по-близо до позорното поражение в една страна, която тя така и не се бе помъчила да разбере.

Групата, вече закалена и сработена, се намираше в Бай Ми Туот, в тридневен отпуск преди поредната мисия, която, според намеците на Бучър, щеше да бъде най-трудната досега. Бяха осем на брой — Тери, Върджил, Сийв, Доминик, едно тънко, върлинесто момче от Канзас — бивш фермер, по прякор Джоубоун[5], Трангх, Мън и един кхмер-серей на име Чей. Снабдиха ги с продоволствие и муниции. Откъде ли? Сийв знаеше, че Бучър никога не попълва официални заявки. Всъщност, досега той не беше виждал каквито и да било документи, свързани със СЛАМ.

Любопитството му го отведе в щаба на Специалните части. Там не само не бяха чували за Върджил — майор, капитан или какъвто и да било, но такова име липсваше дори в списъците на личния състав. Никой не бе обезпокоен, нито дори заинтересуван от този факт. На фона на всепоглъщащия хаос на войната подобна дреболия се забравяше мигновено.

Това накара Сийв да се замисли. Ако Върджил не беше от Специалните части, какъв беше тогава? Може би по някакъв начин бе свързан с Командването, с щаба на генерал Абрамс? От щаба на Специалните части в Бан Ми Туот той телефонира в Сайгон и за свое най-голямо удивление откри, че никой в Командването не познава офицер на име Върджил — поне така твърдяха оттам.

Сийв все още търсеше отговора на своя въпрос, когато групата потегли. Този път не носеха бойните си униформи, а свободните, черни памучни дрехи, предпочитани от Червените кхмери. Бяха въоръжени със съветски автомати „Калашников“. На тръгване оставиха личните си знаци в Бая Ми Туот.

Матовочерният хеликоптер без отличителни знаци ги занесе на север, към низините. Нямаше инструктаж, нито дори намек за характера на предстоящата мисия.

Магьосника се материализира от мрака, осветяван единствено от бледозеленото сияние на арматурното табло.

— Чувам — извика той през воя на перките, — че си разпитвал за мен насам-натам. Голям детектив си бил.

Сийв сви рамене, опитвайки се да прикрие сухотата в гърлото си.

— Исках просто да се ориентирам в обстановката.

Магьосника дълго не свали поглед от него. Сийв почувства как по челото му се стича струйка пот и се помоли да не влезе в окото му. Чувстваше, че ако мигне, Върджил ще помисли, че го лъже.

— Дано да е така — каза Магьосника. — Дано да се разбираме. — Въпреки оглушителния шум в кабината, помежду им цареше тишина — неловка и нежелана като въздушна яма над Скалистите планини.

— Не знам нищо за теб — каза Сийв. — Но откакто съм тук поначало не съм наясно с каквото и да било.

— Е, това мога да го разбера — засмя се Магьосника. — И на мен ми отне доста време да схвана какво всъщност става тук. От цялата работа това е най-трудното. — Хеликоптерът попадна във въздушно течение и за миг двамата мъже политнаха един към друг. Сийв се улови за един ремък.

— Виждаш ли? — попита Магьосника. — Аз нямам нужда да се държа. Знам, че няма да умра тук. Когато и ти го разбереш за себе си, няма да ти пука от нищо, Дансър.

Пилотът го повика и Върджил клекна до него в зловещата бледа светлина на приборите. Показалецът му се подаде и посочи маршрута, който знаеше наизуст. Пилотът кимна, хеликоптерът се наклони и пое курс право на запад. Магьосника отново се обърна към Сийв.

— Искаш ли да знаеш на какво се дължи безсилието ни в тази война? На това, че всеки е толкова зает да опази собствения си задник от жълтите, че не му остава време за нищо друго. Колкото до мен, аз съм заседнал тук до края на войната и знам, че трябва да извлека от това максимална изгода. Щом си нагазил в лайна, не се мъчи да ги изчегърташ, а намери някой балама, на когото да ги продадеш.

Върджил се наведе към отворената врата и се изплю срещу вятъра.

— Няма да го върне в моето лице, я? — ухили се той и продължи: — Аз имам заповеди да гоня жълтите и точно това смятам да правя. Но смятам, че щом ще рискувам живота си за чичо Сам, той ми дължи нещичко. — Магьосника посочи през рамо посоката, в която летяха. — Ето там ще направим състояние, Дансър, помни ми думата. — Чертите му, осветени от идващото отдолу зеленикаво сияние, бяха разкривени от причудливи, ъгловати сенки и наподобяваха зловеща карнавална маска. — Ще ти кажа нещо, което никой в щаба няма да може и няма да иска да ти каже. В момента ти си част от операциите „Даниъл Буун“[6]. Нашата мисия, както и мисиите на всички групи, участващи в тези операции, попада в графата „строго секретно“. Затова в Бан Ми Туот нямаше инструктаж, затова и самите ние сме стерилни — самоличността ни не може да се установи по нищо. Дори момчето, което кара хеликоптера, не знае накъде летим — аз му соча маршрута в движение. Заповедите ни се издават директно от майор Майкъл Ийлънд. Сега успокои ли се?

Сийв кимна:

— Казах ти вече, не съм искал да си пъхам носа, където не ми е работа.

Върджил се обърна и приклекна до пилота. Сийв се помъчи да види участъка от картата, който разглеждаха, но огромната маса на Магьосника я скриваше от погледа му.

Летяха ниско и много бързо, така че сливащите се върхове на дърветата се превръщаха в черно море, над което те се носеха подобно на птицата „фунг хоанг“.

Сийв почувства гадене в стомаха и се запита дали причината бе в тракащите зъби на седналия до него Доминик, или във вибрациите на хеликоптера. Погледна лицето на брат си в почти тъмната кабина и се прокле, че го е довел в отряда СЛАМ. Мина му през ума, че в Бан Ми Туот Дом щеше да е в много по-голяма безопасност. Там поне щеше да бъде американски войник. Тук, в душния мрак, той беше нищо — не американец, а просто една прашинка в очите на Бога, пътуваща без знак за самоличност от точка А до точка Б. „Ако умрем в тази мисия, никой никога няма да узнае какво се е случило с нас“, помисли си Сийв. Изглежда, тъкмо това беше идеята.

Известно време гледа как Джоубоун разказва на Мън и Чей една от дългите, смешни истории, заради които бе получил прякора си. Те слушаха хлапето като омагьосани. Сийв не проумяваше как едни деветнайсетгодишен човек може да притежава такъв неизчерпаем запас от разкази. Подобно на съвременна Шехерезада той държеше смъртта и ужаса на разстояние, като развличаше околните, а по всяка вероятност — и самия себе си.

Шумът и вибрацията се усилиха и Сийв погледна навън през отворената врата. Над тях три бомбардировача Б-52 пронизаха кехлибарените облаци и изпревариха хеликоптера, насочвайки се на запад. Десет минути по-късно първите експлозии разцъфнаха като ярки китайски фенери.

Сийв протегна врат и в светлината на тези цветя на злото видя под себе си джунглата и оризовите полета. И реката — толкова близка, че за миг бе заслепен от фосфоресциращите отражения, блестящи като люспите на огромна змия.

И най-сетне той разбра коя беше крайната им цел. Камбоджа.

Далеч на запад над Кардамоновите планини се кълбяха тежки, заплашителни облаци. Въздухът бе така пропит с влага, че нищо не оставаше сухо. Беше сезонът на мусоните. В такова време и най-незначителната драскотина можеше да забере и гангреняса. Рана в крака означаваше сигурна смъртна присъда.

Тери Хей гледате как Върджил, който вървеше последен в колоната, се изкатерва по брега на пълната с мъртъвци река. Помисли си дали Хирон не ги очаква някъде наблизо, седнал в своята полюшваща се лодка. Дали с прекосяването на реката, която бележеше границата с Камбоджа, не бяха навлезли в пределите на ада.

Предстоящото начинание го накара да почувства моментен пристъп на несигурност. Там, в камбоджанските джунгли, като дебнещо животно ги очакваше смъртта. Но обещанието за безмерно богатство и власт го теглеше напред като магнит.

Очакваше ги една седмица или може би дори десет дни, които щяха да прекарат сами на вражеска земя, преди да бъдат посрещнати в околностите на Ангкор Ват. През това време трябваше да се бият и с жълтия, който се спотайваше като озъбен вампир в относителната безопасност на неутралната камбоджанска територия.

— В Ангкор трябва да се видим с един човек — каза Върджил на Тери при разговора им на четири очи в нощта преди тръгване. — Много важна клечка, мръсник и половина. — Той се засмя и допи скоча си. — Французин е и е живял тук дълго — по-дълго от който и да било американец. — Върджил си наля остатъка от бутилката. — Работата е там, че без него не можем да получим онова, което искаме. Той държи нещо, което ми е страшно необходимо. Привлякъл съм на наша страна някои хора, но и той си има своите. При това всички са азиатци, така че дори да сключим сделката, един дявол знае дали може да им се вярва. А аз трябва да съм наясно, разбираш ли? Ти си добър в това, може би толкова, колкото и аз, макар да вършиш всичко със задника напред. Азиатците ти вярват, докато аз ги карам да се спичат от страх. Имам чувството, че този път ще е нужен известен финес.

— Ще помисля за това — каза Тери.

— Да. Помисли. — Върджил вдигна чашата си. — Само недей да го обсъждаш с новото си приятелче. — Тери разбра, че има предвид Мън. — Ти може да вярваш на тоя кучи син, но аз със сигурност — не.

Тери отново мислеше за този разговор, когато Магьосника се изкачи след него на далечния чужд бряг и каза:

— Дръж се сега, приятел. Започва се.

Нападаха жълтите през нощта. Небето беше безлунно и местността тънеше в дълбок мрак. На моменти им се струваше, че вървят със затворени очи или насън. Опасността беше навсякъде, осезаема като ударите на сърцата им.

Земята се разгъваше пред тях и неохотно им даваше път. Сега ги водеше не Трангх, а Чей. Той носеше мачете и разчистваше, тясна пътека в случаите, когато беше крайно необходимо. „Звукът пътува в джунглата така добре, както и във водата“ — обясни той.

Дори и сега беше толкова горещо, че се налагаше да правят чести почивки. Тогава азиатците заставаха на пост, непроницаеми за влагата, която, както се струпаше на американците, изсмукваше дъха от всяко живо същество. Дали презираха западняците за тяхната липса на издръжливост, питаше се Тери, или просто им беше безразлично?

Групата изглеждаше доволна от касапницата, която оставяше след себе си. Отново се бяха превърнали в опръскани с кръв касапи, но в крайна сметка те вярваха, че са изпратени именно за това. В един укрепен бункер, нагазили до глезените в натрошен бетон, окачиха главите на северновиетнамците на опъната жица, подобно на китайски фенери, докато Тери рисуваше на стената знака на „фунг хоанг“.

Спяха денем — неспокойна, пресеклива дрямка под гъстите сенки, населявана от сънища за онова, което вършеха през нощта. По едно или друго време повечето от тях бяха будни и се тълпяха около Джоубоун, за да чуят поредната история. След това вътрешните им страхове се успокояваха и те един по един се унасяха в сън.

При един друг аванпост, след особено тежък ръкопашен бой, който едва не коства живота на Чей, освободиха шестнайсет кхмерски деца, държани в плен и измъчвани от виетнамците.

Вбесен, Магьосника нареди да накладат голям огън, в който хвърлиха отсечените глави. Смрадта на гъстия, мазен дим, който се вдигна, ги задави. Сийв наблюдаваше Доминик с крайчеца на окото си, опасявайки се, че страховитата гледка ще го накара да побегне. Дом беше коленичил сред измършавелите кхмерски деца и безуспешно се опитваше да ги нахрани, докато те ритаха главите на мъчителите си в ревящите пламъци, сякаш бяха открили нова игра.

В сивото, вонящо утро Мън и Чей патрулираха в района, докато останалата група разрови догарящите въглени и следвайки указанията на Върджил, издигна пирамида от черепи. След това Магьосника изряза хартиен ангел и го закрепи най-отгоре, така че цялата купчина доби вид на мъртвешка коледна елха.

Магьосника се отдръпна, за да се наслади на произведението си.

— Мир на света, а? — Той нададе дрезгав, неприятен смях.

Трангх гледаше Тери, който държеше на ръце кхмерско дете с дълбоки рани от изгаряне. В съзнанието си Тери ясно долавяше противната близост между нечестивото коледно дърво и осакатения живот, който бе притиснал до себе си.

Доминик, сложил ръце върху раменете на две от децата, с които бе прекарал нощта, грижейки се за най-тежките случаи, отвърна лице, сякаш вече се бе подстригал за монах. Той настоя да отведат децата до най-близкото кхмерско селище, където щяха да им окажат необходимата помощ.

— Това е просто нелепо — каза Магьосника. — Ние сме на война.

Тери, все още с детето на ръце, отиде до пирамидата и разрита черепите. Хартиеният ангел на Върджил изчезна сред костите.

— Отиваме — каза той. — Тези хлапета имат нужда от лекарски грижи.

Трангх, който местеше поглед от Тери към Магьосника, почувства странно стягане в гърлото. Стори му се, че изходът на цялата война виси в моментната тишина, настъпила преди Върджил да изръмжи своето съгласие. В следващия миг замръзна от презрителния поглед, който Бучър хвърли към него, сякаш за да му каже: „Това са повече твои събратя, отколкото мои. Ти трябваше да се застъпиш за тях.“

Привечер на третия ден след кратката отбивка от пътя Чей се върна от разузнаване. Той съобщи, че на по-малко от километър пред тях се намира северновиетнамско подразделение — по-голямо и по-добре екипирано от всички, атакувани досега, и при това командвано от полковник.

— Тоест — каза Върджил, като взимаше решение да го нападне, — някой, който може да ни каже къде се намира ЦУЮВН.

Тази нощ имаше луна, но зловещите, надвиснали облаци правеха светлината й разсеяна и бледа. Малко след полунощ наближиха лагера от две страни — Тери, Мън, Сийв и Трангх откъм единия фланг, Върджил, Доминик, Джоубоун и Чей — откъм другия.

Някъде на запад валеше дъжд и далечният тътен долиташе до ушите им, контрастирайки с мъртвата тишина, през която те се движеха като духове в гробище.

Подразделението спеше. На такова разстояние от границата войниците се чувстваха спокойни, уверени в убежището, което им даваше неутралната територия. Часовите бяха обезвредени почти едновременно. Тери използва своята тел, която запя от рязкото опъване, преминавайки през плътта и хрущялите. Кръвта, подобна на сянка в нощта, попи в земята и изчезна.

Трангх, който бе счупил врата на другия часови с едно жестоко движение на ръцете си, доброволно остана назад, за да охранява тила им. С тихо шумолене, което можеше да се дължи и на настъпващата буря, Тери, Мън и Сийв навлязоха в лагера.

Магьосника искаше полковника жив; групата беше инструктирана да убива всички останали. Тери почувства в гърба си първия порив на вятъра, влажен от мъртвешката воня на гниеща растителност. Прокрадваха се от колиба на колиба и колеха по пътя си. Не можеше да се каже кой от тримата го прави по-бързо, ловко и безшумно. Беше просто невероятно как обстоятелствата бяха успели да превърнат човешките същества в толкова неумолими убийци. Чия извратена воля ги караше да сеят смърт с такова ужасяващо темпо?

За да може да върши своята работа, Тери вече бе престанал да забелязва живота около себе си. Той си спомни не без симпатия за цар Едип, за кръвта, изтекла от избодените му очи, отнасяйки със себе си греховете му, както и неговите страсти.

Мина му през ума, че човек не може да живее без страст. Това на свой ред го накара да се замисли за мълчаливия Трангх, стаен сам в мрака, който изглежда беше роден без каквито и да било желания. Приличаше по-скоро на образ в огледалото, който изчезва, когато не гледаш към него. Той беше роден за войната. Какво ли щеше да прави, питаше се Тери, когато тя най-сетне свършеше? Дали един ден нямаше да се разбунтува срещу Магьосника и другите като него и да ги унищожи? Щеше ли някога да осъзнае последствията от онова, което му налагаха да върши? И най-вече, можеше ли да бъде спасен от самия себе си?

Подобни мисли запълваха ума му, докато продължаваше зловещия си труд. Тази разтегливост на съзнанието му помагаше да запази разсъдъка си в обстановката на пълна лудост.

Намериха Върджил в средата на лагера. Той беше завлякъл там северновиетнамския полковник, който коленичеше, заобиколен от главите на своите хора. Магьосника се обърна към него направо, пренебрегвайки услугите на Чей като преводач.

— Къде е ЦУЮВН? — попита той.

Полковникът се взираше безизразно в лицето му.

— Знаеш къде е и ще ни кажеш.

Полковникът не помръдваше.

Върджил накара Джоубоун и Чей да донесат една от минохвъргачките на виетнамците и да я поставят до полковника. Напълни я сам, така че той да може да следи действията му. След това го сграбчи за косата и блъсна главата му в дулото на оръдието. Едното око на полковника се оказа болезнено притиснато във вътрешността на цевта.

— Какво ще правиш сега, ще ме пратиш в облаците ли? — попита той с напевен глас, сякаш казваше молитва. — Това няма никакво значение. Аз и без това съм мъртъв.

Върджил грубо дръпна главата му от минохвъргачката.

— Не се надявай да умреш — каза той. Ръката му потърси дръжката на ножа, но в момента не го носеше и затова поиска от Трангх неговия. Когато той му го подаде, Върджил добави: — Твоето наказание ще е животът.

След това без предупреждение стовари подметката си върху врата на полковника и го настъпи здраво, докато разрязваше униформения му панталон при чатала.

Тери, който стоеше наблизо, видя как Сийв сграбчи лакътя на Доминик, сякаш се опасяваше, че брат му ще се хвърли да попречи на Магьосника. Те се спогледаха и Тери чу Доминик да шепне „Боже, прости на всички ни“. „Та Господ не е ли мъртъв, помисли си той. Това тук не е ли достатъчно доказателство, че дори да е съществувал някога, вече го няма?“

Полковникът пищеше повече заради това, което правеха с него, отколкото от болка. Поне първоначално травмата прави плътта безчувствена.

Когато свърши, Върджил махна крака си от врата му и той моментално се сви на топка, притиснал ръце между бедрата си.

— Така — каза Магьосника, като приклекна до него. — Сега ще ни кажеш ли къде се крие ЦУЮВН?

— Искам да умра. — Зъбите на полковника тракаха.

— Не, не — отвърна Върджил. — Вече ти казах. Занапред те чака дълъг живот. Това е, което искам. Да имаш много време да си спомняш какво е било да си мъж. — Ножът му разсече въздуха пред очите на виетнамеца. — Казвай!

Полковникът се взираше в него с кървясалите си очи.

— Ще ме убиете ли, ако ви кажа?

Магьосника се усмихна.

Когато полковникът вече бе издал информацията и лежеше обезглавен сред мъртвите си подчинени, Върджил се изправи и каза:

— Всички тия глави си приличат, а? Властта и силата бяха до тук.

Според сведенията на полковника, намираха се на по-малко от пет часа път от ЦУЮВН.

— Ако тръгнем веднага — каза Върджил, — ще стигнем тъкмо преди зазоряване.

Трангх се присъедини към тях и групата, водена от Чей, потъна в гъстата джунгла. Все още се намираха в планинската част на страната, близо до границата. Често пищната растителност отстъпваше място на масивни скали, напукани и натрошени сякаш от огромни мълнии или от тежък артилерийски огън. Ясно личаха местата на бомбените удари, от време на време се срещаха останки от бетонни бункери — домовете на една армия призрак.

Чей помоли някой да го смени и Джоубоун зае мястото му. Със спускането теренът под краката им ставаше все по-каменист. Сега от двете им страни се извисяваха планински чукари, което още повече затрудняваше придвижването. Магьосника изпрати Джоубоун напред да огледа местността. Когато той се върна, възникна известен спор дали да заобиколят скалистия проход, или просто да продължат напред. Чей беше на мнение, че една отбивка от пътя ще им коства поне два часа. Това означаваше да достигнат щаба на ЦУЮВН доста след зазоряване и да изгубят цял ден в очакване на мрака. Затова той препоръчваше да минат направо през дефилето и Върджил се съгласи.

Беше толкова влажно, че от листата капеше вода като след дъжд. Краката ги боляха, раздразнената им кожа смъдеше. Тери се питаше дали някога ще бъде отново сух.

Навлязоха в дефилето, предпазливи и напрегнати. Тери се чувстваше неспокоен. Проходът се оказа много по-тесен, отколкото бе очаквал. Като в амфитеатър, от всички страни ги заобикаляха надвиснали скални тераси, които представляваха идеална позиция за снайперисти. Пред себе си виждаше Джоубоун, който явно също изпитваше подобни опасения.

В следващия миг Джоубоун изчезна, погълнат от арка експлозия. Едновременно е това проходът се изпълни с рикошети от автоматичен огън.

От своето място, притиснат в твърдата скала, Тери виждаше онова, което бе останало от Джоубоун, а то не беше много. „По дяволите!“, процеди той.

Групата беше безпомощна, прикована към земята от убийствения огън. Доколкото можеше да види, никой не бе пострадал от безпорядъчната стрелба. Но, от друга страна, те не можеха да мръднат от мястото си и следователно гибелта им беше само въпрос на време.

Най-близо до него се намираше Сийв. Той му направи знак и двамата пропълзяха зад укритието на няколко каменни блока. От тук Тери видя, че има възможност да се промъкнат до гнездото на снайперистите, оставайки при това незабелязани.

Докато се катереше по каменистия сипей, Тери изпита желание Джоубоун да е до него, да му разкаже още някоя от своите истории. Още не му се искаше да повярва, че никога вече няма да ги чуе.

Те бавно напредваха по скалната стена. Сийв долепи устни до ухото на Тери, но дори и така думите му почти не се чуваха от лая на автоматичната стрелба.

— Дом смята, че Бог е изоставил това място. Ти как мислиш?

— Ако Бог е живот, той положително няма работа тук. — Тери посочи с ръка и двамата видяха малко по-нагоре стрелящите виетнамски снайперисти. Тери изтегли иглата на гранатата и леко я подхвърли, така че тя се търкулна в краката им.

Двамата се залепиха о земята миг преди експлозията да откърти надвисналата скална площадка. В дефилето с грохот се посипаха отломъци. Но от височината, на която се намираха, вече се виждаха наближаващите подкрепления.

— Да изчезваме от тук — каза Тери.

Спускането беше по-леко и доста по-бързо. Върджил и останалите от групата бяха излезли от укритията си и оглеждаха терена. Тери каза на Върджил какво е видял.

— Мамка му — каза Магьосника. — Със сигурност е било засада. Копелетата са ни чакали.

— После ще мислим за това — каза Тери. — Не сме готови за такова сражение. Да се махаме.

Но Върджил не отстъпваше.

— Засадата означава, че са били известени за присъствието ни. Никой не знаеше предварително откъде ще минем. — Той се огледа наоколо. — Остават само хората от групата.

— Някой от нас? — каза Доминик. — Хайде, стига.

Магьосника се обърна към Сийв.

— Хайде, детективе, да видим колко струват дедуктивните ти способности. Кой е предателят?

— Какво те прихваща? — каза Доминик и погледна брат си. — Сийв, нима ще участваш в тая ненормална игра?

— Кой, детективе? — настоя Магьосника. — Нямаш много време.

— Кой вървеше пред групата, откакто тръгнахме? — каза Сийв. — Кой разузнаваше пътя и през голяма част от времето не беше пред очите ни? Кой поиска да го сменим, малко преди да влезем в дефилето?

С нечленоразделен вик Върджил сграбчи Чей за яката, изплю се в лицето му, след това го удари с приклада на автомата си.

Чей се свлече с посивяло лице в краката му.

— За бога! — извика Доминик. — Сега не е време за отмъщение.

— Той е прав — намеси се Тери. — Жълтите идват и този път са много. Остави това за…

— Скалите наоколо са осеяни с парчета от Джоубоун — каза Върджил. — Този предател ще си плати.

— Добре — каза разсъдливо Тери, — но нека го направим другаде, след като се отскубнем от жълтите.

Магьосника то погледна и поклати глава.

— Не, Бучър. Ти все още не разбираш. На жълтите трябва да им е ясно, че не могат току-така да ни прекарат. Ще им покажем, че не сме кои да е.

Той пусна кратък откос, който от такава непосредствена близост почти разполови Чей. След това е помощта на ножа си отсече главата му. Накара Мън да донесе автомата на един от снайперистите, които, се бяха сринали от скалата след взрива на гранатата, и забучи цевта му в меката пръст по средата на прохода. Накрая внимателна нагласи кървящата глава на Чей върху приклада.

— Ето така — рече Магьосника. — Сега ще разберат.

После поведе оредялата група по обратния път към началото на дефилето. Докато вървяха, той потупа Сийв по рамото и каза:

— Добра работа свърша. От теб ще излезе истински детектив.

— А какво ще правим с щаба на ЦУЮВН? — попита Тери.

— Майната му — отговори Върджил. — Направихме каквото можахме. Те вече знаят, че сме тук, и са се размърдали. Не мога да изложа на риск и останалата група.

— Искаш да кажеш мисията, нали?

— То е едно и също — отвърна Магьосника.

На следващия ден планинските райони край границата останаха зад гърба им и те продължиха през равнинна, мочурлива местност. Прекосяваха оризови полета и горички от дребни, невзрачни дървета. Така беше по-безопасно, отколкото ако вървяха по издигнатите, забелязващи се отдалеч пътища. По това време на годината оризищата вече ставаха трудно проходими. Беше началото на дъждовния сезон, макар все още да не бе настъпил разгарът на мусоните, когато ниските равнини се превръщаха в езера.

Мъчителната жега гъмжеше от насекоми, които жадно смучеха солената пот. Въздухът тежеше като олово, наситен с тревожен електрически заряд от далечния грохот на гръмотевиците на запад. Намираха се на югозапад от Кратие, недалеч от долината Компонг Чам, която се простираше по течението на Меконг. Тази река щеше да бъде голямо изпитание за тях поради движението на хора и товари между Прей Венг и Пиом Пен.

— Щом крайната ни дел е Ангкор — обърна се Тери към Върджил, който вървеше до него, — по-добре да ни бяха свалили на тайландската граница. От Араняпрадет щяхме да стигнем само с един кратък преход.

— Не става — отговори Върджил. — Нашата официална версия е, че търсим щаба на ЦУЮВН. Под това оправдание пресякохме границата с Камбоджа. Вярно, че е незаконно, но това си е проблем на Никсън — той е дал съгласието си.

— Все още дори не си ми казал защо сме тук.

— Но теб не те е и грижа, нали, Бучър? Ти имаш в главата си свое собствено разписание.

— Не разбирам какво имаш предвид.

— Имам предвид, че ти си най-безнравственото копеле, което съм срещал някога. Аз, например, знам какво е законът и посвещавам времето си на неговото заобикаляне. Всъщност, превърнал съм това в дело на целия си живот. И това е съвсем нормално, защото законът е измислен за дребните хорица. При тях той върши работа, държи ги в подчинение. Но на мен само ми пречи, ето защо намирам начини да го подкопавам. Ти, от друга страна, нямаш ни най-малка представа какво е законът. За теб той просто няма смисъл. Представи си го във вид на магнит. Така повечето хора имат полярност — положителна или отрицателна, която или ги привлича към него, или ги отблъсква. Докато ти съществуваш извън закона, откъснато от него. Ти, приятел, въобще не притежаваш полярност.

В този момент като гръм от ясно небе на Тери му мина през ум мисълта, че Върджил му завижда за това. Дотогава не бе предполагал, че той знае какво е завист.

Мина му през ум също, че Магьосника отново не му каза каква е мисията на групата СЛАМ в Ангкор Ват. На пръв поглед изглеждаше, че няма нищо общо с войната. Но след това си спомни думите на Върджил, че войната сега се върти около Камбоджа. Никсън и Кисинджър знаеха това, може би и генерал Абрамс също, макар, според казаното от Върджил, това да не бе сигурно.

Когато наближиха Меконг, вече бяха излезли от низините и оризищата и отново се придвижваха през по-добре познатата им джунгла. Но тук, освен тях имаше и други нощни хищници. Това бе страната на тигрите.

Светът, кафяво-зелен, задушаващо плътен, изглеждаше смален, откъснат, затворен като перла в седефеното тяло на някакво чудовище. Вече четири дни и нощи бяха сами, отделени от останалото човечество, във вътрешността на една страна, която, по думите на Дом, Бог вече бе изоставил.

Тери усещаше върху себе си смазващата тежест на пустошта. Освен горещината и влагата съществуваше и този омаломощаващ риск, който го караше да се чувства сирак, останал без семейство, без дори частицата утеха, съдържаща се в спомена за него. Като че ли това място на разруха, този ад на земята не се задоволяваше просто да съществува, но трябваше и, подобно на вампир, да изсмуква живота от вените му.

Бреговете на реката бяха покрити с гъста растителност. Те поеха на север, успоредно на виещото се течение, докато достигнаха разнебитен дървен кей. За него бяха вързани няколко малки лодки, но наоколо не се виждаше никой.

След внимателен оглед на местността те се качиха в лодките. Бяха им необходими седем минути, за да достигнат отсрещния бряг, където продължиха пътя си.

Сега от Ангкор ги деляха не повече от три дни и Върджил искаше да избегне всякакъв допир с вражески сили. Минаха покрай няколко северновиетнамски и кхмерски патрула, но всеки път ги заобикаляха отдалеч.

Отново бяха в джунглата. Луната бе избледняла, мусоните наближаваха. Ставаше все по-влажно, докато накрая изглеждаше, че вали непрекъснато. Ясна светлина въобще не съществуваше.

Веднъж Тери дочу ръмжене и спря групата. Ослуша се да долови движението на звяра сред хаоса от растителност, но преди това усети неговия мирис. Уверен, че се намират откъм подветрената страна на тигъра, той им даде знак да продължат.

По-късно, докато останалите спяха, Тери и Върджил проведоха следния разговор.

— Помисли ли по оня въпрос? — попита Магьосника.

— По кой въпрос? Как да оживея или как да не се побъркам?

— Много смешно. Говоря за французина и неговите азиатци.

Тери замислено дъвчеше таблетка сол.

— Може и да са ми минали едно-две неща през ума. Но ти не ми даваш достатъчно информация.

— Не ми излизай с тоя номер. Знаеш всичко, което си струва да се знае за виетнамците.

— Съмнявам се — сви рамене Тери. — Но така или иначе, сега имам предвид французина. Какво представлява той?

— Защо питаш?

— Защото от това как той подготвя стратегията си ще зависи мисленето на неговите хора, а от тук и техните действия.

Магьосника го изгледа.

— Бил съм идиот да те подценявам, Бучър. — Той кимна с глава, сякаш за да потвърди решението си. — Добре, слушай. Този французин е такъв радикал, че създава неприятности дори на своите сънародници в собствената си страна. Много от тях са заявили официално, че нямат нищо общо с него. Той е нещо като парий, но могъщ парий, колкото и странно да изглежда. Периодично го изпращат тук, където е създал вече истински проблем.

— Как така?

Върджил изсумтя.

— Просто тук е в стихията си. — Той отпи глътка вода от манерката си. — Чувал ли си за Червените кхмери?

— Доколкото знам, това са банди от главорези, нали? Престъпници и убийци, прогонени от градовете.

— И да, и не — сви рамене Върджил. — Мисля, че отначало са били именно такива. Но вече не са. Французинът ги е радикализирал, дал им е политическа цел, място във вселената, откъдето спокойно могат да сеят своята разруха, представяйки се за законна групировка. Сега те са леви партизани, опозиция на Сианук, самообявили се борци за освобождение на Камбоджа. Ако трябва да сме точни, французинът е сторил това с техния водач Салот Сар. Това е едно куче, което човек не бива да среща сам или невъоръжен.

— Кой от двамата?

Магьосника се засмя.

— Имах предвид Салот Сар, но ти си прав — същото важи и за французина. И двамата са изключително опасни. Французинът е много по-интелигентен, всъщност той е истински гений. Виж само какво е създал сред тия смрадливи джунгли — превърнал е една шайка отрепки в реална политическа сила. Но Салот Сар, от своя страна, притежава своеобразна животинска хитрост, която е направо ужасяваща.

Очите на Терм бяха придобили блуждаещо изражение.

— Излиза, че хората на този французин са Червените кхмери.

— Да.

— И какво е това, което толкова искаш да вземеш от него?

— Знаеш ли как го наричат тук, в седмия кръг на ада? „Сълзите на мака“.

Тери дълго остана неподвижен, зареял поглед в пространството. Накрая каза:

— Какво общо има французинът с опиума?

— Не е опиум, а хероин. — Върджил разцепи един пъпеш и започна да изрязва парчета от него с върха на ножа си. — Казах ти, че този човек е гений. От Мън научих, че се е свързал с хора в Бирма и с тяхна помощ е създал мрежа, чрез която снабдява с дрога нашите войници.

— Виж ти. Това е нов начин да ни убиват.

— Да — каза Върджил, като пъхна в устата си парче пъпеш. — Нов и радикален.

Край тях прогизналият от влага ден се влачеше тежко като ранено дебелокожо. Непрестанното капане от листата беше отдавна злоупотребил с търпението им натрапник. Двамата мъже довършиха пъпеша и Върджил захвърли кората.

— Ти искаш тази мрежа, така ли? — попита Тери.

— Като обобщим всички подробности, да.

Тери погледна Магьосника.

— Ти си ме лъгал — каза той. — Преструвал си се през цялото време. — В гласа му нямаше злоба, а по-скоро благоговение. — Ти не си от Специалните части. Групата ни не е включена в операциите „Даниъл Буун“. Майкъл Ийлънд си няма понятие, че сме тук, камо ли да е планирал тази малка експедиция.

Върджил мълчаливо сви рамене.

— Контрабандата на наркотици не влиза в дейността на Специалните части. Не познавам такъв род войски, който да се занимава с нея. — Подобно на алпинист той търсеше в лицето на Магьосника опорни точки, по които да определи характера на своето изкачване. — За кого работиш всъщност, Върджил?

Вонята на гниещи растения бе толкова силна, че полепваше като противна слуз по гърлото и вътрешността на ноздрите. Яденето беше по-скоро досадно задължение, отколкото необходимост.

— Това няма особено значение.

— Но дрогата има значение, Върджил. Поне за мен. Хероинът е мръсен наркотик.

— Съгласен съм. Трябва да се радваш, че участваш в тази мисия. Искаш ли да знаеш защо?

— Това, което искам да знам — отвърна Тери хладно, — е какво ще правиш с мрежата, след като я вземеш от французина.

Върджил опря глава в ствола на дървото зад себе си.

— Трябвало е да станеш шахматист, Бучър. Не познавам друг, който да мисли толкова ходове напред.

— Отговори на въпроса ми.

— Добре тогава. Щом поемем контрола върху канала, ще го обърнем обратно. Тогава всичкият мръсен наркотик ще го гълтат комунистите.

Тери не промълви нищо толкова дълго, та Върджил стана неспокоен.

— Чувам как колелцата се въртят — каза той. — За какво мислиш?

— За това колко пари има в търговията с тая гадост.

— Е, и?

— Къде отиват печалбите?

Магьосника изтри ръце в панталона си.

— Знаеш ли какъв е проблемът при теб? Задаваш прекалено много въпроси.

— Не искам да участвам в това — каза Тери.

— Какво?

— Чу ме добре. Може да съм повярвал на половината от това, което ми каза, може и да не съм повярвал нито дума. Така или иначе, няма значение. Излизам от играта.

Чертите на Магьосника се втвърдиха.

— Слушай, приятел, тук връщане назад няма. Щом си се хванал на това хоро, ще го играеш докрай.

— Махам се от тук и толкова!

Магьосника вдигна рамене.

— Щом искаш да получиш куршум в гърба…

— Кой ще ме застреля? Ти ли? Пред всички останали?

— Чувал ли си за дезертьорство във военно време, Бучър? Знаеш ли какво е наказанието?

— А ти чувал ли си за военен съд? Там всичко ще излезе наяве. А тази операция е толкова секретна, че ти не можеш да си го позволиш.

— Така е — каза Върджил. — Но нещата никога няма да стигнат дотам. Тук, в тази пустош, аз съм Бог, Бучър. Аз държа в ръцете си живота и смъртта и никой в групата не е склонен да го оспорва. — Той се ухили. — Май нямаш избор. Освен ако не си решил да умреш, разбира се.

Тери знаеше, че Магьосника има право, но вярваше също, че е видял и трета възможност, която щеше да му позволи да живее в мир със себе си.

— Добре — каза той. — Щом искаш да участвам, ще участвам. Но ще бъда в играта докрай. Ние сме съдружници, Върджил, сега и завинаги. Каквото и да предприемеш, съветвам те да не забравяш и мен, защото аз ще бъда надзирателят на този канал. Ще се погрижа да ми казваш истината. Освен това, ще следя да не би на някой да му скимне да хитрува с печалбата.

Магьосника се вторачи в него.

— Ти говориш сериозно, кучи сине.

— Сериозен съм като самата смърт. — Тери вдигна поглед над главата на Върджил. — Като стана дума за смърт — каза той тихо, — недей да мърдаш.

— Какво има?

— Хануман — отвърна Тери, приковал очи в малката листно зелена змия. — Точно над главата ти е. — Очите й бяха с яркожълт цвят, нарушаван единствено от черния вертикален процеп на зениците.

— Убий я. — Не долавяше ли уплашен трепет в гласа на Върджил? — Чувал съм разни истории.

— Аз също — отвърна Тери. — Мън казва, че според поверието тя може да лети и да скача като маймуна. Затова е наречена на името на свирепия бог на маймуните Хануман.

— Не ми давай уроци по кхмерски фолклор. Убий я, да те вземат дяволите. Не понасям змии.

— Полека, полека — каза Тери. Ръката му улови дръжката на бойния нож, той излезе от канията си и увисна пред лицето на Върджил. Светлината струеше от него като от фенер.

Внезапно той изчезна. Върджил чу само едно остро, прекъснато свистене. В следващия миг двете половинки на змията паднаха в скута му.

Той изпищя, скочи на крака и започна да тъпче влечугото в калната земя, където допреди малко бе седял.

— Стига й толкова — каза Тери. — Вече е мъртва.

Когато змията изчезна в калта, Върджил си пое дълбоко дъх.

— Мъртва е, мамка й. — После погледна Тери в очите. — Ще ми помогнеш ли да се справя с хората на французина? Тия шибани Червени кхмери са безжалостни копелета.

— Ще ти помагам до края на света — отвърна Тери, като прибираше ножа си. — Стига да си честен с мен.

— Съгласен — каза Магьосника и протегна ръка.

Тери я погледна и се усмихна така, както Върджил се бе усмихнал на северновиетнамския полковник.

Вишну, богът, израсна от джунглата. Лицето му беше камък, вяра; то беше самото време. Извисяващо се над дърветата, то излъчваше усещане за космична история.

Виещи се, пълзящи растения увенчаваха благородната му глава и се спускаха надолу покрай всевиждащите очи, нащърбения, напукан нос, дебелите, покрити с лишеи устни.

— Ангкор Ват — каза Магьосника.

Отрядът СЛАМ стоеше, прикован от тази гледка. Изтощението им, резултат на физическото усилие и страха, се разсейваше пред лика на хиндуисткия бог на макрокосмоса. Многообразие от памукови и смокинови дървета, високи като модерни сгради и жилести като бицепсите на щангист, пронизваше същинската лавина от растителност, покрила склоновете на мистичния град подобно на настъпваща армия.

Вековните стени на храмовете бяха нацепени като устните на боксьор от ненаситните корени на дърветата, израсли върху каменните постройки от семена, случайно попаднали в торта на прелитащите птици.

Джунглата е враждебна, тя расте с нечувана в другите части на света скорост. Тя бе нахлула в града на храмовете и го бе опустошила по-успешно от бомбардировка или картечен огън. Ангкор бе преживял нашествията на татарите през V век и на сиамците през XII, но запустяването беше нещо по-различно.

Главата стоеше на стража край един „барай“ — резервоар, построен над нивото на земята заедно с дяла мрежа от извити канали. По този начин древните кхмери напоявали посевите си дори през сухите сезони и прибирали вместо по една по няколко реколти е годината.

Когато се захванали с такъв монументален проект като Ангкор, кхмерите били длъжни да помислят и за система от резервоари и напоителни канали, за да може земята, обграждаща този дом на древните богове, да бъде винаги богата и плодородна.

Построен през Х век от крал Суряварман II, Ангкор бе нагледна илюстрация на космологията на кхмерите. Говори се, че те били толкова прелъстително красиви, че много търговци от Индия, дошли тук през I век, останали по тези места и слели културата си с тяхната. Ето защо в този казан на цивилизациите можеха да се видят монументи, посветени както на Буда, така и на хиндуистките богове Вишну, Брама и Шива, а надписите на пали се смесваха с тези на санскрит.

Но дори този пантеон от могъщи богове не бе успял да опази своите храмове от разруха и сега заедно с тях се превръщаше в прах.

В момента тук туптеше единствено сърцето на една бездушна машина. Това беше територия на Червените кхмери и боговете на всички религии, поради невъзможност да се екзекутират, бяха прогонени. Оставаха само величествените им изображения, неми свидетели на огромните промени, настъпили през вековете.

Когато наближиха, небето почерня и сякаш се сниши, притискайки ги към земята. Скоро забелязаха, че това се дължи не на буреносните облаци, а на огромните ята прилепи, които обитаваха вътрешността на храмовете.

Те се насочиха на изток и преминаха през главния портал. Всички входове на храмовете, освен този, бяха обърнати на изток, защото запад беше посоката, в която се отправяха мъртвите. Древните кхмери бяха изградили Ангкор така, че пътят към него беше подобен на приближаване към живота, на едно ново раждане.

Обширните площади, обградени от покрити с барелефи и надписи стени, зловещо пустееха. Дъждът се лееше над града с невъзмутимо постоянство. Сред този пейзаж групата продължаваше предпазливо да се придвижва напред.

— Червените кхмери са някъде наоколо, Бучър — каза Върджил. — Чакат и ни наблюдават.

— Те могат да ни убият сега, след минута или след час — отвърна Тери. — Защо не го правят?

— Защото французинът иска онова, което мога да им предложа.

— И то е?

Магьосника се усмихна.

— Сделката вече е сключена. Твоята работа е да следиш да не би на някой да му скимне да ме измами.

— Искаш да кажеш да ни измами.

Върджил го погледна.

— Ако бях на твое място, нямаше да горя от такова желание да се напъхам между шамарите.

— Вече съм тук — сви рамене Тери. — Нямам какво да губя.

Срещнаха французина в Галерията на съзиданието, която сега беше без покрив. Петдесетметровата й главна стена бе покрита с барелефи, изобразяващи хиндуисткия мит за създаването на човека. В средата стоеше четириръкият Вишну и уравновесяваше вдясно от себе си полумаймуната Хануман, господаря на боговете на светлината, а вляво — Равана, демона с двайсет и една глави, властващ над духовете на ада. Тримата бяха свързани от голямата змия, от която чрез своите противоположни усилия издояваха магическия еликсир, родил света на човека.

Всичко това им бе обяснено от Мън. Постепенно, с течение на неговия разказ Тери беше привлечен от изображението на Равана. Ръцете на божеството обгръщаха петоглавата змия. Около главата му танцуваха малки фигурки. Дали това не бяха демоните от хилядата ада на „Муй Пуан“?

Сега, когато беше тук, толкова близо до Вишну, Брама, Буда, Хануман и особено до Равана, Тери бе впримчен в паяжината на техния мит. Ангкор съществуваше в камбоджанската джунгла от векове и той не беше мъртъв. Тхераваданските будисти знаеха, че техните богове преминават през цикли на царстване, гибел и прераждане. Това ги правеше по-тясно свързани с човека от божествата на която и да било друга култура.

Тук, в Ангкор, в центъра на вселената, изглеждаше, че тези могъщи сили са просто заспали в очакване на часа на своето ново завръщане.

— Вдъхновяващо, нали?

Те се обърнаха и видяха висок мъж, който твърде много приличаше на Шарл де Гол. Около него имаше тежковъоръжени хора в свободни черни дрехи. Червените кхмери.

— Всичко това е вече изгубено във времето. — Французинът разтвори широко ръце. — Всичко е забравено. — Говореше на английски, несъмнено специално заради тях. — Дори и от тези хора. — Той посочи своите телохранители. — Най-вече от тях. Аз ги обучих не само да забравят, но и да унищожават онези, които искат да помнят и да съхранят всичко това. Обучих ги да ругаят своето упадъчно минало и робството, което са търпели под безмилостната ръка на империализма. Аз им дадох свободата.

„Не, помисли си Тери, ти просто си ги подлъгал да сменят едни господари с други.“ Болезнена истина е, че човек отказва да се учи от своите грешки. Той се стреми единствено към власт и това го прави лесна плячка, на онези, които му обещават свобода.

Тери почувства зловеща тръпка, сякаш сред тази пустош бе срещнал Сатаната. Сатаната, който се преструва на приятел на човека, докато всъщност е негов непримирим враг.

Високият мъж пристъпи към тях и протегна ръка.

— Наричат ме Французина — каза той, като стисна първо ръката на Върджил, а след това и на Тери, — но всъщност името ми е Воже.

Магьосника също се представи.

— Това е Бучър — добави той. Останалите от групата не бяха назовани. Те стояха на една страна, а срещу тях се намираха кхмерите на мосю Воже. Тримата главни бяха помежду им, обхванати от мощните ръце на Вишну.

— Има ли наоколо някое уединено място, където да поговорим? — попита Магьосника.

Мосю Воже се засмя.

— Скъпи ми господине, нима има по-уединено място от Ангкор Ват? Кой би се осмелил да припари там, където сме ние?

— Имах предвид свидетелите — каза Върджил. — Вашите и моите.

— А, това ли било. — Французинът нареди нещо на войниците си. Той се държеше твърде свободно, дори приветливо и това караше Тери да се чувства неспокоен. Ето защо, когато стигнаха до входа на една по-малка, покрита постройка на отсрещната страна на площада, той ги помоли да го извинят. Французина се опита да възрази, но Тери каза:

— Отивам по нужда. Съжалявам, имам лека дизентерия.

Без да се отдалечава от прикритието на каменните стени, той обиколи наоколо, докато срещна погледа на Мън, който се отдели от останалата група и дойде при него.

— Как ти се виждат тия копелета? — попита Тери, като посочи Червените кхмери.

— Не им вярвам — отговори веднага Мън. — Никой не им вярва. Водачът им, Салот Сар, е опасен радикал. При това хич не е глупав. Следвал е във Франция и е бил блестящ студент.

— Смяташ ли, че ще ни нападнат?

Мън го изгледа преценяващо.

— Защо, какво има?

— Още не знам — отвърна Тери и това беше само половин лъжа. — Но трябва да разбера какви са нарежданията им.

— Защо не попиташ Французина? — попита с кисела усмивка Мън.

Тери изсумтя.

— Не знам достатъчно кхмерски. Няма да разбера, ако ме излъжат.

— Ще се радвам да ти услужа.

— С какво мога да ти се отплатя?

— Не е необходимо.

— И все пак…

— Добре тогава — ухили се Мън. — Искам да се включа в това, което става тук.

Тери си представи как Върджил получава припадък.

— Но след като ме заведеш там, където си заровил „Гората от мечове“.

— Разбира се. Тя е твоя.

— Добре. Идвай сега.

Докато вървяха към Червените кхмери, Мън каза:

— Слушай, най-важното, което трябва да знаеш за тия копелета, е, че при тях рангът стои над всичко. Даже в малки отряди като този има строго определена йерархия.

Тери кимна, благодарен за информацията.

— Искам да говоря с водача им — каза той на Мън.

Приближаването до отряда не представляваше трудност. Тук Червените кхмери бяха самоуверени и дори общителни. Доставяше им удоволствие, че територията им обхваща и Ангкор, унизения дом на упадъка на техните прадеди.

Мън размени няколко думи с войниците.

— Това е Кео — съобщи той на Тери, като му посочи един тип с безизразно лице. След това го представи на кхмерския командир като Касапина. Кео отправи на Тери широка усмивка, при която зъбите му тракнаха, и протегна в ръката си наниз човешки уши — доказателство за неговото мъжество.

— Очарователно — промърмори Тери под носа си.

— Този човек има голяма власт — обясни Мън. — Равнява се по чин на полковник. — Кео каза нещо и Мън предаде думите му на Тери. — Той иска да види доказателство за твоя ранг. В противен случай няма да говори с теб.

— Иска да му покажа власт? — Тери сграбчи Мън за яката и го дръпна рязко към себе си. — Падни на колене.

— Какво?

Тери провря крак зад петата му и го подсече. Мън изгуби равновесие и политна към земята.

— Прави каквото ти казвам! — кресна Тери на английски, достатъчно силно, за да накара Кео да се усмихне. След това извади пистолета си и притисна дулото в слепоочието на Мън с такава сила, че вратът на кхмера се изви в болезнена дъга.

— Кажи му сега, че ако той заповяда, ще ти пръсна черепа.

— Ти си луд.

Тери със задоволство отбеляза, че Мън се тресе от страх. Виждаше, че и Кео също го е забелязал.

— Кажи му!

Мън се подчини и Кео спря върху Тери продължителен, тежък поглед. После приклекна до Мън и се взря отблизо в очите му. Остана така дълго, като поглъщаше ситуацията с ненаситна алчност. Тишината се нарушаваше единствено от крясъците на невидимите същества в джунглата. Кео протегна ръка и докосна капчицата пот, избила върху кожата на Мън. Най-сетне той кимна с глава и се изправи, като изрече нещо.

— Казва, че като добър командир не може да допусне екзекуцията на един послушен войник. — Гласът на Мън беше възвърнал част от силата си.

Докато той ставаше от земята, Тери прибра пистолета си в кобура, без да откъсва очи от лицето на Кео.

— Предай му — каза той, като избягваше да поглежда към Мън, — че оценявам неговото решение. Ние сме двама войници, които разбират смисъла на войната.

Докато Мън превеждаше, Тери подметна:

— Питам се от къде на къде толкова малък отряд се командва от полковник.

— Това е знак за високия ранг на Французина — отвърна Мън.

„Може и да е така“, помисли си Тери. Той продължаваше да гледа безизразното лице на Кео с ясно го съзнание, че Червените кхмери никога не биха му казали истината. Внезапно му мина през ума, че за власт ламти само онзи, който я няма. Като Кео. Той беше най-обикновен бандит, на когото революционните теории бяха замаяли главата. Тери виждаше, че проявите на власт го опияняват и ще го опияняват винаги. Именно това го правеше действително опасен. Зловещи времена очакваха Камбоджа, ако бъдещето й се окажеше в ръцете на подобни хора.

Като наблюдаваше този престъпник, Тери недоумяваше как някой може да вярва в революцията. Подобни идеали бяха за мечтателите и глупците. А това тук бе реалността — противното, страшно бъдеще.

— Виждам, че сте силни — обърна се Тери към полковника на Червените кхмери, — но се питам дали силата ви не е въображаема. Смятате ли, че сте достатъчно многобройни, за да се изправите срещу Сианук?

При споменаването на името на принца, Кео се изхрачи й се изплю, за да покаже презрението си.

— Сианук е мъртвец — каза той. — Справедливостта повелява той и всичките му упадъчни тъй наречени интелектуалци, които от десетилетия смучат кръвта на селяните, да платят за своите грехове.

Тери отмина избухването на Кео със свиване на рамене.

— Сианук все още управлява Камбоджа. Той командва армията, а тя може да ви смачка.

Лицето на Кео се изкриви. Като всеки революционер, той изцяло се ръководеше от своята лицемерна и догматична идеология.

— Това са глупости — каза той. — Червените кхмери са много по-силни, отколкото си представя Сианук. Хиляди и хиляди са готови да прегърнат идеята на революцията.

— Грешиш. Стига да поиска, Сианук ще ви пръсне като пилци.

— Моите хора са навсякъде около вас — каза Кео с широк жест. — Мислиш ли, че съм дошъл тук само с този отряд? Не се шегувай с онова, което не познаваш. Воже не е толкова глупав…

Тери стоваря дръжката на пистолета си върху устата на Кео, разбивайки предните му зъби. След това натика дулото между устните му. Гледаше право в изуменото лице на кхмера, като се стараеше да забрави за насочените към него оръжия.

— Кажи на хората си да оставят оръжията на земята. Ако не го сторят до петнайсет секунди, ще дръпна спусъка.

— Смяташ ли, че моята смърт ще ги спре? — Мън с труд различаваше думите, които излизаха от пълната уста на полковника.

Пръстът на Тери се напрегна и очите на Кео се разшириха. Кхмерът виждаше изражението на Тери, помнеше как бе постъпил той преди малко с един от собствените си войници. Заповедта беше дадена.

Тери нареди на своя отряд да конфискува оръжията.

— Ако само мръднат или издадат някакъв звук — каза той на Сийв, — избийте ги всичките. И ги скрийте някъде, за бога. Останалите се крият край самите стени на града.

Мън се доближи и го погледна в очите.

— Какво щеше да направиш — попита той тихо, — ако тоя кучи син ти беше казал да натиснеш спусъка?

— Щях да го натисна — Тери се ухили, като видя изражението на Мън, — но дулото щеше да е насочено в неговото лице.

След това сграбчи Кео за косата и го повлече през каменния площад към храма, в който бяха потънали Французина и Върджил.

Покривът на галерията, през която преминаха, беше хлътнал и джунглата бе нахлула вътре под формата на кълнове, пълзящи растения и мъх. Тук-там се срещаха допълнителни опорни колони, белези на започналата в началото на 60-те години реставрация.

Тери остави гласа на Върджил да го води. Двамата мъже стояха в централното светилище. Мястото гъмжеше от големи колкото палец хлебарки, допълзели от джунглата. От непрестанното им движение изглеждаше, че стените са накъдрени от вълнички.

Щом Тери влезе, Върджил го погледна и помежду им премина негласно съобщение. После Тери блъсна Кео към средата на светилището. Устата на кхмера обилно кървеше.

— Какво означава това? — възкликна Воже.

Тери не му обърна внимание.

— Оказа се, че наоколо в джунглата се крие голям контингент Червени кхмери, командвани от този полковник.

Магьосника се обърна към Воже.

— Уговорката ни беше проста — каза той бавно и внимателно. — Ние премахваме принц Сианук, а вие на свой ред ни предавате вашия хероин, канала, връзките и рафинериите. — Той махна с глава. — Какво е това сега?

— Не знам…

Върджил извади ножа си и преряза гърлото на Кео. Погледна Французина и каза:

— Е, сега вече знаете.

— Господи!

— Тук няма кой да ви помогне, мосю Воже — каза Върджил. — Телохранителите ви са обезвредени. — Той поклати ножа си. — Много лесно бих могъл да прережа и вашето гърло. — Французина неволно отстъпи крачка назад. — Но така никой от двама ни няма да получи онова, което иска. Предлагам ви сделката да остане, но с едно условие — ще ни изведете от тук и ще ни придружите обратно до Виетнам. — Той пристъпи към Воже, допря плоската страна на ножа до бузата му и го изтегли към себе си. Кръвта на Кео остана като дамга върху кожата му. — Съгласен ли сте?

Французина кимна.

— Но можем ли да ви вярваме, мосю Воже? — Върджил поклати глава. — Вече ни демонстрирахте своето вероломство.

— Идеята да бъдете убити в никакъв случай не е моя — възрази с известно възмущение Французина. — Червените кхмери сами са решили да ви устроят засада. Аз не знам нищо за допълнителните части, в противен случай не бих допуснал присъствието им.

— Мислех, че Червените кхмери получават заповедите си от вас.

— Получават ги не от мен, а от Салот Сар — отвърна Воже. — Изглежда, че политическата необходимост от премахването на Сианук в крайна сметка им убягва. Те смятат, че вече са достатъчно силни, за да се опълчат срещу него. Не разбират, че моментът за идването им на власт все още не е назрял. Не мога да поема риска да се надигнат прекалено рано и да бъдат унищожени. Имате думата ми, че сделката остава.

Когато излязоха, Тери дръпна Върджил настрана.

— Какви са тия щуротии за убийство на държавен глава?

— Трай си — каза Върджил. — Не е твоя работа.

— Забравяш, че аз участвам във всичко — докрай. Току-що спасих живота на всички ни.

Магьосника го изгледа продължително.

— Оставането на власт на принц Сианук вече не е целесъобразно. Колебливата му политика започва да се превръща в пречка.

— За кого?

— За съединението от щати, приятел. За кого другиго?

— Какви ги приказваш? Америка не може да убие ръководителя на една страна, просто защото…

— Случайно да си чул — каза Върджил с ужасяваща усмивка, — че има война?

— Мислех, че симпатизираш на Сианук.

— Май все още нищо не разбираш, а, Бучър? Какво мисля аз няма никакво значение. Заповедите са си заповеди.

— Ти просто мразиш да си войник — каза Тери.

Магьосника се засмя.

— Аз не съм войник вече доста години. Можеш да ме наречеш по-скоро странстващ рицар.

— Както и да го наречеш, това е мръсна работа. Не искам да имам нищо общо с нея.

— Сега вече нямаш избор. Сам пожела да си вътре до край. — Магьосника вдигна окървавения нож и го завъртя, докато светлината се отрази от острието му. — Другата възможност е тази.

Той се обърна и като поведе със себе си Французина, застана начело на групата. Тери гледаше след него и се питаше в какво, за бога, се беше забъркал.

[1] „Адската кухня“ — бедняшки район в Манхатън — Б.пр. ↑

[2] Танцьор (англ.) — Б.пр. ↑

[3] СЛАМ (англ.) — блъскам, тряскам — Б.пр. ↑

[4] В еврейската митология — изкуствен човек, лишен от собствена воля; послушно оръдие — Б.пр. ↑

[5] Ченето — Б.пр. ↑

[6] Един от пионерите на американския западен фолкл. герой — Б.пр. ↑

ЧАСТ ТРЕТА

ПРИРОДАТА НА ЗЛОТО

ПРОЛЕТ, В НАШИ ДНИ

Ница — Париж — Ню Йорк — Ийст Бей Бридж — Платото Шан

Когато чу тихото стържене на ключа в ключалката, Сийв замръзна. До този момент вече беше окончателно изчерпан.

В „Негреско“, където му казаха, че някаква французойка е отменила резервацията на Кристофър Хей по телефона, той се почувства толкова неловко от червената ивица на гърлото си, че бе принуден да си купи едно дамско шалче, което омота около врата си.

След това прекара една изпълнена с адски болки нощ, наблюдавайки входа на Сутан Сирик на булевард „Виктор Юго“ №67, сгърчен на предната седалка на малолитражната френска кола — най-доброто, което можеше да си позволи да наеме при настоящите цени.

Болките във врата му се усилваха, а като капак на всичко беше забравил хапчетата си в тоалетната на самолета. Когато небето порозовя, вече се чувстваше като погълнат от змия.

Ето защо на сутринта, докато се връщаше след телефонния си разговор с Даяна, той си каза „майната му“ и реши да проникне в апартамента на Сутан. Това беше едно от нещата, които правеше много добре — отваряше бравата, без да остави драскотини, а след това отново заключваше отвътре, все едно че нищо не се беше случило. След като си свършеше работата, обикновено излизаше през прозореца. Можеше също да заключи вратата и отвън, но рядко го правеше, защото така бе по-вероятно да го забележи някой минаващ или надничащ съсед.

Във всеки случай, когато Крис и Сутан се върнаха от Турет, Сийв се намираше в апартамента на булевард „Виктор Юго“.

Двамата бяха така изцедени от изпитанието, на което ги бе подложил Мабюс, че само стояха и го гледаха безмълвно от прага. Най-сетне Крис се окопити достатъчно, за да каже:

— Ще се обадя в полицията.

— Няма нужда — рече на английски Сийв. Френският му бе достатъчен, за да схване думите на Крис. — Аз съм полицай.

— Бихте ли се легитимирали? — Крис чу отзад Сутан да затваря и заключва вратата. Той се взря в полицейската значка на Сийв. — И какво прави един нюйоркски полицай тук? Франция като че ли е малко извън юрисдикцията ви.

В това време Сутан погледна по-внимателно Сийв.

— Какво се е случило с гърлото ви? — попита тя.

Сийв докосна с ръка червената ивица. Беше махнал шалчето, защото дразнеше възпалената му кожа.

— Едно копеле, което познавах във Виетнам, изглежда не ме харесва особено.

— Струва ми се, че се е опитал да ви убие — каза Сутан, като си мислеше за начина, по който бе умрял Тери.

— Да. И за малко да успее. Вие трябва да сте Сутан Сирик.

Сутан кимна.

— Познавате ли човек на име Ал де Кордия?

— Какво става тук? — намеси се Крис. — Влизате с взлом в дома на мис Сирик, започвате разпит…

— Думи на истински адвокат.

— Откъде знаете, че съм адвокат?

— Знам много неща за вас, мистър Хей.

— Слушайте…

— Остави го — вдигна ръка Сутан. — Нека да довърши. Искам да чуя за Де Кордия.

Сийв я погледна.

— Значи наистина сте го познавала?

Лицето на Сутан пребледня.

— Какво означава познавала?

— Боя се, че той е мъртъв, мис Сирик.

Тя нададе кратък писък и Крис я подхвана.

— Кой, по дяволите, е Ал де Кордия? — попита той.

— Как? — Сутан бе възвърнала гласа си. — Как умря Ал?

— Беше убит — отвърна Сийв. — От същия човек, който нападна мен и уби брат ми Доминик.

— О, не.

— И двамата бяха обезглавени, мис Сирик. — Той видя как тя бавно се свлича в прегръдките на Крис и реши, че е време да натисне още малко. — По този начин ли беше убит Тери Хей?

— Достатъчно — рече Крис. — Какви ги дрънкате, по дяволите?

Сийв гледаше как той я слага да седне на дивана.

— Попитайте нея, мистър Хей. Казала ли ви е досега как е умрял брат ви?

Крис коленичи край Сутан, като гледаше ту към нея, ту към Сийв.

— Аз… той е бил убит… не мислех, че… — Той се взря в лицето й. — Сутан?

Когато тя отвори уста, гласът и беше мек и приглушен.

— Съжалявам. Ти не ме попита, а и аз не виждах смисъл да ти го казвам. Тери беше обезглавен.

— Точно както брат ми и Де Кордия. — Ако този факт носеше някакво удовлетворение, то Сийв не можеше да го почувства.

Крис вдигна поглед към него.

— Какво става тук, за бога?

— Аз самият прелетях шест хиляди мили, за да разбера това — отвърна Сийв.

Мило и Логрази отново се срещнаха в миниатюрния терасовиден парк в подножието на авеню „Франклин Рузвелт“. Този път денят съвсем не бе така ведър както при последното им рандеву.

Логрази стоеше в сянката на една огромна плачеща върба и гледаше шараните, задрямали в тинестата вода на езерцето. По-нататък сред гъстата растителност се издигаха римски колони.

— Времето ни е на привършване — каза той с характерния си рязък маниер още щом Мило се приближи до него. — Тази Сирик трябва да ни каже къде Тери Хей е скрил „Вратата към нощта“. Веднага след като приключим с това, вие ще ни отървете от нея — завинаги.

„Значи цялата ми игра излезе безрезултатна, помисли си отчаяно Мило. Успял съм само да отложа смъртната присъда на Сутан.“

Беше започнало да вали и Мило вдигна яката си. Все още беше замаян от начина, по който го бе заблудил Логрази. Мафиотското прикритие на този агент на ЦРУ беше толкова добро, че бе убедило дори и неговите копои. Това говореше за щателна подготовка, която нямаше нищо общо с обичайните набързо скалъпени фалшиви биографии на ЦРУ. Впрочем, Мило постепенно осъзнаваше, че в цялата ситуация няма нищо необичайно. Не и щом в дъното на всичко бе Магьосника. При тази мисъл той леко потрепери. Бяха му наредили да убие Сутан, после като че ли последва помилване, само за да бъде отново отменено накрая. Дали това мъчение бе дело на Магьосника? Може би Магьосника знаеше кой е той и сега го изтезаваше? Неговата представа за забавление сигурно би била именно такава — злобен, садистичен тормоз.

Логрази пристъпи от крак на крак, сякаш имаше излишък от енергия, с която не желаеше да се раздели.

— И още нещо — каза той. — Решихме, че приятелят й, Кристофър Хей, трябва също така да бъде ликвидиран. Логично е да се предположи, че тя е споделила с него всичко, което знае.

— Естествено, аз ще сторя всичко, което е необходимо — рече Мило. — Но съм принуден да ви напомня, че колкото повече трупове оставяме по пътя си, толкова повече привличаме нежеланото внимание на различни институции, следящи спазването на законите.

— Оставете тази грижа на нас — сряза го Логрази. — От вас се иска само да си вършите работата. — Той потърка ръце. Пролетната влага караше Париж да прилича повече на Лондон. — Ние нареждаме, вие изпълнявате. Искрено се надявам, че не сте забравил правилата.

— Не съм ги забравил.

— Много добре. — Той духна в дланите си.

— Но… — Мило извади от джоба на палтото си кафяв плик и го подаде на Логрази.

— Какво е това?

— Вижте сам — каза Мило. Съзнаваше, че е принуден да прибегне към отчаяни мерки, но сега това бе неизбежно. Магьосника дърпаше конците; той не разполагаше с друг избор.

Когато Логрази измъкна първата от черно-белите снимки на Магьосника, неясна поради голямото разстояние и липсата на светлина, Мило заговори:

— Подчинението беше преди, когато правилата бяха ясни и аз знаех добре на чия страна се намирам.

Логрази стоеше като истукан. Не можеше да се разбере дори дали диша.

— Сега всичко се промени — продължаваше Мило, — и ние трябва да започнем отначало, за да изградим нови делови отношения.

Лицето на Логрази не издаваше нищо.

— Това не е ваша работа. — Той изучаваше една по една направените с телеобектив снимки на Магьосника, сякаш можеше да открие в мъглявите им ъгли някакъв намек за техния произход.

— Така ли? — Мило все повече се разгорещяваше. — Ами ако в резултат на някоя от вашите необмислени заповеди бъда заловен при акция на Интерпол? Към кого ще се обърна за помощ? — Той видя в очите на американеца как чарковете започнаха да се въртят.

— Вече ви казах. Няма защо да се боите от Интерпол.

— Знам, че Мафията е силна — рече Мило. — Но не е дотам силна, че да контролира Интерпол.

— Какво искате всъщност? — каза най-сетне Логрази, като му върна снимките.

— Искам да знам кой е истинският ви работодател. Защото в момента той е и мой работодател, а аз обичам да знам за кого работя.

— Ваша грижа е да намерите „Вратата към нощта“ — каза Логрази остро. — Ваша грижа е да ни предадете „Гората от мечове“. Ваша грижа е да започнете операция „Белия тигър“. Нищо друго.

— Може би не се изразих достатъчно ясно, мосю Логрази. Аз съм вашият експерт по платото Шан. Аз съм единственият човек на земята, който може да ви даде „Гората от мечове“. — Той помаха снимките във въздуха. — Тъй че, кого сте вкарали в играта и защо?

Логрази го изгледа така свирепо, че за момент Мило се уплаши, че е прекалил. Но тъй като нямаше какво да губи, продължи в същия самоуверен дух:

— Опасявам се, че не бих могъл повече да ви сътруднича, ако ме държите в неведение. А и в края на краищата, „Гората от мечове“ вече е у мен. Това е, което той иска всъщност, нали?

Логрази съзерцаваше езерцето отдалеч и когато проговори, гласът му бе така приглушен, сякаш идваше от там.

— Право да ви кажа, Мило, и аз не знам какво иска. Казва се Върджил. Това поне е кодовото име, което ЦРУ му е дало във Виетнам. Там някакъв остроумен му измислил прякора Магьосника, който му прилепнал. Сигурен съм, че и вие го познавате под някое от тези имена. Аз бях чувал за него преди много години. Тогава той беше легендарна фигура, а след това изчезна някъде и аз реших, че е мъртъв.

— Магьосника? — възкликна с престорена изненада Мило. — Сигурен ли сте? Аз също бях чул, че е умрял.

— Уверявам ви, че е напълно жив. Когато го включиха в операцията, отначало бях във възторг. Все пак, щях да работя рамо до рамо с една легенда. Но това беше, преди да го опозная по-отблизо. Сега, откровено казано, започвам да се съмнявам, че е луд.

Мило изобрази върху лицето си дълбока загриженост.

— Какво ви кара да мислите така? — Той много добре си даваше сметка за опасния терен, на който се намираше. Логрази не биваше в никакъв случай да заподозре, че в дома му е монтирана подслушвателна апаратура.

— Върджил — или Магьосника — е обладан от мания за смърт. Вие изтъкнахте добри аргументи по въпроса за тази Сирик. Когато му ги предадох, той просто не пожела да ги чуе. Каза, че разполага с пълната подкрепа на директора за всяко свое начинание. Иска тя и Кристофър Хей да умрат.

Мъглата се кълбеше край тях, осезаема като прах, и превръщаше парка наоколо в призрачен декор, изпълнен със зловещи очертания.

— Мило, преди години в Югоизточна Азия пътят ви сигурно се е пресякъл с този на Магьосника. Каква е преценката ви за него?

— Беше човек, влюбен в риска — отвърна откровено Мило и видя как Логрази кима в знак на съгласие. — Чувал съм много за него, както и вие, но кой може да каже кое е истина и кое — не? Имах и една сделка лично с него, тъй че съм го виждал в лице, за разлика от повечето хора, която знаеха за съществуването му.

— Както вече сте се убедили, сега е невъзможно да го познаете. Собственото му семейство, ако въобще има такова, не би могло да го познае. Прекарал е шест месеца с цял екип специалисти по пластична хирургия. Доколкото разбирам, лицето му е било разрязано на части и след това съшито наново, по съвършено различен начин.

— Това може и да е така — каза Мило, — но мозъкът му си е останал недокоснат. Зад неговото ново лице се крие същата личност. А при това положение вие имате сериозни основания за тревога.

Логрази обърна гръб на езерото, което от това разстояние изглеждаше сиво и непрозрачно като имитациите на вода в детските железници макети.

— Вие сте прав в едно друго заключение — каза той. — Аз не съм от Мафията. Аз съм от ЦРУ. Както и Магьосника. Преди време той се е опитал да напусне организацията, но директорът го е принудил да се върне. Ето защо ми се струва, че сега я мрази — а може би я е мразил винаги, кой знае? Работата е там, че иска и от мен да скъсам с ЦРУ и да се присъединя към него. Просто не знам какво да правя. Да се свържа с него е чисто самоубийство. Но се страхувам, че Магьосника ще ме убие, ако откажа.

— Как ще постъпите?

— Признавам, че нямам ни най-малка представа. Но не разполагам с много време за колебание. — Погледът на Логрази беше празен.

— Докладвайте на началниците си.

Липсата на топлина в усмивката на Логрази бе малко плашеща.

— Не знаете колко високо го ценят в организацията. Той ще отрича всичко и никой няма да ми повярва, преди да е станало вече твърде късно.

— Знаете ли какви са плановете му?

— Все още не. — Логрази избърса дъждовните капки от лицето си. — Ще ми ги каже, едва след като се съглася да се присъединя към него.

Сърцето на Мило заби ускорено. Може би именно това бе пролуката, за която се молеше; възможността да се измъкне от менгемето, в което го стягаше Магьосника, и да му се отплати за мъченията, на които бе подложен.

— Вижте, възможно е той да възнамерява да ви убие, независимо от това дали сте с него, или не — каза той. Мислите му препускаха седем или осем хода напред. Трябваше да разбере намеренията на Магьосника, и му се струваше, че сега е открил начина да го стори. — Като имате това предвид, съществува и трети вариант, който бихте могли да обмислите.

Главата на Логрази рязко се завъртя.

— Какъв? — попита той толкова бързо, че Мило искрено го съжали. Очевидно този човек беше изгубил всякаква надежда.

— Престорете се, че сте на негова страна. Така ще си спечелите малко място за маневриране, както и време, през което да подготвите рапорт до своите хора. Той ще бъде подкрепен от собствените действия на Върджил, а не толкова от вашите думи, в които, както сам казахте, те могат и да се усъмнят.

— Това би могло да стане — кимна Логрази. — Но не мисля, че ще успея да го направя сам. Ще ми е нужна помощ.

— Но разбира се — каза Мило с усещането, че робските вериги, които го сковаваха, всеки миг ще паднат. — Аз съм на ваше разположение.

Логрази протегна ръка.

— Ако говорите сериозно…

— Напълно. — Мило я пое и я стисна.

— В такъв случай трябва да се погрижите за Сирик и Кристофър Хей незабавно — каза някак глухо Логрази. — Трябва да удовлетворим това негово желание, както и да му дадем „Гората от мечове“.

— Оставете това на мен — успокои го Мило.

— Мога да разчитам на вас, нали? — Той видя, че капчиците по лицето на Логрази не са пръски от дъжда, а пот. — Не искам да умра.

— Ал де Кордия беше тук наскоро, преди около месец — каза Сутан, когато кафето и кейкът бяха вече сложени. — Трябваше да се види с Тери по работа.

— Знаеш ли по каква работа? — попита Сийв. Той беше на седмото небе; никога преди не бе вкусвал толкова хубаво кафе.

— Не. — Сутан разбърка втора лъжичка захар в чашата си. Седяха в гостната; през отворения прозорец нахлуваха ярки слънчеви лъчи. Стаята гледаше към улицата и от време на време разговорът им се прекъсваше от гърленото ръмжене на преминаващите отдолу мотоциклети. — За добро или за лошо, никога не съм се месила в бизнеса на Тери. Сега мисля, че това е било грешка от моя страна.

Сийв видя ръката на Крис да покрива нейната.

— Продължавай, Сутан — каза той. Преминаването на собствени имена не им бе отнело много време.

— Ал смяташе да стои само една седмица, но остана три. Тук му хареса, а и ние… — Тя замлъкна, свела поглед към кафето си.

Темата очевидно бе твърде болезнена за нея и Сийв я изчака да се справи с чувствата си, без да каже нищо. Но мълчанието се проточи толкова дълго, че той реши да я посбута. Извади от джоба си листче хартия и го плъзна през масата.

— Погледни това. Тук са написани името и адресът ти. По този начин те намерих.

— Как е попаднало у теб? — Сутан не откъсваше очи от думата „Спасена?“.

— Малко преди да го убият, Де Кордия е бил при брат ми. Доминик беше свещеник на неговата енория в Ню Канаан, Кънектикът. Очевидно той е бил загрижен повече за твоя живот, отколкото за своя собствен. — Сутан го гледаше втренчено. — Ясно е, че Де Кордия е искал да бъдеш спасена. Въпросът е — от какво?

Сутан притисна хартийката между дланите си, сякаш държеше особено скъпа снимка. За момент пръстите й я закриха напълно. Тя си пое дълбоко дъх.

— Когато Ал пристигна тук, беше съвсем явно, че страда. Може би аз съм му напомняла за дъщеря му, не знам. Тя беше загинала наскоро при автомобилна катастрофа. Това само по себе си е достатъчно ужасно, но при аутопсията се установи също, че е вземала интравенозно хероин. Бяха й пробутали долнокачествен наркотик.

Сутан приглади косата си е ръце.

— Сега се чувствам виновна. Разбрах, че Ал иска да скъса с бизнеса си, макар тогава и да не подозирах, че този бизнес е търговията с наркотици. Казах го на Тери и той много се развълнува. Двамата с Ал излязоха за цял следобед. Нямам представа къде са били, но Тери се върна променен. Беше весел, сякаш от раменете му внезапно се бе смъкнал някакъв товар.

Тя въздъхна.

— Ако бях малко по-находчива, щях да се досетя, че причината Ал да е толкова съкрушен е, че двамата с Тери са били именно в този бизнес.

— Господи, Сутан, прекалено сурова си със себе си — каза Крис. — Откъде си могла да знаеш?

— Чакай малко — намеси се Сийв. — Да не искаш да кажеш, че Тери е бил замесен в търговията с наркотици?

Тя кимна с глава.

— Не го вярвам — каза Сийв. — Познавах Тери. Служил съм с него във Виетнам. Не е възможно той да…

— Точно това й казах и аз — рече Крис. — Но все повече факти сочат, че той и Мън, братовчедът на Сутан…

— Братовчед ти се казва Мън? — възкликна Сийв.

— Да — отвърна Сутан.

— Служил ли е заедно с Тери през войната?

— Да.

— Мили боже! — Сийв прокара пръсти през косата си. — Всички, които някога съм познавал в групата СЛАМ, са се върнали и ме преследват. — И той им разказа накратко за сформирането на групата от Тери и Върджил и за нейната дейност.

Когато спомена името на Трангх, Крис и Сутан подскочиха като ужилени. Крис му разказа за своите премеждия с виетнамеца, както и историята на „Гората от мечове“.

— Знаех за нападението в нюйоркския ти апартамент — каза Сийв. — Но съдейки и по останалата информация, той очевидно е смятал, че „Вратата към нощта“ е у теб или че знаеш мястото, където я е скрил Тери.

— Нека се върнем малко назад — рече Крис. — Какво сте правили в Ангкор през войната?

— Имахме среща с един французин. Придружаваше го отряд Червени кхмери. Истински страшилища. Тери и Върджил разговаряха с него. Останалите така и не разбрахме за какво е била сделката.

— Сега вече знаем, че е била за наркотици — каза Сутан. Мъката беше изписана на лицето й.

— Може би — отвърна Крис. — Но ако е така — защо? Тери никога не е ламтял за пари. Семейството ни имаше повече, отколкото би могъл да изхарчи през живота си.

Сийв обмисляше всичко това.

— Щом все пак се е замесил, трябва да е имал дяволски добра причина.

— Каква например? — попита Крис. — Кое може да е било толкова важно, че да продаде душата си за него?

Сийв се загледа през прозореца.

— Не знам — каза той. Мислеше за генерал Киу и за един откъс от „Изкуството на войната“ на Сун Цу: „Нищо не е постоянно. Никоя от петте стихии не надделява над останалите; понякога са дълги нощите, друг път — дните. Сезоните се сменят. Побеждава онзи, който е усърден.“ — Но мисля, че единственият ни правилен път е да открием това. Какво ще кажете?

Крис кимна.

— Аз съм за.

Сийв нарочно не погледна към Сутан. За нея не беше така сигурен, както за Крис. Крис го бе изненадал. Той нямаше нищо общо с останалите адвокати криминалисти, които Сийв познаваше. Нещо в неговия облик странно му напомняше за дивата, почти първична решимост на Тери. Той притежаваше духа и енергията на авантюриста. Никой не можеше да бъде по-безпощаден от Тери Хей, когато си поставеше някаква цел.

Сийв бутна чашката си встрани и потри чело. Болката бе по-силна от всякога.

— Във всеки случай, сега поне знаем защо е бил убит Де Кордия. Дъщеря му е умряла заради свръхдоза хероин и това го е съсипало. Искал е да излезе от играта. Някой е разбрал и е насъскал Трангх по петите му. Той е знаел за това и то го е накарало да потърси Дом — за да се изповяда и да се опита да спаси Сутан. Поне в това е успял.

— Казваш, че този виетнамец, Трангх, е убил брат ти — рече Крис. — Опитал се е да убие и теб. Ти и аз сме свързани, Сийв. Чудя се дали причината е единствено Тери?

— Причината е „Вратата към нощта“ — намеси се Сутан. — Това е всичко, което Трангх някога е искал от теб, Крис. Сийв е прав. Трангх е бил сигурен, че Тери го е дал на теб.

Но Крис вече поклащаше глава.

— Не е така. Вярно е, че ни преследваше, за да вземе кинжала. Но той искаше също така и теб.

— Мен? — Сутан беше потресена.

— Да.

— Но защо?

— Не знам — отвърна Крис. — Но именно заради това му дадох кинжала. Това беше единственият начин да те спася, който ми дойде наум.

— Ти си братовчедка на Мън — обърна се към нея Сийв. — А той е вътре до ушите в цялата тая лудница. Обзалагам се, че господарите на Трангх биха искали да си поприказват с теб.

— Та аз не знам нищо.

— Но те не знаят това.

— Кои смяташ, че са неговите господари? — попита Сутан.

Сийв сви рамене.

— На първо място бих посочил комунистите. Но, от друга страна, питам се дали Магьосника не е още жив — това бе прякорът, с който Тери наричаше Върджил.

— Доколкото разбрах, Върджил и брат ми са били нещо като съдружници.

— Бяха до едно време — каза Сийв. — После помежду им възникна някаква кавга. Така и не разбрах какво се случи. Не ме беше и грижа — тогава вече си стягах багажа за вкъщи.

— Трангх не работи за Върджил — рече Крис, — нито за комунистите. Поне вече не. — Сийв и Сутан го изгледаха. — Той ми каза кой е господарят му. Човек на име Мило.

— Откъде ми е познато това име? — Сийв смръщи вежди, напрягайки паметта си. Нещо проблясваше в съзнанието му, късчета информация, събирани по време на службата му в Агенцията за борба с наркотици. Не беше ли Мило един от високопоставените членове на „Льо Жирон“? — Чувал ли е някой от вас за „Обществото за завръщане в лоното на църквата“?

— „Льо Жирон“? Разбира се — каза Сутан. — Това е някаква малка политическа организация с център в Париж, нали?

Сийв кимна.

— Малка, да, но изключително влиятелна. Крайно радикална и крайно реакционна. Някои смятат, че голяма част от доходите й идват от международната търговия с наркотици. Този Мило е един от най-видните й членове. Ако Трангх работи за него, имаме всички шансове да ги открием в Париж. Най-малкото, оттам трябва да започнем.

— Дори и да си прав — каза Крис, — какво смяташ да правим, след като ги намерим?

Сийв стана от масата и погледна през прозореца надолу към булеварда.

— Бих искал да поговоря с Мън, но както знаеш той все още не се е върнал от Азия — Сутан вече няколко пъти се опитва да се свърже с него във вилата. Няма смисъл да го чакаме. — Той отново се замисли за Сун Цу, който бе казал, че когато предприемеш нападение, за да победиш врага си, трябва по възможност да разрушиш неговата стратегия. Трангх несъмнено беше основният инструмент в стратегията на техния враг.

Сийв се обърна към тях.

— Ще трябва да използваме оръжията, с които разполагаме.

— Това шега ли е? — попита Крис. — Ние нямаме никакви оръжия.

— Напротив, имаме — отвърна Сийв. — Имаме Сутан, а също и теб.

Двамата го изгледаха така, сякаш му бяха изникнали криле. Той се засмя и седна отново на масата.

— Вижте, ние знаем, че Трангх е бил изпратен от Мило, за да му доведе Сутан. Знаем още, че по една или друга причина е проявил спрямо вас както разум, така и почтеност.

— Какво се опитваш да кажеш? — попита Крис, макар да подозираше, че знае отговора.

— Трангх е единствената нишка, за която можем да се хванем.

— Не! — отсече веднага Крис. — В никакъв случай. Няма да ти разреша да използваш Сутан.

— Престанете! — извика тя. — До гуша ми дойде да ви слушам да говорите за мен така, все едно ме няма.

— Сутан, той иска да те използва като примамка.

— Вярно ли е това? — обърна се тя към Сийв.

— Само толкова, колкото ще е нужно, за да можем аз и Крис да се доближим до него.

— Ако нямаш нищо против — каза Крис, — аз предпочитам да не се доближавам втори път на по-малко от сто метра до Трангх.

— Така ли? — погледна го Сийв. — Аз пък мислех, че не би пропуснал още една възможност да се добереш до убиеца на брат си.

— Какво?

— Виж, идеята да се обезглавяват жертвите на отряда СЛАМ принадлежеше на Тери. Трангх отсече главата на Дом; можеш да бъдеш сигурен, че пак той е сторил това и с Тери. Използва метода, който някога прилагаше СЛАМ, за да избива останалите членове на групата. Ако питаш мен, това прилича на някакъв смахнат план за отмъщение.

— Но във Виетнам вие сте убивали северновиетнамци и виетконгци — каза Крис. Нещо в обяснението на Сийв просто не се връзваше. — След като сте го използвали на ваша страна, значи самият той е южновиетнамец. Трябва да е мразел северновиетнамците повече и от вас.

— Да, би трябвало — каза Сийв. — Ако е бил южновиетнамец. Естествено, той твърдеше, че е от Юга, а предполагам, че и документите му са били в изправност, тъй като беше един от хората на Върджил. Но от време на време отрядът се сблъскваше със загадъчни препятствия. — Той им разказа за засадата на камбоджанска територия. — Върджил попита мен и аз му посочих един от кхмерските войници. Обстоятелствата се стичаха по такъв начин, че тогава той изглеждаше единственият логичен виновник. Сега, като се замисля, струва ми се, че всичко е било прекалено логично, прекалено очевидно. Мисля, че цялата работа е била нагласена от Трангх. След като Върджил екзекутира кхмера, никой така и не повдигна повече този въпрос.

— А самият той не каза ли нещо в своя защита? — попита Крис.

— Никой не му даде такава възможност — отвърна Сийв. — Беше война. Намирахме се на вражеска територия, под невероятно напрежение. Нямаше време за такива правни подробности.

— Това е чудовищно — рече Сутан.

— Съгласен съм — отговори Сийв. — Това копеле Трангх използва невинния кхмер като козел на жертвоприношение.

— Нямам това предвид. Говоря за вас двамата, за това, което става тук. Погледнете се — седнали сте и замисляте убийство, мъст. Вървите по същия път, който погуби Тери.

— Искам да стигна до истината — каза Сийв. — Това ми е работата. А и на Крис също, ако става въпрос.

— Нарочно ли се правиш, че не разбираш? — Очите на Сутан хвърляха искри. — Нима си готов да си продадеш душата, както направи Тери, за да се добереш до истината?

— Не ти ли е ясно, че този човек трябва да бъде спрян — каза Сийв. — Той вече уби брат ми и този на Крис. Уби Ал де Кордия. Тези основания не са ли достатъчни?

— Не! — Гласът на Сутан премина във вик. — Техният живот е вече изгубен, но смъртта им не бива да остане безсмислена. Поучете се от тях, за бога. За тези хора войната никога не е свършвала. Защо трябва и вие да сте като тях? Спасете се!

— Късно е — поклати глава Сийв. — Твърде близо сме до епицентъра на взрива. Бурята вече набира сила. Ние сме вътре в нея и или ще я унищожим, или тя ще унищожи нас.

— Боя се, че той е прав, Сутан — каза Крис.

Тя погледна първо единия, после другия. В лицето й се четеше печал.

— И двамата сте безнадеждни. — Внезапно Сутан избухна. — Проклет да си! — изкрещя тя. — Защо дойде? — После се свлече на масата и положи глава върху ръцете си. — Господи, всички до един сте луди.

Според инструкциите на Сийв, Даяна узна всичко, което можа, за миналото на Арнълд Тот — човека, който той й бе наредил да проучи. Историята му, събрана парче по парче от полицейския компютър и тези на Ай Ар Ес и данъчната комисия на щата Ню Йорк, от училищни и военни архиви и други подобни места, се оказа напълно стандартна във всяко отношение. Роден в бедно чикагско предградие, той бе получил гимназиалното си образование в държавно училище, като оценките му в най-добрия случай бяха посредствени.

Следваше една година в Мичиганския университет, откъдето беше отпаднал, за да се включи в производството на контейнери в Мериленд. През ноември 1963, годината на убийството на Кенеди, се бе записал в Специалните части. Останките му бяха пристигнали от Виетнам в алуминиев ковчег.

„Задънена улица“, помисли си Даяна. Чиста загуба на време. Но тъй като бе научена да върши всичко до край, през почивния си ден тя взе самолета за Файетвил, Северна Каролина. Късно следобед пристигна във Форт Браг, където се намираше щабът на СОКОМ — оперативното командване на Специалните части на Съединените щати.

Тя се представи и беше посрещната с изключителна любезност от началник-щаба, капитан Конъли — доста млад, загорял от слънцето гигант с обезоръжаваща усмивка и твърди, преценяващи очи. Той нареди, на адютанта си да донесе служебното досие на Арнълд Тот. Междувременно поддържаше незаангажиращ разговор, без да сваля от нея каменния си поглед. Даяна имаше чувството, че ако след десет години го срещне случайно на улицата, той не само ще я познае, но и ще си припомни всяка подробност от днешното й посещение.

Адютантът на Конъли, около петдесетгодишен сержант с грубо лице, на име Джагър, се върна с дебела светло бежова папка. Подаде я на Конъли и като хвърли бегъл поглед на Даяна, излезе.

Конъли прелисти съдържанието на папката, проверявайки, както предположи Даяна, за секретна информация. След това с едно движение на китката я плъзна през бюрото към нея. Тя я взе и се вгледа в черно-бялата снимка на мъж с квадратна челюст, остра коса, големи уши и бичи врат. Нещо в това твърдо лице подсказваше за тежките, масивни мускули на невидимото тяло.

Военното досие на Тот беше всичко друго, но не и обичайно. Той беше пристигнал във Виетнам с Пета въздушнопреносима дивизия на Силите със специално предназначение през август 1966 г. и незабавно бе включен в проекта ОМЕГА, чиято официална цел бе рекогносцировка и разузнаване на тактическото придвижване на противниковите части. ОМЕГА се състоеше от осем отряда, които имаха за задача да проследят маршрутите на движение на виетконгците и още толкова разузнавателни групи, натоварени с провеждане на проучвателни акции дълбоко във вражеската територия.

В своя първоначален вариант ОМЕГА очевидно не бе задоволила Тот, защото той беше поискал и получил разрешение да сформира три нови отряда командоси, включвайки в тях, както армията го бе формулирала, „елементи от местните етнически и религиозни малцинства, обучени в нетрадиционни бойни умения“.

Групите на Тот явно бяха използвани за „извеждане на компрометирани бойни части“, проникване зад вражеските линии и „извънредни ситуации“. В качеството си на командир на своето подразделение той беше получил прякора Върджил.

При изпълнение на своя дълг Тот бе събрал всички възможни бойни отличия и бе получил две повишения, и двата пъти за поемане на командването при смърт на по-горния чин по време на боя. Той бе истински образец на войник — умен, находчив и смел. Бяха го убили по време на мисия северно от Плейку, през декември 1969-а.

Даяна затвори папката. Каквото и да търсеше Сийв, то нямаше нищо общо с покойния Арнълд Тот. Тя благодари на Конъли и си тръгна. На летището й се наложи да почака. След като хапна нещо, тя си купи две списания и се върна при изхода, от който излиташе самолетът й за връщане.

В този момент забеляза Джагър. Адютантът на Конъли стоеше до контролното гише и пушеше цигара.

Той също я видя и бавно се запъти към нея. Когато я наближи, нещо в походката му й подсказа, че стои тук от доста време. Широкото му лице беше очукано като кола от трета ръка и също толкова изхабено.

— Не мислите ли, че заминаването ви е малко преждевременно? — попита той.

— Съмнявам се — отвърна Даяна. — Научих това, за което дойдох.

— Така ли? — той тръсна пепелта си на пода. — Е, може би зависи от това дали сте дошла да възхвалявате Цезар, или да го погребвате.

— Струва ми се, че имате някаква грешка. — Даяна беше нащрек. Във въздуха се носеше миризма на нещо гнило. Той й отправи ледена усмивка.

— До полета ви има още време. Защо не се поразходим?

Тя се поколеба дали да приеме. Ако този Джагър имаше зъб на Тот, каквато и информация да имаше за продан, щеше да е съмнителна. От друга страна, той можеше да й даде в ръцете някаква нишка и съвестта не й позволяваше да подмине тази възможност. Трябваше просто да внимава. Тя сви рамене:

— Защо не?

— Не знам защо сте тук — каза Джагър, — и право да ви кажа, не мисля, че бих искал да знам. Но факт е, че това, което Конъли ви показа, е пълна глупост.

— Каква част от него?

— Един-единствен пункт. Но със същия успех можеше да е и всичко останало. — Джагър запали нова цигара от недопушения фас. — Какво ще кажете? — Той хвърли угарката в хромирания пепелник.

— От къде знаете това?

— Служих в Пета въздушнопреносима дивизия на Специалните части и познавах Тот. — Той вдигна лявата си ръка и Даяна видя, че е направена от пластмаса. — Изгубих я по време на мисия от операция ОМЕГА през шейсет и седма година. Прекарах шест месеца в болница. Трябваше да ме изпратят у дома. Командирът ми вече беше издал заповедта, но аз уредих да я отменят. Не исках да се прибирам вкъщи. Там не ме очакваше нищо, освен хора, които щяха да зяпат осакатената ми ръка, докато ми обясняват защо не могат да ми дадат работа. Издействах си да ме преместят в архивния отдел и след два месеца вече въртях цялата канцелария. Това означава, че знаех наизуст и номера на долните гащи на всяко копеле в Пета дивизия и мога да ви гарантирам, че Арнълд Тот не е умрял.

Отвън един „Джъмбо Джет“ се издигна към небесата. Воят на реактивните му двигатели беше оглушителен дори през дебелите стъкла на чакалнята.

— Знаете ли какво е станало с него?

Последва същата ледена усмивка и по това, че той я накара да чака, докато си запали нова цигара, Даяна разбра, че са стигнали до същността на въпроса.

— Колко струва това според вас? — попита Джагър.

— Не нося със себе си пари — каза Даяна. — Тази малка среща не беше предвидена в програмата ми.

— Не отговорихте на въпроса ми — той издиша думите си заедно с дима, присвивайки очи.

Внезапно Даяна прозря ситуацията.

— Това ви забавлява, нали?

— Трябва да призная, че виетнамците бяха прави. Единственото притежание на мъдреца е търпението. — Той махна от устната си късче тютюн. — В онези дни имаше невероятно много неща, които не знаех. Но поне не бях мръсник като Арнълд Тот.

— Вие сте го мразели.

— Както казват там, тогава бях стар. Сега съм много по-млад.

Даяна го гледаше и се чудеше дали говори сериозно, или просто се опитва да я прави на глупачка. Но после си спомни напрежението, което се криеше под небрежната му походка, докато се приближаваше към нея.

Прииска й се да го попита защо след толкова години продължава да мрази един мъртвец, но вместо това каза:

— Какво се е случило?

Джагър се разсмя.

— Това ми харесва. Много бързо се сетихте, че нещо се е случило. — Той не беше побъркан, нито я смяташе за глупачка. Тогава какво означаваше всичко това?

— Както ви казах, аз самият участвах в ОМЕГА и затова си мислех, че съм запознат с всичко. Но съм се заблуждавал. Веднъж бяхме изпаднали в критично положение — това беше през февруари седемдесета, близо до Плейку. Виетконгците предприеха светкавична атака и започнаха да завземат позициите ни. Имахме изключително тежки загуби, дори сред най-елитните отряди от командоси. От Помощното военно командване във Виетнам ми наредиха да отлетя натам, понеже бях бивш командос и разбирах от някои неща. При все това реших, че нещата трябва действително да отиват по дяволите, щом са опрели до моята помощ.

Както и да е, слязох от хеликоптера в някакъв град, чието име не мога да си спомня. Може би остарявам, а може би просто не искам повече да мисля за това. Беше истински хаос. Мъртъвците — нашите мъртъвци — лежаха на купчини, все още димящи от битката.

Боингът беше застанал в положение за излитане; зад него горещият въздух трептеше, напоен с газове.

— Щом стъпих на земята, видях група американци — млади и мършави. Общо взето, приличаха на пъпчиви хлапаци, само дето бяха остригани, носеха черни виетконгски памучни дрехи и бяха въоръжени със съветски автомати „Калашников“. Трябва да ви кажа, че това бяха най-ужасяващите позьори, които съм виждал някога. Зли на вид, жестоки по душа, потайни, затворени, готови да се заядат с всеки, който мине на два метра от тях. Един от тях беше Арнълд Тот, жив и здрав, три месеца след като беше официално обявен за мъртъв.

Даяна усети как я побиват тръпки и наостри уши. Боингът се втурна напред с пронизителен рев, повдигна се и се отлепи от пистата в изблик на могъща енергия.

— Когато се върнах в щаба, проучих кои са тези момчета. Излезе, че това е отряд СЛАМ. Те влизаха в състава на Групата за проучване и наблюдения към Командването — едно наименование, което беше истинска подигравка. Под него се криеха отряди, натоварени със свръхсекретните „прескачащи“ мисии.

Вие вероятно не знаете какво означава СЛАМ. Повечето хора в армията също не го знаят. СЛАМ е съкращение от „Мисии за издирване, откриване и унищожаване“. Тук влизаха саботажи, убийства и трансгранични психологически операции. Знаете ли какво значи това? Действията им обхващаха не само Виетнам, но и Камбоджа, където се бяха окопали жълтите. Камбоджа беше неутрална страна, ето защо отрядите СЛАМ бяха строго секретни.

— С това ли се е занимавал Тот? — Даяна почувства как първоначалното й вълнение се разсейва. — Тогава всичко е много просто. Ето защо армията го е обявила за мъртъв.

— Не е просто и армията няма нищо общо тук — каза Джагър. — Защото армията не работи по този начин. Ние можем да подменим документи, както и всяка бюрокрация, но никога няма съзнателно да обявим живи хора за мъртъвци.

— Да, но някой го е направил — отвърна тя. — Кой?

— Същите хора, които създадоха Групата за проучване и наблюдения — каза Джагър. — ЦРУ.

— Значи Групата е била тяхно дело? — Даяна усети, че пулсът й се ускорява.

— От начало до край.

— Самите войници знаеха ли за това?

— Шегувате ли се? Те си нямаха понятие от нищо, освен как да убиват врага. В онези дни, с всичките протести и вълнения у дома, ЦРУ изпитваше особено силна необходимост да се намира в сянка.

— Ами Тот?

Джагър смачка угарката си.

— Мисля, че при него беше по-различно. Той трябва да е бил вътрешен. Или по-точно, може би се е издигнал до това положение, след като е бил „убит“ и прехвърлен в Групата. Разбирате ли, Тот всъщност никога не е съществувал в нейния състав. По това време той е бил вече „мъртъв“.

— Но нали току-що ми казахте, че сте го видели жив близо до Плейку.

— Така е, видях го — каза Джагър. — Но дяволски добре знам, че това не беше Арнълд Тот.

— А кой тогава?

Джагър изтръска нова цигара от пакета и се загледа в края й сякаш виждаше там нещо интересно.

— Толкова много ли искате да научите?

— Който и да е този човек — рече Даяна, — той вероятно е замесен в три убийства. Все още ли искате да задържите информацията?

— Не — отвърна Джагър. — Никога не съм имал такова намерение. — Той запали и издуха струя дим. — Дълги години Тот беше истинска напаст за виетконгците. Но съм го виждал да избива прекалено много азиатски жени и деца, за да мисля да го защитавам. За него щом си азиатец, ти с нищо не си по-добър от лайното, което остъргва от подметката си.

Последното заинтересува Даяна.

— Очевидно, това не му е попречило да използва азиатци в отрядите си — каза тя.

Джагър кимна.

— Именно там е работата. Разбирате ли, на него изглежда му доставяше удоволствие да ги вижда как убиват собствените си братя. Освен това, извличаше полза от тяхната дивашка свирепост. Учеше виетнамците как да оцеляват при настъпването на американската армия, а те в замяна го учеха как да накара врага да яде собствените си срамни части.

— Господи! — На Даяна й се догади и тя се извърна встрани.

— Няма да се извиня — каза Джагър, — тъй като ви казах това нарочно. Сега вече знаете за Арнълд Тот всичко, което е необходимо да се знае за него.

— Това е опасен човек — каза Даяна, като се съвземаше.

— Ако още е жив и продължава да действа, можете да се обзаложите за това. Нещо повече, ще бъде и добре защитен, разбирате ли ме?

Даяна кимна.

— Добре — каза Джагър. — След всичко, казано до тук, можем да приключим. Арнълд Тот се е превърнал в човек на име Маркъс Гейбъл.

— Това е просто лудост — рече тя. — Срещу Гейбъл наскоро имаше процес. Във вестниците, списанията и по телевизията непрекъснато даваха негови снимки. Между двамата няма никаква прилика.

— Не мога да направя нищо по този въпрос — каза Джагър.

— Кога е приключила военната служба на Гейбъл?

— Изтеглили са го от Виетнам към края на седемдесет и втора. Интересното е, че Групата за проучване и наблюдения е прекратила дейността си месеци преди това.

— С какво се е занимавал после?

— Не може да се каже, тъй като липсват данни да е бил прехвърлян другаде.

Скептицизмът на Даяна изплува върху лицето й. Вече се канеше да си тръгне и Джагър го разбра, понеже изчака до последния момент, преди да й подаде малък кафяв плик.

— Направете ми една услуга — каза той. — Не го отваряйте, преди самолетът да излети.

Даяна изпълни молбата му. Капитанът вече беше изключил надписа „НЕ ПУШЕТЕ“, когато тя изтръска съдържанието на плика: две ксероксни копия от военни досиета. Във всяко имаше отпечатъци от пръсти. Едните принадлежаха на Арнълд Тот, другите — на Маркъс Гейбъл. Те бяха идентични.

Призори талазите на мъглата се раздвижиха.

Мън гледаше като втрещен как от тях изплува висока, стройна фигура. Най-странното, това, което вдъхваше истински ужас, беше, че утрото бе съвършено ясно. Нямаше нито едно облаче и никъде не се забелязваше мъгла. Освен тази, която се кълбеше и стелеше между дърветата, извирайки сякаш по вълшебство от самата земна кора.

Могок и придружаващите го войници бяха изоставили Мън на това сечище, преди да отведат нанякъде Ма Варада. Могок му каза, че само ако мръдне, ще бъде застрелян, и Мън нямаше основание да не му вярва. Още повече, след като чу щракането от сваления предпазител на картечен пистолет, когато веднъж отиде в края на полянката, за да се облекчи.

Останалата част от нощта прекара треперейки върху влажната земя, заслушан в нощните звуци на величествената гора.

Когато небето на изток се оцвети в перленосиво, мъглата вече започваше да покрива сечището.

— Добре дошъл, Мън — каза генерал Киу. Талазите обгръщаха нозете му. Слънчевата светлина, розова като кожата на бебе, заливаше главата и раменете му, създавайки около него видим ореол.

Мън изведнъж си припомни разказите на Могок за произхода на генерал Киу — че той няма майка, че не е човешки син, а превъплъщение на безсмъртния Махагири, ученика на Равана, изхвърлен за вечни времена от „самсара“, колелото на живота.

Генералът се засмя и протегна ръце.

— Виждам, че появата ми ти е направила впечатление. Хубаво. Трябва да отбележа, че тази мъгла винаги успява да породи известна степен на благоговение. — Той се усмихна широко. — Съоръжението е доста скъпо, наистина, макар на мен да ми излезе безплатно.

Сащисаното изражение на Мън явно му доставяше удоволствие.

— Приятно ми е, че има такъв ефект върху човек като теб — образован, стъпил поне с единия крак на запад. Ти може и да си вярващ, но не си невежа като хората в Шан. Дори най-добрите от тях, като Могок, са родени с ужас в сърцата. Свръхестественото е като привидение, което постоянно наднича иззад рамото им.

Той се наведе и бутна някакъв превключвател. Мъглата започна да се разсейва.

— Вярата в свръхестественото е сродна на религията, не мислиш ли? — Киу отстъпи крачка назад и Мън видя, че е застанал върху някаква платформа. — А религията съществува, за да бъде използвана. Лично аз бих я определил като слабост, която, след като веднъж бъде възприета като стратегия, може да се обърне наопаки и да се използва за манипулиране на последователите й.

Мъглата се разнесе окончателно. Мън се вторачи в механизмите под шперплатовата платформа.

Генералът се засмя.

— Това е машина за дим — каза той. — Подарък ми е от една американска рок звезда. Видях го да я използва по време на шоуто си в Банкок и останах поразен. Още на следващия ден в турнето се получи засечка поради някаква разправия с властите. Наркотици, доколкото разбрах. — Той нададе кудкудякащ звук, който сякаш излизаше от гърлото на възрастна дама. По изражението му Мън разбра, че самият той е бил причина за спирането на турнето. — Аз се застъпих пред местната полиция, която, както несъмнено се досещаш, е на заплата при мен. Певецът беше толкова благодарен, че ми даде каквото си поисках. Разбира се, наложи се да купя по-голям генератор, но разходите си струваха. Какво ще кажеш?

— Аз… аз съм потресен.

— Отличен подбор на думи — рече генерал Киу. Той беше изключително красив мъж, с гладка кожа и дълга, лъскава коса, която наподобяваше козина на животно. Тя беше съвсем черна, макар брадата и мустаците му да бяха доста побелели. Лицето му се отличаваше с високите си монголоидни скули и широко разположените очи, които оглеждаха всичко наоколо със смесица от любопитство и наслаждение, сякаш целият свят беше някаква интересна играчка, създадена специално за него.

— Е, стани от земята, човече — каза генерал Киу. — Чак гърбът ме заболява, като гледам колко ти е неудобно.

Мън предпазливо се изправи, като се опипваше тук и там, изучавайки многобройните си болежки.

— Добре ли си? — попита Киу.

— Това не е… каквото очаквах — каза Мън.

Генералът го изгледа.

— Така ли? — После изведнъж се усмихна. — О, имаш предвид разните истории за мъчения? — Той изсумтя пренебрежително. — Нали познаваш Могок? Често пъти се унася в приказките си. Намирам, че е полезен, тъй като приема ролята си на шпионин извънредно сериозно. Но както виждаш, това понякога води до… хм, изкривявания поради прекомерно усърдие.

На Мън му бе трудно да повярва на ушите си. Нима генерал Киу не беше враг? Не беше ли това същият Киу, който толкова години отказваше да има вземане-даване с него и Тери, който дори на няколко пъти се бе опитвал да ги убие? Той каза всичко това на Киу, но генералът отклони думите му с небрежен жест.

— Това беше отдавна — рече той. — Освен това, напоследък в обстановката тук настъпиха драстични изменения. Сун Цу пише, че за да господства над съдбата на врага си, добрият пълководец трябва да бъде едновременно твърд и гъвкав.

— Вероятно имате предвид сделката, която адмирал Джъмбо е сключил с американеца.

Генералът подръпна крайчеца на мустака си.

— Откакто това се случи, всичко тук се промени. Алчността на адмирал Джъмбо ще ни погуби — нещо, което дори китайската армия не успя да стори.

Мън гледаше опиумния вожд и усещаше как предпазливостта го напуска. Дали Киу целеше тъкмо това, или напротив, беше честен и открит? Засега избягваше да спомене името на Магьосника. Мън си каза, че ако генералът сподели с него тайна, за която да знае и той — като например самоличността на американеца, — значи би могъл да му вярва. Имаше чувството, че държи във всяка ръка по една тежест и е длъжен да определи коя тежи повече, макар и двете да му се струват еднакви. Как трябваше да постъпи?

— Знаете ли кой уби Тери? — попита той.

Изненадата в очите на генерал Киу му каза много.

— Тери Хей е мъртъв? Не знаех. Това е нещо, което Могок не ми е предал. Казваш, че е бил убит?

— Ако правилно схващам ситуацията, убили са го същите хора, с които адмирал Джъмбо е сключил сделката за опиума.

Генералът кимна.

— Това е логично предположение.

— Означава ли това, че знаете кой се опитва да ме измести от територията ми?

— Ела — каза Киу. — Да се поразходим из Шан.

Мън дочу хленченето, дълго преди да стигнат до Ма Варада. Хората на генерала я бяха завързали за груб дървен кръст, преобърнат така, че главата й висеше на не повече от петнайсет сантиметра над земята.

Едва когато се приближиха съвсем, Мън забеляза, че клепачите й са залепени със скоч; за да не може да мига. Гледката беше толкова отблъскваща, че той се закова на място.

— Какво те тревожи? — попита генерал Киу. — Тя е само един шпионин.

— И все пак, тя е човек.

Генералът го изгледа проницателно.

— Сега виждам, че не сбърках, като те доведох тук. Започвам да разбирам що за човек си. Мисля, че вече ми е ясно какво ви е карало с Тери да изгаряте „сълзите на мака“, които сте купували от адмирал Джъмбо.

— За какво говорите?

— Мислеше, че никой не знае тайната ви, нали, Мън? Не се безпокой, аз съм единственият, който подозира за нея. При мен тя е в безопасност като новородено дете върху коленете ми. — Той скръсти ръце на гърдите си. — Признавам, че отначало ви смятах за двама луди, чиито действия не се поддават на обяснение. Това, което правехте, беше все едно някой да гълта първокласни рубини и да ги превръща в лайна. Каква можеше да е причината, питах се аз, освен лудост? После дълго време подозирах, че работите за китайските комунисти. Мислех, че са изнамерили някакъв оригинален начин да ни унищожат. Опасявах се, че следващата ви стъпка ще е да платите на адмирал Джъмбо да изгори посевите си. Но това така и не се случи и аз започнах да ставам любопитен. Ами ако не бяхте луди? Ако не работехте за комунистите — тогава какво?

— Това, което сме правили с Тери, си е наша лична работа.

Генерал Киу сви рамене.

— Но Тери е мъртъв, а и ти също можеш да умреш.

— Тогава това вече няма да засяга никого.

— Тук грешиш, Мън. — Генералът беше сериозен. — Ще засяга мен. Разбираш ли, Шан е моят свят. Може и да не съм откърмен тук, но той е моята майка. И във всички случаи, той е моят бог. Не мога да позволя нещо или някой да го разруши или да го промени по какъвто и да било начин. Затова се опитвах да убия Тери и теб. Смятах, че искате да ни унищожите.

— А сега?

— Сега вече не съм толкова сигурен. Все повече съм склонен да мисля, че вашите цели не се различават чак дотам от моите собствени.

Мън хвърли поглед към Ма Варада и потръпна.

— Твърде дълго си бил на Запад — каза генерал Киу. — Забравил си, че тук човешкият живот е евтин.

— Евтин, но не и без стойност. — Мън потръпна отново. — Свалете я оттам. Сигурно има и друг начин да постигнете своето.

— Би трябвало да знаеш, че друг начин не съществува — отвърна генералът. — Необходимо е всеки в околността да разбере каква е тя и да види неизбежната й участ. Това е ценен урок за тях.

— Нима Сун Цу не ни учи, че е по-добре да плениш врага, отколкото да го убиеш?

— Да, но тук става дума за шпионин.

— Сун Цу не препоръчва ли да обръщаме вражеските шпиони на своя страна, така че да работят за нас?

Генералът погледна към Ма Варада.

— Тя е жена и на нея не може да се разчита. Още повече, че ме презира заради някои мои… хм, сексуални предпочитания към жените.

— Но няма нищо против мен — каза Мън. — Позволете ми да се заема с нея и аз ще я насъскам срещу собствения й господар.

Генерал Киу подръпна края на мустака си.

— Това е интересна идея — каза той след малко. — Изисква повече размисъл.

Но Мън не смяташе така. И бездруго беше време да изпита намеренията на генерала. Той коленичи пред Ма Варада и внимателно отлепи скоча. Тя примигна бързо няколко пъти, докато накрая в очите й се появиха сълзи. След това фокусира погледа си върху него.

— Мън?

— Спокойно, имай търпение — каза той тихо, така че да го чуе само тя. След това се изправи и се обърна. Сега всичко зависеше от реакцията на генерала.

— Милостив ли си се родил — попита учудено Киу, — или Западът е сторил това с теб? Да се отдаваш на състраданието си невинаги е безопасно. Така можеш да докараш и собствената си смърт.

— Дали ще я свалите от там — каза Мън, като отиде до него, — зависи изцяло от вас. — Той не искаше да се прави на герой. Освен генерал Киу, никой никога нямаше да узнае за постъпката му. — Използвайте я или я унищожете, според волята си.

Понеже бе намесил в разговора Сун Цу, той се надяваше, че знае какво ще бъде решението на Киу — при условие, че генералът му казваше истината, за разлика от Джъмбо, който очевидно я беше скрил от него.

— Знаеш ли — каза генерал Киу, — в много отношения Шан прилича на Шангрила или на Едем. Макар да е напълно изолиран от света, целият свят се върти около него. Той е една затворена вселена със свои собствени закони, които обхващат дори разрухата и съзиданието. Като че ли самото време — този часовник, по който всички хора пресмятат живота си, тук не съществува. И ако някъде по земята все още има магия, то тя положително е тук, защото аз съм я създал от суеверието и страха.

Пътят им продължаваше през сенчести поляни. Мън с удоволствие оставяше генерала да говори, защото знаеше, че така е по-вероятно той да разкрие някои от истинските си мотиви.

— Но ето че в рая влиза дяволът — продължаваше Киу, — в образа на бял човек, който приказва бързо, има десетилетни връзки по тези места и е готов да продължи оттам, където е спрял преди години.

— Значи знаете с кого е сключил сделката си адмирал Джъмбо?

— Както вече казах, с дявола. — Генерал Киу се загледа надолу по склона на планината. — С един мъж, който някога се наричаше Върджил. Сега е с друго име, с друго лице. Но в жилите му тече все същата отровна жлъч, която разяжда всичко, до което се докосне. А това, върху което е решил да сложи ръка сега, е Шан.

Даяна очакваше обаждане от Дик Ендрю, своя познат в главната квартира на ЦРУ във Вашингтон. Седнала пред компютъра, чиито светещи зелени букви се отразяваха в лицето й, тя се взираше в равносметката на един живот. Екранът отвръщаше равнодушно на погледа й и не разкриваше нищо.

След като се прибра в Ню Йорк, Даяна прекара една мъчителна, нощ, изпълнена с мисли за Сийв, и на сутринта дойде в участъка час по-рано, за да направи компютърна справка. Скоро след завръщането си от Виетнам през 1974-та, Маркъс Гейбъл се бе захванал с презокеански превоз на стоки до Азия и обратно. По това време вече се бе установил в Ню Йорк, където бе срещнал жена си Линда, по баща Стар. Нямаше братя и сестри, нито деца.

Но най-любопитното беше, че според Джагър Гейбъл бе изтеглен от Виетнам в края на 1972-ра. Това оставяше пролука от осемнайсет месеца. Къде беше ходил и с какво се бе занимавал Гейбъл през този период?

Даяна започна проучването си от ФБР и ЦРУ.

На първото място претърпя неуспех, което не я изненада особено. Сега тъкмо очакваше обаждането на Дик Ендрю от ЦРУ, когато капитанът я повика в кабинета си.

— Какво чувам за извънплановата ти дейност напоследък?

— Не ви разбирам, сър.

Той свали очилата си. Джо Клайн беше зализан, гладко избръснат мъж малко над петдесетте. Обличаше се добре и често го показваха по телевизионните емисии, което означаваше, че е запознат не само с полицейската дейност, но и с правилата на рекламата. Знаеше как да се държи ясно и твърдо и същевременно свойски. Всеки, който го видеше по телевизията, не можеше да не изпита чувството, че градът се намира в сигурни ръце. Кметът го намираше за безценен.

— Не ми пробутвай тия номера. Остави ги за ония глупаци, дето виждат в теб само момичето в униформа.

— Слушам, сър.

Той изчака един момент, като потриваше широкото си чело с рамките на очилата.

— Ти си ми трън в очите, Минг, знаеш ли това?

— Съжалявам, че мислите така, сър.

— Не, не съжаляваш — отвърна той. — В противен случай предаността ти към Сийв нямаше да измества тази към мен.

— Вие сте мой началник, сър.

Капитан Клайн въздъхна.

— Седни. — Той сложи очилата си настрани и се вгледа в нея. — Сега ще бъдеш ли така добра да ми обясниш какво, по дяволите, си направила, та ми се обаждат от Вашингтон.

— Нямам представа, сър.

— За какво е това припиране? — Той имаше предвид разследването й. — Маркъс Гейбъл е герой от войната, за бога.

— Това ли е, за което са ви се обадили от Вашингтон? — Тя си спомни думите на Джагър, че ако Гейбъл продължава да работи за ЦРУ, той ще е добре защитен.

— Там са много чувствителни, когато става дума за ветераните от Виетнам. Изразходвали са сума време и пари, за да загладят нещата и да подобрят общественото мнение. Тази грижа им е останала още от времето на Рейгън и не желаят да имат по този въпрос никакви усложнения.

— Не съм знаела, че създавам усложнения, сър.

Той я изгледа с присвити очи.

— Знаеш ли, понякога като те слушам, имам чувството, че ми се подиграваш.

— Напълно погрешно, сър.

Капитанът се облегна и сключи ръце зад тила си. Когато заговори отново, тонът му вече беше съвсем друг.

— Виж, Даяна, аз не съм сляп за онова, което става около мен. Знам, че някои от полицаите ме наричат „телевизионния Клайн“. Те виждат колко съм далеч от улицата и патрулите и се дразнят от това, че съм избран за говорител на управлението. Но те не осъзнават какъв товар смъквам от плещите им. Противно на общото мнение, аз върша доста полезна работа тук.

Даяна не отвърна нищо. Умът й бе зает с телефонното обаждане от Вашингтон.

— Чуваш ли се със Сийв? — попита неочаквано Клайн.

— Да — отвърна тя и моментално съжали. Уловките бяха неговата специалност. Беше си позволила да се разсее и ето че резултатът бе налице.

— Той е в отпуск, Минг. Мислех, че съм го пояснил достатъчно добре. — Капитанът си сложи очилата отново. — Съветвам те да си запълваш времето с редовните си полицейски задължения. Ако натоварването ти е недостатъчно, с удоволствие ще ти създам допълнителна работа.

— Няма да е необходимо, сър. — Даяна се надигна от нагорещения стол. Преди да отвори стъклената врата на кабинета, тя се спря. — Сър?

— Какво има?

— От кого беше обаждането?

— Мортън Сондърс от Министерството на външните работи.

— От министерството? А не от ЦРУ?

— Доказателства ли трябва да ти дам?

— Не, сър — каза тя, като се канеше да изхвръкне през вратата. Трябваше незабавно да се обади на Сийв. — Благодаря ви.

— Минг. — Гласът му я задържа в последния момент. — Щом не си предана на първо място на Сийв, защо не наричаш мен „шефе“?

— Съедини ги!

Стаята бе осветена единствено от сноповете светлина, процеждащи се през бамбуковите сенници. Отвън, на отсрещния бряг на извиващата се Сена, се намираха Военното училище и Марсовите полета.

— Чудя се какво ли ще се случи, когато сглобя и трите части? Дали ще се разрази гръм или нещо подобие? — Мабюс се беше привел над писалището на Мило и сръчните му пръсти притискаха метал о метал.

— Никога не съм виждал трите остриета съединени — каза Мило.

— Може би Мън и Тери Хей са единствените, които са ги виждали.

— Представи си само — този безценен предмет веднъж беше заровен току под носа ми. Щеше да е забавно, ако не беше толкова вбесяващо.

Мабюс вдигна глава.

— Защо вбесяващо? — попита той. — Нали сега „Гората от мечове“ е у вас?

Но няма да е задълго, помисли си Мило, ако Магьосника постигнеше своето. Трябваше да го надхитри така, както някога той бе надхитрил него. Гениалността на Магьосника беше в това да използва талантите на хората около себе си. Мило знаеше, че дължи своето поражение в Ангкор на Тери Хей. Преди няколко години си бе дал сметка, че именно от този момент бе започнал залезът на собственото му могъщество.

Някога той бе всесилен като Александър Македонски. Влиянието му се простираше върху цяла Югоизточна Азия, от Бирма до Виетнам. Той възпитаваше кхмерите така, както намери за добре, като насочваше обучението им подобно на праволинеен родител, който изгражда децата си в съответствие с целта, която си е поставил.

После дойдоха американците със своите пари и своята арогантност. Мило подозираше, че по лицето на земята няма нито един американец, който дълбоко в себе си да не приравнява парите с властта. Това беше тайната на Америка, нейната сила и нейното високомерие. Тя беше млада, напориста, безочлива. Не беше унизявана, както Франция, под завоевателския ботуш.

Въпреки неловкото положение, в което бе изпаднала във Виетнам и Камбоджа, тя ги разглеждаше не като огледало на своя разлагащ се дух, а по-скоро като практически урок, в който няколко души в своето усърдие бяха надхвърлили пълномощията си. А дали не бяха прекрачили и закона? По този въпрос Америка все още не можеше да вземе решение.

Подобно на Римската империя, Америка беше среда за покварата, разяждаща гнилата фасада на нейната култура. Вонята на упадъка я изпълваше като гробище.

„Това беше несправедливо“, мислеше си Мило, докато гледаше как Мабюс напасва трите оръжия. Толкова години бе живял привързан за американците като към колело за мъчения. През цялото това време той не беше нищо повече от тяхна главна, макар и неволна, пионка. Те му заповядваха и той се подчиняваше безропотно и малодушно.

Сега, когато беше свободен и можеше да ги манипулира така, както те бяха манипулирали него, той имаше възможност да се обърне назад и да види миналото такова, каквото беше. Но, странно, новопридобитата му свобода не намаляваше горчилката от онези години. Пълното осъзнаване на робското му положение, което му се бе разкрило отведнъж, подобно на божествената светлина, озарила свети Павел посред прашния селски път, само още повече усилваше яростта му. Но той разбираше, че именно тази ярост, плод на жлъчната сърцевина на неговото робство, може да му даде силата, от която се нуждаеше. Тя щеше да бъде пътеводната звезда на всичките му по-нататъшни действия.

И все пак, той се питаше дали само яростта му ще е достатъчна, за да надделее над неговия страх пред Магьосника.

Мило познаваше Върджил много по-добре, отколкото Логрази можеше дори да мечтае, но не смяташе това за преимущество. Тъкмо обратното — това, че знаеше на какво е способен Магьосника, подхранваше ужаса му така, както огнярят подклажда пещта.

Излишната жестокост и подигравката бяха два елемента, които Върджил неизбежно втъкаваше във всеки свой замисъл. Той беше гений от твърде извратен тип. Това, което го правеше така опасен, беше не толкова неговият интелект, колкото неочакваните скокове на мисълта му, противоречащи на всякаква логика и ред. Ако той просто бе лишен от нравственост — за какъвто Мило считаше Тери, — това би било достатъчно лошо. Но Магьосника беше нещо повече. Той бе хаос в човешки образ.

Мило си помисли за Морфея, сама в своето черно легло, и за пръв път осъзна колко умно бе изградила тя своята забрава, която я предпазваше от всичко — от страха, болката, дори от времето. За момент той й завидя за тази крепост, издигната с цената на упорито самовглъбяване. Тя беше защитена дори от хаоса, който представляваше Върджил.

После изведнъж видя нейния свят такъв, какъвто беше в действителност и с моментна тъга осъзна, че тя просто бе сменила един затвор с друг.

Как мразеше американците! Те бяха като прокажени — тези безумни синове на Мидас, които променяха всичко, до което се докоснеха, със своите обещания за планини от злато. Първо арабите, а после тъпканите с обезценени пари германци и японци започнаха ревностно да им подражават.

Тяхната философия беше проклятие за Мило, за него истинската свобода означаваше равенство. В него продължаваше да живее духът на Френската революция, който беше осмиван или, дори по-лошо, забравен от неговите сънародници.

Ветровете на промяната го бяха изхвърлили заедно с останалото човечество на този пустинен бряг. Сега единствената надежда на човешкия род беше в „Льо Жирон“ — Обществото за завръщане в лоното на църквата. Само бързият, безпощаден скалпел можеше да премахне заразата, заплашваща да обхване земното кълбо. Иначе не след дълго Франция, както някога Индокитай, щеше да бъде разграбена от мародери, прекалено алчни, за да проумеят естеството на постъпките си.

Мабюс, който почти бе приключил с работата си, се поколеба. Макар „Гората от мечове“ да не принадлежеше към неговата култура, той беше запознат с легендата. Много пъти се бе подигравал със силата на трите оръжия с чувството на доволно превъзходство над онези, които вярваха в нейното всемогъщество.

Но сега, когато държеше остриетата в ръцете си и се готвеше да ги съедини в едно цяло, в истинската „Гора от мечове“, го обзе тръпка на безпокойство. Пръстите му, които направляваха иглите от слонова кост там, където дръжките се съединяваха с нефритените остриета, внезапно се вдървиха и той насмалко не изпусна талисмана.

Мило, който седеше в мрака от другата страна на писалището, допрял върховете на пръстите си в дълбок размисъл, не забеляза нищо. За него „Гората от мечове“ беше просто средство за постигане на определена цел. Какво ли знаеше той за вековната сила, заспала подобно на звяр, чужд и враждебен към новия свят, изникнал край леговището му.

„Престани — заповяда си Мабюс. — Мило е прав. Това са само три остриета и нищо повече. Силата им се дължи единствено на хорското суеверие.“

И все пак…

— Готово е — каза Мабюс. Той се изправи в полумрака и протегна оръжието в двете си ръце.

— „Гората от мечове“ — прошепна Мило.

Мабюс потъна в сянка. Почувства как мракът го обхваща постепенно, както при затъмнение. Той сграбчи дръжката на „Гората от мечове“ с почти свръхестествена сила, породена от отчаянието. „Какво става с мен?“, мярна се в ума му.

Усети студ, после чу в съзнанието си звънтящите крясъци на мъртвите. От известно време Мабюс постоянно чувстваше техния дъх в лицето си. Скоро мисията му щеше да приключи и той щеше да се присъедини към тях. Но какъв ритуал на пречистване му предстоеше преди това, той нямаше представа.

Душата му бе черна от саждите на греха. Те сякаш бяха неизбежен продукт на пламъка, който бушуваше в него — не изкупителен огън, а страст, толкова силна, че можеше да се нарече похот.

Хладен вятър бръсна бузата му подобно на ръката на мъртвец. Стаята беше все същата. Или може би се бе променила? Мабюс внезапно изпита шеметното усещане, че стените се издуват навън, рухват и се разпадат в безкрайната чернота не на пространството, а на времето. Неговият дух растеше и се удължаваше, докато накрая доби размерите на река с безкрайна дължина.

Той се взираше в тъмната огледална повърхност на „Гората от мечове“ и най-сетне видя потъналия в забрава предмет на своята страст, който го очакваше, търпелив като богомолка.

Съзнанието му отдавна го бе изтрило от паметта му. Но силата на „Гората от мечове“ го бе изтръгнала от затвора на забравата като болезнен писък от притиснато гърло.

Тя се казваше Луонг…

Връзката между секса и смъртта в мозъка на Мабюс се бе създала известно време след завръщането на групата СЛАМ от Ангкор, когато той се прибра у дома си на север.

Месеци наред не бе могъл да мисли за нищо друго. Мисълта да види отново родното си село го плашеше, но същевременно я чувстваше като магнит, като тежест вътре в себе си и знаеше, че няма да може да намери покой, докато не го стори. Сега знаеше защо. Разрушението беше пълно. От постройките не бе останало нищо. Американската хеликоптерна атака беше убила над сто души, неизвестен брой други бяха така осакатени, че единственото, което им оставаше, бе временната утеха на опиума.

Мабюс пристигна по здрач. Започна да броди сред овъглените развалини като кораб, оставен на произвола на вълните. Мъчеше се да си спомни, но, изравнявайки селото със земята, ракетите сякаш бяха унищожили и собственото му минало. Като запращаше мислите си назад към времето, когато бе живял тук, той се сблъскваше само с безформена празнота, в която не можеше да вгради никаква представа или образ.

— Трангх?

Отнякъде се бе появил старец. Той умело се придвижваше през пепелището, сякаш вече бе приел това като свой нов начин на живот.

— Ти ли си, Трангх? — взря се той в лицето на Мабюс. — Това съм аз, Ван Нгок. Помниш ли ме от едно време? Останахме само дъщеря ми и аз. Всички останали са мъртви или умират.

Ужасен, Мабюс кимна с глава.

— Помня те. — Най-страшният му кошмар се бе превърнал в действителност. Повече от всичко на света искаше да се обърне и да побегне колкото се може по-далеч от това море от смърт. Но ръката на стареца го държеше здраво.

— Добре направи, че се върна — каза Ван Нгок. — Хубаво е да има един роден син там, където вече никой няма да види светлината на утрото.

Той го отведе до един набързо издигнат заслон, пред който гореше малък огън. Поддържаше го млада жена, която Мабюс не познаваше.

— Дъщеря ми Луонг — каза Ван Нгок. Младата жена се поклони, като извърна очи настрани. Беше твърде красива. Имаше силно, открито лице, а дълбокият й взор криеше неизвестността на разума. — Сигурно си гладен, Трангх. Нека те нахраним. Ще ми разкажеш за своите премеждия, а след това ще спим.

По време на цялата оскъдна вечеря Ван Нгок задаваше на Мабюс въпроси за неговите подвизи във войната срещу американците. С ъгъла на окото си Мабюс виждаше, че Луонг го наблюдава, но всеки път, когато обърнеше поглед към нея, очите й се свеждаха надолу към дървената купичка в скута й.

Старецът и дъщеря му ядяха малко. Каквито и жалки запаси от храна да притежаваха, те бяха за техния гост. Мабюс нямаше апетит, но да откаже да яде или да остави огризки щеше да означава обида. Той изяде всичко, без да усети някакъв вкус.

— Ти си голям герой, Трангх — каза старецът. — Завръщането ти в това изпълнено с пустота място е доказателство за това. Твоето присъствие тук е чест за нас.

Похвалите на Вай Нгок караха Мабюс да се чувства неловко.

— Не съм достоен за такива думи и за такова гостоприемство — каза той, като действително го мислеше.

Ван Нгок се усмихна и жълтите му зъби заблестяха на огъня.

— Глупости. Това не беше абсолютно нищо. Уверявам те, че в старите дни щях да ти поднеса истински пир. — Той въздъхна. — Тогава бяхме добре. Щедростта на земята и „абхидхама“, учението на Буда, ни крепяха. — Главата му клюмна от умора или може би в потвърждение на думите му. — После дойдоха комунистите, с техните идеи за разрушение и смърт. Без Бог, без семейство, без надежда.

Ван Нгок поклати глава.

— Свещениците треперят пред комунистите. Звярът настъпва на юг и Буда отвръща лицето си от тази земя. Католиците, които проповядваха словото на Исус, отдавна са мъртви. Но ти навярно знаеш всичко това, Трангх. Звярът е ненаситен; той ни отнема всичко и не оставя нищо в замяна.

Огънят се отразяваше в широко отворените му очи, блестящи от сдържаните сълзи.

— Но най-лошо е за младите. Аз поне помня онова, на което са ме учили. Съхранявам Буда в сърцето си. А децата още не са имали време да се научат. Те поемат отровата на звяра и самите се превръщат в зверове. Сега нашата основна стока е омразата, Трангх. Няма ли да ни помогнеш?

Мабюс не откъсваше очи от огъня. Усещаше езика залепнал за небцето си. Мина дълго време, без да промълви нищо.

— Това беше непростимо от моя страна — каза старецът. — Най-смирено те моля да приемеш извиненията ми. Ти си направил за нас повече от десетки мъже, взети заедно. — Той погледна към дъщеря си. — Луонг ще се погрижи за всичко, от което имаш нужда. Трябва само да й кажеш. Тя ще остане с теб през нощта.

— Това едва ли е необходимо.

— Може ли славният герой да спи сам? Нима искаш да ме посрамиш пред хората?

Докато привършат с храната, се спусна мрак. Ван Нгок вече дремеше. Наоколо горяха и други огньове, сякаш в обширна, празна равнина. Гледката беше зловеща.

Никога преди Мабюс не бе чувствал такава самота. Тя стягаше сърцето му като в ледена прегръдка. Само да можеше да си спомни, мислеше си той, за времето преди комунистите. Но съзнанието му беше празно, все едно че се бе родил едва тогава, когато, по думите на Ван Нгок, те бяха започнали настъплението си на юг.

Какво бяха за него Исус или дори Буда? Само презряни, лишени от значение думи. Старецът със същия успех можеше да е и марсианец, изповядващ напълно чужда за Мабюс философия. „Вяра“ бе дума, която той не можеше дори да произнесе.

Отблясъците от огъня танцуваха по страните на Луонг. Без да каже нищо, тя се изправи и го поведе към колибата. Тя бе построена от стари американски полеви куртки, разрязани и сплескани консервни кутии и дори парче черна животинска кожа, която още силно миришеше на щавено.

За последен път Мабюс беше оставал насаме с жена дълго преди мисията в Ангкор. Съзнанието му, стегнато здраво в собствената си агония, не помнеше какво трябва да прави. Но не и тялото му.

Гъстата, буйна коса на Луонг го покриваше като копринена паяжина. Тя започна да разкопчава дрехите му, галейки кожата му с върховете на сръчните си пръсти. Когато той беше вече гол, тя се съблече по начин, който му се стори безкрайно възбуждащ със своята невинност. Той гледаше смаяно члена си, който Луонг обхвана с длани, за да го придърпа надолу към грубата сламена рогозка, върху която бе легнала. Удоволствието от мекотата, с която го обгърна, бе толкова остро, че дъхът излезе със свистене от гърдите му.

Бедрата й се разтвориха към тъмнината, коремът й хлътна навътре, тазът й се изви в непреодолима покана. Острите зърна на малките й гърди стърчаха към устните му, привличайки ги да ги поемат едно след друго, както тя миг преди това бе сторила с него.

Дъхът й опари бузата му; допирът на бронзовата й кожа, лъскава като коприна на трептящата светлина на огъня, го разтърси като електрически ток. Топлината на тялото й премина в него, докато най-сетне росната й влага изтръгна неволния му стон.

Любиха се необуздано, с яростта на дълго сдържаната възбуда. Мабюс бе убеден, че старият Ван Нгок иска дъщеря му да зачене дете от герой. Мина му през ума, че това щеше да е твърде малка отплата. За момент мисълта за това, което правеше, го накара да се почувства щастлив. Никога по-рано не му бе хрумвало, че може да достави щастие на някой друг. Задоволство от добре свършена работа — да. Но щастие? Това беше нещо съвсем различно.

След това, с наближаването на оргазма, той почувства как пръстите на Луонг се впиват в рамото му. Очите му се разтвориха и се взряха в нейните. Изразът на неукротима омраза в погледа й накара слюнката му да загорчи.

Тогава видя острието на ножа, проблясъка на светкавичното му движение. Не можа да повярва, че това се случва наистина, помисли си, че сънува.

После тя се изви нагоре към него, лицето й се изкриви от болезнена наслада. Мабюс усети как нещо мокро пропълзява по корема му, затопля слабините му. Претърколи се встрани и видя ножа, забит до дръжката в нейния хълбок.

Ръката й продължаваше да стиска дръжката. Мабюс знаеше, че ако тя извади острието, кръвта й ще изтече за броени секунди. Погледна я в лицето. Очите й бяха ясни и блестящи. В този момент той разбра защо го бе направила. Презрителният й израз говореше достатъчно ясно.

— Знам за теб — прошепна тя. — Знам какъв си всъщност и какво си направил. — Мабюс внезапно осъзна, че тя не е като простоватия си баща, който вярваше във фалшивия му ореол на герой. Тя знаеше истината.

— Откъде? — Гласът излезе от гърлото му като недоверчиво грачене.

— Срещнах един човек, който, подобно на Буда, знае всичко за теб. — Луонг се засмя. — Сега ще сънуваш това, нали?

— Иска ми се да бе забила ножа в мен.

Тя се усмихна.

— Знам.

Едва сега Мабюс проумя същността на нейното презрение, пълнотата на триумфа й. Той не заслужаваше проста смърт като тази. Луонг искаше от него да продължи да живее със знанието за това какъв е и какво е сторил. И средството за това беше собствената й смърт.

При вида на изражението върху лицето му тя се усмихна още по-широко, малко преди с последния остатък от силите си да извади ножа от хълбока си и да затвори очи за последен път.

— Кажи ми за мадмоазел Сирик — рече Мило.

— Какво? — За момент Мабюс не можа да разпознае гласа му сред какофонията от звуци в душата си. Видението, породено от „Гората от мечове“, го бе потресло и той стоеше като вцепенен. Пустотата в него, безжизнена от толкова време, кънтеше с агонизиращ звън. — Какво да ви кажа за нея? — Гласът му беше дрезгав от чувства, които отдавна бе забравил, че може да изпитва. — Както вече знаете, получи се нещо като патова ситуация. Кристофър Хей заплаши, че ще унищожи „Вратата към нощта“, ако не му предам мадмоазел Сирик. Нямах друг избор — почувствах, че не блъфира. Той се оказа не по-малко умен от брат си. Всъщност, при срещата си с него изпитах зловещо усещане.

— Защо?

— Беше все едно, че никога не бях убивал Тери Хей или той бе възкръснал от мъртвите. Видях го пред себе си така ясно, както виждам вас сега.

— Глупости.

— Разбира се — отвърна глухо Мабюс. Защото „Гората от мечове“ в ръцете му твърдеше друго. И той най-сетне разбра естеството на нейната сила. Тя му позволяваше да вижда над дребните човешки грижи. Той бе смаян от космическата гледка, дори когато му се мярна мигът на неговата собствена смърт. Осъзнаваше мощта, която притежаваше в момента, но едновременно с това си даваше сметка, че тя не е за него. Желанието му за забрава бе прекалено силно.

Тя не беше и за Тери Хей — у него бе прекалено силен стремежът към власт.

„Гората от мечове“ бе за някой, който, според вярванията на тхераваданските будисти, бе пречистен от всякакво желание и подобно на Сидхартха бе готов да поеме по един по-висок път.

Тери Хей, когото Мабюс не бе разбрал и поради това бе намразил. Бяха му казали, че Тери Хей е този, който е разкрил истинската му принадлежност и го е продал на южновиетнамците. Военнопленническият лагер, униженията, които всеки ден го караха да копнее за смъртта.

Сега чрез силата на трите оръжия от дълбините на собствената му памет бе изплувала истината. В дъното на всичко се намираше не Тери Хей, а Магьосника.

И Луонг му беше казала това, макар и не с думи. В противната яснота, с която си припомни онова, което дълги години се бе опитвал да потисне в паметта си — моментът на нейната смърт, моментът, в който тя го бе приковала в преддверието на ада, той видя в най-малки подробности ножа, който беше използвала. Със своята гравирана дръжка той беше единствен по рода си. Оръжието на Магьосника. Мабюс си спомни, че по време на мисията в Ангкор Магьосника не носеше ножа си. Беше си послужил с неговия, за да кастрира северновиетнамския полковник.

Сега Мабюс разбра всичко. Единствено Магьосника знаеше кой е той и само той би могъл да го каже на Луонг.

Прозрението се стовари върху него като гръм. Той залитна и се опря с длан на ръба на бюрото на Мило. Дори и сега изпитваше нежелание да пусне дръжката на „Гората от мечове“. Празнотата в стомаха му, там, където бе смятал, че вече нищо не може да го засегне, се увеличаваше. Той си помисли за Кама Мара, своя разпитвач по време на пленничеството. „Денят е нощ, му бе казал Кама Мара, и нощта е ден. Когато приемеш, че черното е бяло, ще си наближил своето избавление.“ И ето че сега действително денят се бе превърнал в нощ — бяло, черно.

Дали силата на „Гората от мечове“, или неговото собствено съзнание му бе показало истината? Горчивата истина, която бе стояла заключена вътре в него през всичките тези години, сякаш беше заключил част от самия себе си.

Мило се взираше сурово в него.

— Пълни глупости — каза той. — Особено след като Крис Хей скоро ще е мъртъв. Искам от теб да го убиеш.

Мабюс дълго време не отвърна нищо. Очите му бяха приковани в центъра на „Гората от мечове“. Най-сетне каза с безразличен глас:

— А мадмоазел Сирик?

— Искам я тук.

— Жива или мъртва?

Този прост въпрос накара Мило да изпадне в ярост. Той скочи към Мабюс и притисна нефритените остриета в гърлото му.

— Жива, малоумно животно такова! Всичко ли трябва да свеждаш до живот и смърт? Доведи ми я тук, но го направи така, че да изглежда като смърт. Като нейната смърт. Сега разбра ли? Разбираш ли прост френски език?

Мабюс, приведен назад върху писалището, се взираше безстрастно в лицето над себе си, което познаваше така добре и все пак нямаше да опознае никога. Между него и този човек не съществуваше повече разбирателство, отколкото ако бяха родени на различни планети.

И тогава, през призмата на „Гората от мечове“ Мабюс видя, че през кратките, изпълнени с напрежение мигове, когато той и Кристофър Хей стояха лице в лице в изоставената конюшня в Турет, бе научил за него повече, отколкото знаеше за французина след всичките години, през които му бе служил с двуличие и вярност.

Най-сетне разбра какво беше онова, което го привличаше към Кристофър Хей. Между Мабюс и Тери Хей съществуваше недовършена сделка. И макар Тери да бе мъртъв, искрица от неговия дух продължаваше да живее в по-малкия му брат. Именно това омагьосваше Мабюс.

То не беше просто път към забрава, а обещание за покой на един измъчен дух, прекарал твърде дълго в кошмара на чистилището. Смъртта на нихилизма. Скъпоценният дар на новопридобитата вяра.

Стигнаха в Париж по здрач. През целия път Сутан не свали крак от газта, и „Алфа Спайдър“-ът поглъщаше милите на север по шосе А-7, през Лион и местността на замъците.

Сутан не говореше с никой от двамата. Изражението й беше мрачно, сякаш бе дошла на погребение, и Крис започна да се безпокои за нея. Опита се да я заговори, когато Сийв отиде да върне взетата си под наем кола и след това отново по време на вечерята, и двата пъти без успех.

Но когато Сийв се върна на масата след разговора си с Даяна, той забрави за нейното настроение.

— Крис, какво можеш да ми кажеш за Маркъс Гейбъл? — попита Сийв, докато сядаше. Той не беше довършил вечерята си, но изглежда бе изгубил всякакъв интерес към храната.

— Нищо — сви рамене Крис. — Беше мой клиент.

— Знам това — каза Сийв. — Следих делото, както и всички в участъка. Но сега не ме интересува дали Гейбъл е бил виновен в убийството на жена си, или не.

Той им разказа онова, което Даяна бе открила във Файетвил.

— Така че — завърши той, — изглежда, че Маркъс Гейбъл и Арнълд Тот са едно и също лице. Това е Върджил, Магьосника, тайнственият шеф на отряда, в който служихме ние с брат ми и Тери. По всяка вероятност е бил човек на ЦРУ и все още продължава да работи за тях. Струва ми се, че не е изключено да е свързан по някакъв начин с Трангх.

Крис усети в стомаха си нарастваща студена буца и трябваше също да отмести чинията си встрани.

— Тогава Гейбъл неслучайно е спрял избора си на мен.

— Мисля, че да.

Крис се почувства зле.

— Но какво иска той? Какво си е наумил?

— Не знам — призна Сийв. — Но имам чувството, че ако открием Трангх, ще се приближим с една огромна крачка към отговора на този въпрос. — Той замлъкна за момент. — Все още ли изпитваш нужда да се придържаш към спазването на адвокатската тайна?

— Това е въпрос на етика, а не на лично желание — отвърна Крис.

— Кажи го на Тери, ако можеш да възкресяваш мъртвите — рече горчиво Сийв. — Тогава и аз ще сторя същото с Доминик.

Крис гледаше втренчено чашата си с вино. Наистина всичко, което Гейбъл му бе казал във връзка със смъртта на жена си, беше доверително, но помежду им имаше и други, неофициални разговори, които не бе длъжен да пази в тайна. Стига да можеха с нещо да помогнат. Той напрегна паметта си, опитвайки се да си припомни репликите на Гейбъл.

— Виж, и аз самият не знам какво точно търся — каза Сийв. — Но става все по-ясно, че ако Гейбъл и Трангх работят заедно, то именно Гейбъл му е наредил да премахне Де Кордия. Вече знаем, че Де Кордия и Тери са били замесени по някакъв начин в контрабандата на опиум от Златния триъгълник. Това улеснява ли те? Имам предвид, че Гейбъл може да се е изпуснал, да е споменал нещо, макар и незначително.

Крис притисна изморено очите си с пръсти и поклати глава.

— Не мога да се сетя за нищо.

По-късно в хотелската стая Крис дълго гледа затворената врата на банята, заслушан в течащата вода. Затвори очи и се замисли за Тери и Маркъс Гейбъл.

Някога двамата са били съдружници — в какво? После, може би, непримирими врагове. Помисли си за Гейбъл, които внасяше хероин в Щатите. Как ли го правеше? Чрез своя бизнес? Той се занимаваше с внос и износ — идеално прикритие. Но Крис, който бе имал допир с фирмата на баща си, познаваше огромните рискове, свързани с използването на една компания за подобни цели. Спомни си внезапната проверка, която американските митничари направиха веднъж на един от самолетите на баща му. Те търсеха на места, за които той никога не би се сетил.

Ако Гейбъл беше благоразумен, той щеше да намери друг път, по който да вкарва наркотиците. А ако беше наистина хитър, щеше да намери някой друг, който да поеме бремето на риска.

Крис седна в леглото и с разтуптяно сърце набра стаята на Сийв.

— Току-що се сетих нещо — каза той в слушалката. — Може и нищо да не излезе, но… Веднъж Гейбъл ми се хвалеше за това как поставил рога на един свой приятел. Работата е там, че този негов приятел имал яхта, с която излизал от Лонг Айлънд — Ийст Бей Бридж или Монток, не мога да си спомня точно. Голяма част от наркотиците продължават да пристигат по този начин, нали?

— Разбира се — гласът на Сийв беше дрезгав от вълнение. — Приятелят на Гейбъл има ли си име?

— Той не го спомена. Но яхтата се казва „Моник“. Според Гейбъл, наречена е на любовницата на приятеля му.

— Разбрано — каза Сийв. — Благодаря, Крис.

Веднага щом излезе от банята, Сутан загаси лампите. Той я усети да се вмъква в леглото до него. Тялото й беше хладно и гладко като мрамор.

— Сутан…

Тя се обърна настрана, с гръб към него.

Крис се канеше да й каже за онова, което си бе спомнил, но сега промени намеренията си. Трябваше да намери начин да разруши стената, която се бе издигнала помежду им.

— Как така не съм чувал досега за братовчеда ти Мън? — попита той.

— Уморена съм — отвърна Сутан. — Може ли да не говорим?

— Ние не говорим откакто сме тръгнали от Ница — напомни й той. — Не е особено приятно. А и освен това, не ни помага с нищо.

— Крис — промълви тихо тя, — веднъж вече те изгубих. Втори път ще ми бъде трудно да го понеса.

— Би било чудесно — каза той меко, — ако знаех малко повече за Мън.

— Мън. — Сутан помръдна под завивките. — В онези дни — каза тя със замечтания глас, с който обикновено говореше за миналото, — той все още беше в Индокитай и помагаше на баща си. Това пораждаше постоянни търкания между родителите ми, тъй като баща му принадлежеше към режима на Лон Нол. Именно това по-късно стана причина баща му и цялото му семейство да бъдат убити. У дома името на Мън не се споменаваше никога.

Тя се обърна по гръб. Крис съзря блясъка в очите й, подобен на лунна светлина върху водата, и усещането му за отдалеченост започна да се топи.

— Мън и аз отраснахме заедно. Както знаеш, аз съм родена в Индокитай. Впрочем не, мисля, че не съм ти го споменавала досега. Първите осем години от живота ми преминаха в Пномпен и Бангкок.

Сутан вдигна ръка и Крис видя как пръстите й се събраха в острие. Тя го докосна с него малко над адамовата ябълка и дишането му спря. Той напрегна конвулсивно гърди, мъчейки се да поеме въздух в дробовете си.

— Това е само едно от нещата, на които ме е научил Мън.

Тя отново се отпусна по гръб и се загледа към тавана, но всъщност погледът й бе обърнат навътре в самата нея.

— Особеното при Мън, това, което винаги е криел от всички, е, че не знае кои са истинските му родители. Той е сирак. Хората, които са го отгледали — моите леля и чичо, също не знаят откъде се е взел. Просто го намерили една сутрин пред прага си. Тази тайна в неговия живот постоянно тревожи мислите му. Неразрешимият въпрос за собствения му произход до известна степен е оформил и самата му личност. След смъртта на осиновителите си той е останал като дърво без корен, лишен дори от чувството за начална точка в живота, което всеки от нас притежава.

— Той има теб — рече Крис.

— Да, така е. Но аз съм жена, а според азиатските разбирания това е изключително съществена разлика. Мън никога не е можел да ми се доверява така, както на Тери. Той е ужасно самотен. Винаги е бил такъв. Мисля, че затова двамата с Тери бяха така близки. Всеки от тях се смяташе за своего рода изгнаник. Бяха толкова привързани един към друг, че за Мън това донякъде заместваше семейството. Смъртта на Тери беше много тежък удар за него.

За известно време настъпи мълчание. Крис долавяше дишането си и това на Сутан, усещаше, че помежду им се е спуснала някаква бариера.

— Как се разделихте с Мън? — попита той.

— В един момент майка ми реши, че е важно да получа истинско френско образование, подобно на нея и на баща ми. Тя презираше училищата в Индокитай. Освен това намираше, че призванието й е тук, във Франция. Тя умееше да заглажда наежената политическа перушина, която предизвикваха радикалните възгледи на баща ми.

Но, от друга страна, сравнително еднообразният живот тук я отегчаваше. Животът в Азия е много по-различен и на нея й беше много трудно да се приспособи. Баща ми пътуваше до Индокитай и често пъти оставаше там задълго. Скоро тя започна връзка с един министър, който бе дошъл от Париж да прекара у дома уикенда.

Баща ми разбра за това и направи ужасен скандал. Докато тя не му каза за необичайните сексуални навици на министъра. Това го накара да се замисли. Беше открил способността й да прониква в хорските тайни.

— Насърчавал я е в изневерите й? — възкликна Крис. — Що за мъж е бил?

— Казвала съм ти, че баща ми беше изключително опасен човек. Той беше радикал както по дух, така и по поведение. Мисля, че именно поради това бракът им беше обречен на провал. Майка ми просто не беше фанатик като него. Каквото и да правеше, тя го правеше единствено заради себе си. Всичко в нейната изневяра й доставяше удоволствие — сексът, властта над другите, която добиваше чрез него, зле прикритата ревност на баща ми, дори и фактът, че в известен смисъл продължаваше да работи за онова, което и двамата погрешно смятаха за освобождението на Камбоджа.

За нея радикалната политика на баща ми беше удобен звяр, върху който яздеше за своя собствена наслада. Мисля, че осъзнаването на това е означавало за него край на техния брак.

За момент очите й се затвориха и Крис си представи как тя отблъсква болезнения образ.

— Виж, аз съм сигурна, че по свой собствен начин родителите ми се обичаха. Но праволинейността на баща ми съсипа отношенията им. Дълбоко заложените му убеждения го правеха безкомпромисен. Един наемник, каквато беше майка ми, може да се купува и насочва по желание. Но не и баща ми. Той беше различен. Той беше необикновен.

— Обичаше ли го, или го мразеше? — попита Крис, повтаряйки въпроса, който тя веднъж му бе задала за Тери.

— Дълго време — отвърна тя с отнесен глас, — баща ми определяше целия ми свят. „Това е животът“, казваше той и аз го гледах през неговите очи. Какво друго можех да сторя? Майка ми ме е родила, но не и отгледала. Отраснах с бавачки, които се грижеха за мен, докато тя излизаше с баща ми. Вечер той беше този, който ги отпращаше, за да постои при мен, особено когато бях болна. Тогава, докато ми даваше вода, за да охлади треската ми, ми разказваше приказки за светци и грешници, за Христос и дявола.

Пак той ме и наказваше. С майка ми беше съвсем различно. Мина дълго време, преди да разбера, че още от самото начало тя е съзирала в мен заплаха. Аз бях по-млада, по-екзотична, ако не по-красива от нея. На първо време правеше всичко по силите си да не забелязва присъствието ми. Когато това вече не бе възможно, започна да се отнася към мен с презрение.

Тя погледна към него.

— Отговорих ли на въпроса ти?

— Зависи от гледната точка — отвърна Крис.

Тя се засмя.

— Твоята или моята?

— Аз нямам гледна точка. А ти имаш прекалено много.

Той покри гърдата й с длан.

— Крис.

— Мм. — Той усети отклика на тялото й.

Сутан сложи ръка върху неговата.

— Макар да сме в Париж, дали наистина сме по-близо до Трангх? Как въобще бихме могли да го намерим тук, за бога? От все сърце се надявам, че никога няма да успеем. О, Крис, толкова ме е страх!

— Tais-toi![1] — смъмри я той, като покри устните й със своите. — В мъртвилото на нощта дори сериозните въпроси трябва да спят.

Тя го обгърна с ръце и извивайки гръб, притисна гърдите си в него. Допирът на острите й зърна погъделичка кожата му. Той захапа рамото й и тя издаде дълбок гърлен звук.

Крис разтвори бедрата й със своите, докато те обгърнаха хълбоците му, и я повдигна от леглото. Очите й се разтвориха широко от изненада и той видя отражението си в изпъкналите им повърхности. Тласна се нагоре и влезе в нея. Тя го сграбчи и потръпна.

— Крис, обичам те!

Бедрата й направиха кръгово движение и те се оказаха толкова близо, колкото могат да бъдат две човешки същества. В парижката нощ градът светеше като огромен полилей досами прозореца им и всеки от тях наблюдаваше променящото се изражение върху лицето на другия, сякаш творяха с четката на художник цвят, контур и перспектива с онова свещено вдъхновение, което извлича от дълбините на душата неповторимата топлина на спомена.

Обляната в светлини Сена тихо носеше водите си в нощта, поклащайки лениви лодки, изпълнени с влюбени, които се взираха един в друг със сияещи очи, докато плаваха покрай Айфеловата кула, Нотр Дам и Musee d’Orsay.

С достигането на върха Крис изпусна дълбок стон и Сутан с трептящи, притворени клепки се заизвива отгоре му, докато накрая, останала без дъх, прошепна в осеяния със светлини мрак една дума, топлината на спомена.

— Тери.

Дик Ендрю от ЦРУ така и не отговори на обаждането на Даяна, което определено беше странно. Тя му телефонира неколкократно и всеки път й казваха, че е на съвещание, извън сградата, или просто, че го няма, в зависимост от това кой вдигаше телефона.

Тогава тя реши, че ще е най-добре да се обърне към Агенцията за борба с наркотиците. Брад Уолф, директорът на отдела за Източното крайбрежие, и бездруго й беше задължен. Сийв бе работил под негово ръководство по време на стажа си в Агенцията преди няколко години. Преди да замине за Франция, той я бе посъветвал да предаде на Уолф всички материали, натрупани в масивното досие на Питър Лунг Чън, което тя и стори още в деня на отлитането му.

Не бяха изминали и двайсет и четири часа, когато Уолф й се обади, за да й благодари лично за усилията, които тя и останалият екип на Сийв бяха положили по случая.

Ето защо Даяна отиде именно при него с информацията, която Крис бе дал на Сийв. Знаеше, че не разполага нито с времето, нито с пълномощията, необходими, за да открие „Моник“ без чужда помощ. А след предупреждението на Джо Клайн не беше склонна да го моли за услуга.

Денят преваляше, когато Брад Уолф й позвъни. Тя вече се готвеше да си тръгне и не беше на своето бюро, когато отговори на обаждането.

— Трябва да се срещнем — каза й той. — Веднага.

Тя долови равния, напрегнат тон на гласа му и се зачуди какво се е случило. Но беше прекалено добре обучена, за да разпитва по телефона. Вместо това каза „Гладна съм“ и му даде адреса.

Срещнаха се в един ресторант в Чайнатаун, който беше нейно откритие. Впоследствие той бе станал любимото място на Сийв, защото тук сервираха най-добрата морска храна и цял Ню Йорк. Това, че сега идваше тук без него, я потискаше.

Даяна подозираше, че е допуснала грешка не като се бе влюбила в Сийв, тъй като това трудно можеше да се избегне, а като бе упорствала в любовта си към него. Тя знаеше, че означава за него много, както и всяко друго човешко същество, но не смяташе, че това й стига. Беше глупост от нейна страна да обича един свещеник, още повече да иска да се омъжи за него. А тя си даваше сметка, че Сийв е повече свещеник, отколкото полицай. Единствената разлика между него и брат му Доминик беше в метода, който всеки бе избрал, за да осъществи делото на своя живот.

Как бе възможно в обичта към някого да се крие толкова много болка, тъкмо се питаше тя, когато забеляза Брад Уолф. Той седеше на ъглова маса в дъното на претъпкания ресторант, с лице към изхода. Имаше нещо унизително в това да даваш от себе си така безрезервно и да получаваш толкова малко в замяна. Тя би могла да вини Сийв за това, че я бе поробил така безжалостно, ако не беше достатъчно разумна, за да съзнава, че сама е поставила веригите си.

— Здравей, Даяна — усмихна се Уолф, като стана и й протегна ръка. — Радвам се да те видя. Не съм идвал тук от нощта, когато ти, Сийв и аз причаквахме Делория. — Брад беше нисък, мургав, енергичен мъж с остро лице и наблюдателни очи. Макар отдавна да бе прехвърлил петдесетте, той притежаваше слабото, мускулесто тяло на човек, по-млад с двайсет години.

Даяна добре помнеше залавянето на Делория. Тогава бе видяла Брад Уолф да стои напълно неподвижно близо четири часа и след това да се впуска в спринт, застигайки колумбийския наркотрафикант.

Той й наля чай.

— Все още не сме приключили проучването на материалите по досието. Мисля, че това, което сте събрали, е истинско съкровище, особено последните сведения за Чън. — Сервитьорът хвърли на масата две изцапани менюта и той ги бутна встрани. — А най-новата информация, която ни даде, дойде точно навреме. Току-що заловихме петдесеткилограмова пратка, предназначена за Чайнатаун — за мрежата на Дракона.

— Къде е пристигнала? В Монток?

— В Ийст Бей Бридж — отвърна той. „Това е голям удар, помисли си Даяна. Защо тогава Уолф не беше в добро настроение?“ — Хубаво местенце — каза той, докато наливаше още чай в чашите. — Тъкмо започва да уляга. Преди беше курорт, пълен с отпускари. Сега вече прилича повече на вилна зона за новобогаташи, свръх богаташи и просто богаташи. Впрочем, от близо осем месеца имаме там екип, който обикаля с катер района на Монток и Ийст Бей Бридж. Истински говеда, които изглежда нямат между ушите си нищо друго, освен коса. През цялото това време не направиха нищо. Докато не се получи твоето сведение. Днес малко преди изгрев-слънце пресрещнали яхта, наречена „Моник“. Капитанът била жена със същото име, при това французойка.

— Какво успяхте да научите от нея?

— Нищо. — Уолф си играеше с чашата си.

— Защо?

Уолф изпусна дълга въздишка.

— Беше мъртва, преди да можем да я разпитаме. — Той избягваше погледа й. — И не ме питай какво се е случило, защото и аз самият все още се опитвам да разбера.

— Престрелка ли е имало?

— Не. — Изразът на лицето му беше болезнен. — Екипът я докара цяла и невредима.

Тя го гледаше втренчено, докато асимилираше смисъла на думите му.

— Искаш да кажеш, че е умряла в ареста на Агенцията?

— Да. — Уолф поклати глава. — Отначало изглеждаше като сърдечен пристъп, но току-що получих отчета на съдебната експертиза. Била е отровена. Някакво много сложно вещество. В лабораторията трябваше да го изследват няколко пъти, докато се уверят какво е.

— Отровена от кого, от някой от твоите хора? Но защо?

Той най-сетне вдигна очи към нея.

— Ти ми кажи. Нещо става. Не знам какво е, но е нещо лошо.

Даяна прокара пръсти през косата си.

— Моментът май не е подходящ да те моля за услуга.

— Давай — каза той. — Дължа ти страшно много. Казах ти, че информацията, която ни даде, е истинско съкровище, но не съм ти разказал подробностите. Помниш ли Източноазиатското благотворително дружество, което се помещаваше в сградата на Дойърс стрийт, където бе нападнат Сийв?

Даяна кимна.

— Е, това е акционерно дружество, основано от Ал де Кордия. Той беше адвокат с огромен практически опит в областта на международните финанси. Но особената му дарба, тъй да се каже, беше в познаването — и често пъти в заобикалянето — на международните закони за внос и износ. Той можеше да пренесе всяка стока от точка А до точка Я по-бързо, по-евтино и с по-малък брой информирани лица от всеки друг, на когото някога сме попадали.

Де Кордия е устроил Източноазиатското дружество по образец на холдингова компания. Тя отдава под наем всичко, тъй че няма установени режийни разноски и не притежава явно нищо, поради което няма каквито и да било активи. Разследването се придвижва извънредно бавно, но това се случва винаги, когато се приближиш до дълбоките лайна.

Той разтвори ръце.

— Тъй че искай, дете мое, и ще получиш.

Даяна обрисува в общи линии съпротивлението, което срещаше в разследването си относно миналото на Маркъс Гейбъл.

— Изглежда, че си размътила водата на ЦРУ — каза замислено той, когато тя свърши.

— Не ЦРУ — поправи го тя. — Външното министерство.

— А кой мислиш, че е задействал министерството? Мортън Сондърс е тяхната връзка с ЦРУ.

— Ами това, че Дик Ендрю не отговаряше на обажданията ми?

— Дик Ендрю е прост редник и нищо повече — каза Уолф. — Заповядали са му да стои настрана. Очевидно, този случай далеч надхвърля неговите пълномощия.

— А ти можеш ли да ми помогнеш? Трябва да ти кажа, че Гейбъл е сътрудник на ЦРУ, и то действащ, с главно Д.

Лицето на Уолф все още запазваше замисленото си изражение.

— Може би ще успеем да си помогнем един на друг. Още преди Моник да умре, имах вътрешното усещане, че яхтата не е нейна. Естествено, беше регистрирана на нейно име, а самата тя имаше капитанско свидетелство. И все пак нещо не ми изглеждаше наред.

— В цялата работа положително е замесен мъж. Приятел на Гейбъл. Смяташ, че документите й са били подправени ли?

Уолф поклати глава.

— Не мисля. По-скоро ми се струва, че са я използвали като прикритие. Но след това, което се случи с нея в собствения ми зимник, нямам желание да продължавам разследването с хора от моя екип. Ако това убийство не е дело на вътрешен човек, то тогава аз съм китаец като теб. Както виждаш, и моята не е лесна.

Той взе менюто и се зае да го изучава.

— Струва ми се, че тук приготвяха чудесни раци с тофу.

— Не си забравил — отвърна тя. — Да не говорим пък за задушен на пара костур или пържен октопод.

— Решено. — Уолф остави менюто. — Какво ще кажеш да звънна на Джо и да видя дали капитанът ти няма да те освободи за известно време? — Той я погледна. — Ела да работиш за мен по този случай и аз ще се погрижа със средствата на Агенцията по въпроса за Гейбъл. Става ли?

Даяна си помисли за оплетеното кълбо от събития — за Питър Лунг Чън, контрабандата на наркотици, тайнствения виетнамец, нападнал Сийв, за обезобразения труп на Де Кордия и главата на Доминик до живия плет край стената на ризницата, за обезглавяването, разминало се на косъм на Сийв и последвалия му интерес към доклада за нападението над Аликс Лейн и Кристофър Хей, донесен от Били Мейс.

„И моята не е лесна“, беше казал Уолф. Според нея той и наполовина не си представяше цялата сложност на проблема. Все още никой от тях не можеше да си я представи. Но тя чувстваше, че са на прав път.

— Поръчай ми едно Цинг Цао — каза Даяна, изпитвайки усещане за свобода и щастие за пръв път след сблъсъка си със Сийв в болницата, — и да започваме.

Мън стоеше на склона на планината заедно с Ма Варада и Могок. Пред тях започваше джунгла, толкова гъста, че дори сенките бяха зелени.

— Вие искате да се доберете до Върджил заради кроежите му да завладее Шан — бе казал Мън на генерал Киу, — а аз — затова, че е наредил да убият Тери. — Но докато излагаше по този начин предложението си, той се запита дали това беше истинското положение на нещата. — Ма Варада е ключът — продължи той. — Тя работи за Върджил, но ако изиграем картите си правилно и тя е убедена, че аз съм я спасил, ще мога да я обърна срещу него. Във всички случаи ще е по-икономично да я използваме така, отколкото като пример за бъдещи шпиони.

Генерал Киу му разреши да я свали от кръста и Мън прекара по-голямата част от следобеда в грижи за нея, подхранвайки както стомаха, така и съзнанието й.

Генералът настоя Могок да ги придружи като водач до края на платото. Не искаше да изпраща с тях от своите войници, тъй като намираше, че дори и група от трима души твърде много бие на очи.

— Адмирал Джъмбо вече трупа свои хора край границата — каза той на Мън малко преди тръгването им от лагера. — Съюзът му с дявола го е размърдал от летаргията му.

Въоръжен с руски „Калашников“, двойник на този, който бе преметнат през врата на Могок, Мън хвана Ма Варада за ръка и потъна в гъсталака.

В необятната триетажна джунгла цареше влага и полумрак. Вече бяха оставили зад гърба си най-високите части на платото, където опиумните вождове строяха своите лагери и температурата достигаше повече от трийсет градуса.

Мън си помисли за Киу и му мина през ума, че генералът може би бе сбъркал призванието си. Със своята способност да представя риторичните нелепости за логични умозаключения, той беше роден за мисионер. Но изглежда, че бе доволен и от сегашното си положение на демагог. В крайна сметка и двете имаха за цел набирането на привърженици.

Извън владенията на генерала той съзнаваше, че е абсурдно те да бъдат сравнявани с Едем или Шангрила, освен ако човек не си представяше тези места като безмерно богати феодални владения, управлявани от свирепи деспоти, живеещи от кървавата пот на гладуващи крепостни селяни. И все пак Мън бе принуден да признае, че в устата на генерал Киу подобен абсурд звучеше правдоподобно.

Дали той бе с нещо по-добър от адмирал Джъмбо? Може би — ако, както сочеха фактите, Джъмбо бе сключил сделка с Магьосника. Но разяснението по този въпрос принадлежеше изцяло на генерал Киу и това караше Мън да се съмнява. А най-съмнително от всичко му се струваше великодушието, с което генералът освободи него и Ма Варада.

Сякаш за да потвърди опасенията му, Могок го потупа по рамото и каза:

— Следят ни.

Мън извърна глава назад, но не успя да види нищо през бъркотията от дървета, лиани и храсти.

— Кой?

— Войници — отвърна Могок. — Но дали са на Киу, или на адмирал Джъмбо, не мога да разбера.

Обгърнати от гигантската катедрала на джунглата, те бяха прашинки, подобни на зрънца пясък, носени от безкрайното море. Опасността, невидима и недоловима, дебнеше иззад всеки грапав дънер, всяка гъмжаща от насекоми лиана.

Дали адмирал Джъмбо чрез своите шпиони бе разкрил намеренията им? Или генерал Киу го бе лъгал през цялото време и сега изпращаше войниците си да ги екзекутират?

Те ускориха крачка, което бе доста трудно поради гъстата растителност. Сега вече Мън ясно чуваше звуците от преследването, отекващи сред дърветата. Той видя страха, изписан на лицето на Ма Варада, и я блъсна пред себе си надолу по склона.

Тя се препъна в един корен, извит над земята като крив старчески пръст. Раздразнен, Мън се наведе да я вдигне и точно в този момент започна стрелбата. По-късно той си даде сметка, че може би именно тази несръчност от нейна страна му бе спасила живота. Кората на дървото, до което се намираше, се пръсна на парченца под града от куршуми.

Проснат в цял ръст на земята върху Ма Варада, Мън извърна глава точно колкото да види приклекналия зад тях Могок, който изпращаше кратки откоси в зашеметяващо зелените пластове на джунглата.

Той им махна с ръка да го последват, като продължаваше методично да обсипва с куршуми местността зад тях. Насочиха се към една особено гъсто обрасла долчинка и въздухът натежа в дробовете им като блатна вода.

Стрелбата зад гърба им се усилваше. Могок се обърна, укривайки се зад група папрати, която стигаше по-високо от главата му. Вдигна оръжието си и се помести встрани, за да се прицели по-добре. Изведнъж политна с глава и тяло, разкъсани от съсредоточения автоматичен огън.

Мън се извърна и опря своя „Калашников“ в рамото си. Но спусъкът не поддаваше. Автоматът бе заял!

Под мишниците и по гърба му изби пот. Беше напълно беззащитен.

Той блъсна Ма Варада върху мочурливата земя и запълзя натам, където лежеше простряното тяло на Могок. Спря и се ослуша, опитвайки се да долови и най-малкия звук. Дали го бяха забелязали? Дали точно в този момент не се намираше в нечий прицел? Той знаеше, че подобни мисли няма да му помогнат с нищо. Без оръжието на Могок така или иначе бяха мъртви. Протегна предпазливо ръка и придърпа автомата към себе си. Когато вече беше в ръцете му, бързо пропълзя обратно към Ма Варада, изправи я на крака и я повлече след себе си през гъстия, преплетен храсталак.

Оръжието, което му бяха дали, се бе оказало безполезно. Карма. Или може би го бяха повредили нарочно, за да улеснят по този начин екзекуцията му?

Сега нямаше време да разгадава този въпрос. Той тичаше през джунглата, край лицето му се мяркаха клони и папрати, в ухото си усещаше запъхтяното дишане на Ма Варада.

Напредваха на зигзаг, като отново и отново чуваха зад себе си трясъка на прекършени клони. След това звукът започна да идва от всички посоки и Мън разбра, че са обградени от стесняващ се обръч, подобно на дивеч.

Нищо чудно, че точно зад гърбовете им се вдигаше толкова шум, помисли си той. Тези войници изпълняваха ролята на викачи и тяхната задача бе да гонят дивеча напред, към истинските ловци.

Тази мисъл го накара да се закове на място. „Нито една стъпка, предприета напразно“, беше писал Сун Цу. И той поведе Ма Варада обратно по пътя, по който бяха дошли.

— Какво правиш? — прошепна тя. Лицето й беше сбръчкано и изпито. Явно беше ужасена.

— Кротко — каза Мън. — Ако не искаш да умреш, следвай ме тихо и прави каквото ти казвам, без да задаваш въпроси.

Шумът на викачите му показваше посоката. Той провери автомата си — имаше достатъчно патрони.

— Толкова са близо!

Без да обръща внимание на разтреперания глас в ухото си, той се прикриваше от дърво на дърво, докато накрая видя първия от войниците. Тогава притисна Ма Варада към земята зад един дебел повален дънер и се нагласи в удобно положение за стрелба, опрял лакти в грапавата кора.

Когато видя ясно викача в прицела, натисна спусъка и го повали. После незабавно скочи и побягна към друго укритие под звуците на автоматичния огън на ловците надолу по склона. Знаеше, че те не могат да го видят, но отговарят на изстрелите му.

Появиха се още двама викачи, той стреля отново и със задоволство ги видя как се превъртат и падат в храстите. После продължи нататък, ослушвайки се за останалите. Не знаеше точния брой на войниците, натоварени с тази задача, но не можеше да си представи, че някой командир ще отдели повече от четири-пет души за подобна цел.

Досега станаха трима, помисли си той. В този момент забеляза четвъртия и го ликвидира с кратък откос от движение.

Приклекнал до една оголена скала, той смени пълнителя на автомата. Пестеше патроните си нарочно, за да не издава на ловците своето местоположение.

Ослуша се за още викачи, но не долови никакви признаци за тяхното присъствие. Тогава даде знак на Ма Варада да дойде при него. Би предпочел да изчака по-дълго, но знаеше, че не могат да си позволят подобен лукс. Твърде скоро ловците щяха да съобразят какво се е случило и да се впуснат по петите им.

Той я хвана за ръката и предпазливо се измъкна от прикритието на скалата. В този момент един рязък глас го накара да замръзне на мястото си.

— Не мърдайте!

Мън започна да извърта своя „Калашников“ по посока на гласа.

— Спри или ще ти раздробя коленете.

Петият викач беше съвсем близо до тях. Той се усмихваше широко и Мън виждаше, че единствената причина, поради която все още не ги е застрелял, е удоволствието, което му доставяше ситуацията.

— Мислеше се за много умен, нали? — каза войникът. — Ти си глупак.

Мън видя как пръстът му се напряга върху спусъка. Дулото на насочения към него АК-47 му се струваше огромно като гърло на минохвъргачка. Той пресметна шансовете си да успее да се извърти и стреля навреме. От толкова близко разстояние автоматът беше тромаво оръжие и Мън знаеше, че ще е мъртъв още преди да го е вдигнал. Не можеше да направи нищо. Той си представи изригващите от цевта куршуми, разкъсващата болка, прекъсването на живота и се приготви.

— Защо трябва да ви убивам сега? — каза войникът и хвърли късо парче връв в краката на Ма Варада. — Завържи го, кучко. Искам да гледам лицето му, докато си играя с теб. От месеци не съм виждал хубаво тяло като твоето. Ще ми се да се позабавлявам малко, преди да ви убия.

Злорадствайки, викачът насочи вниманието си към Мън. Изведнъж очите му се разтвориха широко и той изрече нещо нечленоразделно. Мън, който бе усетил край себе си някакво неуловимо движение, видя стърчащия от гърлото му нож и осъзна, че го е хвърлила Ма Варада.

Войникът залитна, като търсеше с пръст спусъка на автомата си. Оръжието на Мън описа дъга и той изпрати в гърдите му бърз, рязък откос, който го отхвърли навътре в храстите.

Ма Варада изтича до коленичилия, прегънат като марионетка викач и като опря крак в гърдите му, измъкна ножа си.

— Не забравяй автомата му — каза Мън. — От къде взе ножа? — попита той, когато тръгнаха наново.

— Откраднах го от Могок — отвърна тя. — Както виждаш, на нас ни беше по-необходим, отколкото на него.

— Карма — рече Мън с немалко възхищение.

— Карма — съгласи се тя, приемайки косвения му комплимент.

Но не бяха изминали и петдесет метра, когато той забеляза първите преследвачи. В този момент те също го видяха и се втурнаха към него. Мън сграбчи Ма Варада за ръката, приведе се ниско и рязко сви наляво. Зад тях започна стрелба и той разбра, че войниците ги настигат. Въпреки това не можеше да става и дума да се обърне, за да ги пресрещне. Те знаеха къде се намира, ясно им бе, че е въоръжен и опасен. Той не си правеше илюзии. Успехът му срещу викачите се дължеше единствено на изненадата.

Тъкмо се канеше да попита Ма Варада за местността, когато почувства някакво раздиране в хълбока си, сякаш се бе закачил за някой клон. После, сякаш отникъде, бликна кръв. Ма Варада изпищя, той се обърна към нея и видя кръвта, покрила лицето и шията й. Бяха я улучили!

Бавно, понеже тя продължаваше да го гледа с ужасено изражение, Мън осъзна, че улученият е той. Погледна надолу и видя, че ризата му е пропита с кръв. Внезапно му се зави свят и краката му се подгънаха.

Ма Варада отскубна ръката си от неговата и зареди автомата. После се обърна с лице към преследвачите и се запромъква сред дърветата, стреляйки на къси, точни редове. Мън видя как един от войниците полита назад, покосен от куршумите, после още един. След това зрението му се замъгли и той се отпусна на колене. Главата му се поклащаше напред-назад като на ранено животно. Когато чу, че някой го вика по име, той слепешката насочи автомата си.

Ма Варада блъсна дулото встрани и го плесна по бузата. Зрението му бавно се избистри.

— Можеш ли да се изправиш? Можеш ли да вървиш?

— Войниците — прошепна той.

— Хайде, ставай. Превързах ти раните. — Тя изпъшка, хващайки го под мишницата. — Още малко. Вече сме почти извън територията им. Почти сме излезли от платото. Почти сме в безопасност.

Мън изскърца със зъби от усилие. Първоначалният шок от раните започваше да отминава и болката беше ужасна. С нейна помощ той се изправи и заедно се запрепъваха надолу по склона.

Мън затвори очи. „Почти в безопасност“, бе казала тя. Може би от адмирал Джъмбо или генерал Киу, който и от тях да бе лъжецът. Но не и от Ма Варада. Той почти не я познаваше и със сигурност не й вярваше. И все пак, сега животът и благополучието му изцяло зависеха от нея.

Страданието му го правеше безпомощен. За да има някакъв шанс да оцелее, той бе длъжен да прави онова, което тя му наредеше. Знаеше, че може да умре. Имаше вероятност раните му да се инфектират, а в този първобитен край това означаваше сигурна смърт.

Знаеше, че не иска да умира, че ако краят настъпи, преди да се е добрал до Магьосника, ще си отиде с отворени очи. Мислеше не толкова за себе си, колкото за Тери. Тери бе причината да се завърне тук, да направи всичко онова, което бе направил в Шан. Ако не му се удадеше възможност да отмъсти за смъртта на Тери, животът му щеше да изгуби своя смисъл.

С тези мисли в главата, той се вкопчи още по-здраво в Ма Варада. Имаше нужда от нейната закрила. Кармата я бе преобразила от играчка на чужди интереси в богиня. Присъствието й го караше да се чувства смъртен и уязвим. Властта над живота и смъртта му сега бе в нейни ръце и за пръв път, откакто бе напуснал Ванс, Мън се хвана, че се моли.

Защото той знаеше на какво е способна една богиня. Нейната сила беше парадоксална — тя поддържаше, закриляше и унищожаваше.

Морфея бе застанала пред високо огледало, така че Мило можеше да вижда цялото й разсъблечено тяло наведнъж.

Излегнат на леглото зад нея, той каза:

— Сега започни да обличаш дрехите си бавно, една по една.

Тя се подчини, като ухажваше тялото си с нежни движения на ръцете, както знаеше, че той иска от нея. Не след дълго, стигайки до определена точка, тя го чу да става от леглото. В следващия миг беше вече до нея. Тя го усети горещ и твърд между бедрата си и затвори очи. Вдигна ръце над главата си и, потрепервайки, притисна влажните си длани в хладната повърхност на огледалото.

Машината, която двамата образуваха, затопли стаята като пещ.

— Кажи ми — рече по-късно Мило, — какво изпитваш, когато мечтаеш за времето?

Очите й бяха затворени. В това състояние тя му изглеждаше тайнствена като самото време.

— Ти си французин — отвърна Морфея. — Дори и да ти кажа, как би могъл да ме разбереш?

Лежаха свити върху леглото и той я обърна към себе си, за да вижда по-добре лицето й. Светлината от града се процеждаше през пролуките на кадифените завеси и падаше върху лицето й. От това тя заприличваше на „апсара“, една от небесните танцьорки, гравирани върху фасадите на древните храмове в Ангкор.

— Защо винаги ми говориш отвисоко — попита недоволно той, — сякаш съм дете или принадлежа към по-долна раса?

— Напротив — каза Морфея, като го галеше. — Говоря ти така, защото принадлежиш към по-висша раса.

Мило се отдръпна, като че ли го бе ударила.

— Ако това е шега, намирам я за доста странна.

— Съвсем не е шега — каза тя, — а урокът, който вие французите ни преподавахте в Индокитай. Това беше вашият особен талант — да ни изнасилвате, като в същото време ни убеждавахте в нисшестоящото ни положение в света.

— Положително не и моят талант. Никога не съм оправдавал подобна философия.

— Не конкретно ти, скъпи — успокои го тя. — Имах предвид французите като народ.

Мило се отпусна в леглото, внезапно угнетен от разговора. Морфея се привдигна на лакът и го погледна. Сложи ръка върху гърдите му, чувствайки ударите на сърцето му.

— Ето, че те разстроих.

— Не е заради теб — каза той и това беше истина. Думите й не му бяха разкрили нищо ново. Голяма част от живота му бе преминала в опити да компенсира греховете, извършени от неговите сънародници в Индокитай. Не, причината за мрачното му настроение бе Магьосника. Ужасяваше го фактът, че неговият зъл гений е някъде там, че той, подобно на дявол, знае за съществуването на Мило — за неговия минал живот! — и го използва за своите собствени, злотворни цели. Неочаквано Мило се запита дали през цялото време не се е самозалъгвал. Действително ли беше свободен от влиянието на ЦРУ? Сега съзнаваше, че това не може да е така, преди да е разкрил какви са плацовете на Магьосника. Единствено притежаването на тази информация щеше да го направи наистина свободен.

Морфея го целуна по устните нежно, с любов.

— Какво е това, което искаш да знаеш, мили?

Погледът на Мило се плъзгаше покрай нея към тавана, където отраженията от фаровете на колите осветяваха богатите, извити орнаменти, изкуството на един отминал век.

— Искам да ми кажеш — промълви бавно той, — как си се освободила от миналото.

— Не знам дали ще мога — отвърна тя. — Преди всичко, трябва да разбираш какво означава да си азиатец.

— Искаш да кажеш, да си бил затворник или роб. — Той си помисли за някогашното си робско положение спрямо американците, което в известен смисъл продължаваше и досега. Как мразеше тази унизителна роля! — Знам какво е.

— Не че не ти вярвам — каза тя, — но мисля, че грешиш.

Ето го отново този поучителен тон. Мило не можеше повече да го понася и затова й разказа всичко.

— Дълго време бях роб на група американци — започна той. — Те нареждаха и аз изпълнявах. Сега мисля, че съм намерил начин да се освободя от тях, но не мога да бъда сигурен. Има един американец, който продължава да ме преследва и който, подозирам, е надушил дирите ми, подобно на хрътка. Той е единственият човек, от когото се боя.

Морфея поглади челото му с ръка.

— Той ще те унищожи — каза тя. — Виждам, че вече се е постарал.

— Какво говориш? Той никога не се е опитвал да ми навреди.

— О, напротив — отвърна тя. — Трябва само да видиш колко се самоненавиждаш, за да разбереш до каква степен е успял.

Той се взря в нея, като мислеше върху думите й. Нима винаги, когато се произнесеше, истината ставаше така болезнено очевидна? И Мило за пръв път осъзна дълбочината на нейната сила.

— Ти можеш да ми помогнеш — рече той. — Какво трябва да направя?

— Първо, трябва да отхвърлиш омразата — каза Морфея. — Омразата и страхът са две страни на една и съща монета. Когато мразиш, ти се страхуваш. Омразата те прави пленник на времето. Тя е като болест, която превръща минутите в часове. Щом веднъж се простиш с омразата, останалото следва от само себе си. Освобождаваш се както от времето, така и от своето минало.

— В твоите уста звучи толкова лесно.

— Така ли? Съжалявам. Изключително трудно е.

Мило се обърна в леглото, заставайки с лице към голото й тяло.

— Сигурно е нужна голяма самодисциплина, за да не мразиш и да не изпитваш страх.

— Да, наистина — отвърна тя. — Но също и чувство.

— Чувство?

— Човек трябва да се научи да обича дори своите врагове. Особено своите врагове. — Тя взе лицето му в дланите си. — На това ме научи ти, скъпи, тогава, когато се влюбих в теб.

— Значи съм бил за теб нещо повече от любовник. Бил съм твой учител.

— Учител — каза тя, — и враг.

Мило беше поразен.

— Приемала си ме за враг? — Той се взираше в лицето й и постепенно проумяваше истинското положение на нещата. Какъв глупак се бе оказал в презрителното си отношение към нея. Нима не бе сторил с Морфея същото, което неговите сънародници бяха направили с Виетнам и Камбоджа? Беше обладавал тялото й отново и отново, без да си дава сметка за това какво прави и коя е тя всъщност. Ако трябваше да използва собствените й думи, беше я изнасилвал, убеждавайки я същевременно в по-нисшестоящото й положение.

Тя беше само една проститутка и затова, когато заговореше, той я слушаше с половин ухо, както се слуша обичливо, но капризно дете. Извън леглото тя не съществуваше за него въобще. Нищо чудно, че веднъж го бе попитала дали ще я заговори, ако се срещнат на улицата. Тогава си беше казал, че всъщност би му се понравило да го видят с нея в обществото.

— Ти си дяволът, мили мой. — Тя го целуна. — Когато влезе в мен, аз те обикнах. Когато ме пренебрегна, аз пак продължих да те обичам.

Той я гледаше неразбиращо.

— Това е отговорът на въпроса ти — каза Морфея. — По този начин се освобождавам от времето и от миналото си. Прегръщам те и изпитвам единствено любов.

— Но какво получаваш в замяна? Откъде знаеш, че аз тайно не те мразя или, още по-лошо, не си ми безразлична?

— А така ли е?

— Не — отвърна Мило и в гласа му се долавяше благоговение.

Морфея се усмихна, най-сетне удовлетворена.

Крис сънуваше как влиза триумфално в Париж. С бленуваната жълта фланелка на гърба той усещаше прилив на нови сили с приближаването на финалната линия. Беше ясен и слънчев ден. Пътят бе равен и сух и нямаше нищо, което да му попречи да финишира първи.

Тълпата, извън себе си от възторг, напираше срещу преградите и полицейския кордон. Много от зрителите развяваха малки американски знаменца и го подканяха — него, първия американец, който щеше да спечели Тур дьо Франс.

„Вече нищо не може да ме спре“, мислеше си с възбуда той.

Изведнъж видя Аликс да се появява от развълнуваното множество. Полицаите, които охраняваха пистата, не я забелязаха. Той й извика, но тя не го чу, нито го видя. Вместо това, изтича точно пред пътя на велосипеда му.

Беше толкова близо, че той разбра, че при тази скорост не може да избегне удара, дори и да свие встрани. Неочаквано, в мига преди да я блъсне, тя обърна глава и го видя.

Усмихна му се…

Крис се събуди, плувнал в пот.

Вече бе превалило пладне. През тежките завеси се процеждаха ярки слънчеви лъчи. Той се обърна и видя, че леглото до него е празно. Отиде до тоалетната. Сутан не беше и там.

Крис се върна до леглото, набра Щатите, след това номера на болницата. Сестрата на етажа му каза, че състоянието на Аликс е стабилно, макар както изглежда все още да не може да говори. Съобщи му още, че за следващия ден е насрочена операция, но не можа да му даде никакви подробности. Предната вечер се бе обадил в болницата и оттам му бяха дали номера на кабинета на хирурга. Той бе позвънил там и бе узнал, че докторът е в операционната и ще остане там през целия ден.

— Майната ви! — бе казал тогава, тряскайки слушалката с мисълта, че целият свят е изграден от тайни.

Секретарката на Макс Стайнър се бе зарадвала да го чуе, но му бе казала, че Макс е на среща извън кантората. Крис му остави съобщение да разбере каква операция предстои на Аликс и да му се обади. Даде му и номера на хотела.

Сега той позвъни на рецепцията, но там нямаше съобщения за него нито от Макс, нито от когото и да било.

— Майната ви! — каза отново Крис и отиде под душа.

Докато горещите струи се лееха като водопад отгоре му, той се запита как трябва да се чувства човек, когато по време на акта любимата му произнася името на неговия брат. Това се бе случило, а ето че той не знаеше какво изпитва. Гняв? Болка? Обида? И трите заедно или нито едно от тях?

Струваше му се странно, че мозъкът му реагира на това със сънища за Аликс. Или по-точно за онова, което й причиняваше, като се намираше тук. Но нима нещо щеше да се промени, ако бе стоял през цялото време до нея? Операцията на другия ден пак щеше да я очаква.

„Идиот, помисли си той. Тогава щеше да има някой друг, освен сина й, който да държи ръката й. Щеше да усеща край себе си присъствието на човек, на когото може да разчита. А вместо това ти си отишъл на шест-седем хиляди мили и се опитваш да удържиш водата между пръстите си.“

Тъкмо бе свършил с обличането си, когато Сутан влезе заедно със Сийв. Двамата се смееха, говорейки за нещо незначително, и Крис усети как стомахът му се свива.

— Виждам, че най-сетне си станал — каза Сутан, като му подаде хартиен плик. — Кафе и кроасани, с най-добри пожелания от кафенето зад ъгъла.

Крис отвори плика.

— Вие не сте ли гладни?

— Вече хапнахме в кафенето — каза Сийв. — Нищо чудно, че всички спахме до късно, но аз се събудих с чувството, че току-що съм изиграл петнайсет рунда срещу Майк Тайсън. Сутан дойде с мен до аптеката. Трябваше да изпълня рецептата, която ми предписа лекарят на хотела.

Крис седна до писалището. Докато се хранеше, Сутан каза:

— Реших да направя каквото мога, за да ви помогна.

Крис я погледна.

— И вече не те тревожи, че ще си продадеш душата? Не искаш ли да отидеш в рая?

— Нали имам двама ангели да ме пазят — усмихна се тя. — Не може да ми се случи нищо лошо.

Крис изгледа зачудено Сийв. Какво ли й бе казал, за да я накара да промени мнението си? Знаеше, че обективно погледнато, това е без значение. Важен беше резултатът. Знаеше също, че чувствата, които изпитва, са нездрави. Мина му през ум, че ревността му, породена от бързото сприятеляване на Сийв и Сутан е някак притъпена от чувството за вина, задето бе изоставил Аликс. Явно след като не се нравеше и сам на себе си, останалите също преставаха да го интересуват особено.

— Във всеки случай — продължаваше Сутан, — по-късно днес ще наминем към Porte de Choisy. Това е азиатският квартал на Париж. Със Сийв решихме, че ще е най-добре да започнем оттам. Познавам района доста добре, а и дори Трангх да не живее там, не може да не се мерне по някое време, най-малкото, за да разбере от приятелите си дали съм идвала.

Ето го пак, този гърчещ се червей в стомаха му. Крис изсумтя.

— Не ви ли се струва малко елементарно? — Той допи кафето си и смачка остатъка от кроасана в картонената чашка. — Трангх не е толкова глупав.

— Естествено — сви рамене Сийв. — Просто решихме, че за момента това е най-добрата възможност. Освен, разбира се, ако си се сетил за нещо, което не ни е дошло наум.

Крис призна, че не е.

— Но, от друга страна, не съм и мислил много по този въпрос — добави той.

— Е, тогава можеш да помислиш, докато ние разгледаме Musée d’Orsay — каза Сийв.

Сутан кимна в знак на съгласие.

— А след това ще вечеряме в La Coupole и ще обсъдим стратегията си. Нещата се усложняват от това, че Трангх познава всеки един от нас по лице.

— Музей, а после и вечеря? Как я мислите вие двамата, по дяволите? — каза ядосано Крис. — Трябва да открием Трангх колкото може по-скоро. Той е единствената ни нишка към Магьосника.

— Това е напълно вярно — рече Сийв. — Но както ми каза Сутан, азиатците — поне от този тип, който ми интересува, не се срещат в Porte de Choisy преди падането на нощта. Тогава игралните домове заработват на пълни обороти, а проститутките излизат да си търсят клиенти. През деня там няма нищо, освен старци и майки с детски колички.

— Сигурен съм, че двамата ще се справите чудесно — каза Крис. — Защо не отидете без мен? Имам да свърша някои неща.

Сийв хвърли поглед към Сутан.

— Крис? — рече тя.

— Всичко е наред, Сутан. Наистина. Вървете двамата със Сийв. Забавлявайте се. Ще се видим по-късно. — Нямаше желание да се изяснява с нея сега, макар всъщност истината да беше, че нямаше желание да се изяснява със самия себе си. Противоречивите му чувства отведнъж му се видяха прекалено сложни, за да ги разнищва. — Хайде, тръгвайте.

Естествено, той нямаше да върши нищо и когато остана сам в стаята, почувства празнотата остро като болка. Запита се какво ли бе изпитвала Сутан, когато бе извикала името на Тери. Чудеше се дали и тя, подобно на него, мисли за това.

Загледа се надолу през прозореца. Видя как Сутан и Сийв пресякоха улицата и се запътиха по посока на Сена. Музеят се намираше достатъчно близо, за да стигнат до него пеша.

Знаеше, че все още има време да ги настигне. Познаваше Сутан достатъчно добре, за да отгатне маршрута им. Тя щеше да премине на левия бряг по Pont Alexandre III, любимия й от безбройните мостове на Париж, и след това да продължи покрай Министерството на външните работи до кея „Анатол Франс“.

Те завиха зад ъгъла и се скриха от погледа му, но Крис не помръдна от мястото си. Искаше му се да направи така, че времето да се върне обратно и тя никога да не бе произнесла това име.

Но веднага щом ги изгуби от очи, съзнанието му отново се превключи върху Трангх. Още от сблъсъка им в изоставената конюшня в Турет очите на виетнамеца не преставаха да го преследват. Фактът, че той бе убиецът на Тери, му се струваше странен и ужасяващ.

Как беше възможно това?

Сийв бе решен да се докопа до Трангх и Крис се беше съгласил да му помогне. Но вътре в себе си той не искаше нищо друго, освен да избяга. Трудно му бе да признае страха си, да приеме разочарованието от това, че не е такъв герой, за какъвто бе започнал да се смята. Но в края на краищата той не беше Тери. И все пак не беше и онзи, старият Крис. В какво се бе превърнал тогава?

Той не знаеше, но останките от животинските му инстинкти му подсказваха, че един човек държи отговора.

Трангх.

Крис стана и хвърли останките от храната си в кошчето за боклук. След това си облече сакото и излезе от стаята.

Когато слезе на улицата, тръгна по посока на Шанз-Елизе и спирката на метрото. Никога по-рано не бе чувал за Порт дьо Шоази, но го откри на картата на метрото, в южните покрайнини на града. Проследи маршрута, който трябваше да измине, и видя, че трябва да се прекачи на Шатле и да вземе линия номер седем до Мари д’Иври.

Купи си билет за втора класа, пъхна го в процепа и бързо премина през въртящата се преграда.

Даяна откри къщата на Моник без особени затруднения. Тя се намираше на около четири мили извън градчето Ийст Бей Бридж, върху тясна ивица земя, разделяща океана от залива. Това не беше някой от типичните за Ийст Енд домове с техните сложни, претрупани покриви от избелели до мръсносиво кедрови дъски.

Тук линиите бяха по-скоро неокласически, с широки фронтони, плочест покрив и стени с ярко бяла облицовка. Брад Уолф я бе снабдил с ключове, както и с инструкции, тъй че не срещна трудности с полицейските ключалки.

По това време на годината, извън почивните дни, районът изглеждаше необитаем. Луксозните вили все още бяха безлюдни след дългата, сурова зима тук, в самия край на Лонг Айлънд.

По шосето нямаше никакво движение, като се изключат случайните джипове и блейзъри на рибарите.

Отвътре къщата съвсем не беше такава, каквато си я бе представяла. Стаите тегнеха от дебели персийски килими, тъмно дърво я богато орнаментирани завеси. Имаше вид повече на градски дом, отколкото из вила край морето.

Тя дръпна завесите встрани, потръпвайки от влагата, която бе започнала да се просмуква в къщата заедно със студа. Отвън дървена пътечка пресичаше дюните по посока на широко разпрострелия се плаж. Там, където боята беше изжулена от зимните ветрове, по дървото се забелязваха тъмни петна. Леките метални скоби, които захващаха дъските, бяха корозирали от солта.

Даяна се запита колко може да струва поддръжката на подобно място и потрепери. За човек, живеещ на полицейска заплата, не беше благоразумно да се замисля върху подобни въпроси.

Всичко в тази къща беше с огромни размери, сякаш нуждите на обитателите й обхващаха непознати за Даяна сфери. Можеше ли, да речем, човек да прави върху седемметров диван нещо, за което да не му е достатъчен и един с три пъти по-малка дължина?

Листата на екзотичните растения имаха нужда от забърсване, а в кухнята Даяна откри полуизядена купичка с котешка храна, но не и самата котка.

След като направи обиколка на къщата, тя отново се върна в главната спалня. Все пак, бе дошла, за да открие признаци, че тук живее още някой — някой, на когото, ако Брад Уолф беше прав, Моник бе служила за прикритие. Приятелят на Маркъс Гейбъл.

Спалнята, която заемаше цяло крило на къщата, беше тежка, чувствена, разточителна. Край овалното легло имаше малко канапе, тапицирано с кретон на цветя. Огледалните врати на стенните шкафове криеха зад себе си безбройни рафтове, пълни с дамски дрехи, а под тях — зашеметяващи редове от обувки. Против волята си, Даяна усети как в гърдите и се надига завист. Когато си полицай, помисли си тя, се изисква голяма душевна сила, за да бъдеш беден.

Вдясно имаше полици с украшения — гривни, огърлици, обици, брошки и тем подобни — не скъпоценни, но добре изработени и нелишени от стойност.

Даяна провери размерите на дрехите и обувките и установи, че са принадлежали на една и съща жена. Що се отнася до украшенията, те явно бяха подбирани по един вкус. Тя не можа да открие в спалнята нищо, принадлежащо към мъжко облекло — нито в степните шкафове, нито в масивния френски гардероб, съдържащ палтата, жакетите и спортните комбинезони на Моник.

Колкото до нощните масички, в едната имаше пакетче салфетки, маска за спане, бурканче нощем крем „Ойл ъв олей“, шишенце силно сънотворно и две книги с меки корици, едната, от които трилър, а другата — „А l’Ornbre des jeunes filles en fleurs“, вторият том на „Спомени за отминали неща“ на Марсея Пруст. Чекмеджето на втората нощна масичка беше празно, но вътре нямаше прах.

Аптечката на обширната баня съдържаше обичайния набор от шишенца, бурканчета и кутийки. Още два флакона сънотворно, единият с бензедрин, другият — с валиум. Нищо за отбелязване. Сапунът на ръба на кръглата вана беше от „Касуел Маси“. Тя го помириса — беше жасмин.

Мина й през ума, че щеше да е прекалено лесно, ако неочаквано бе открила мъжки одеколон или чифт тиранти. И все пак имаше чувството, че догадката на Брад Уолф е правилна. Може би причина за това беше видът на чистото, сякаш току-що изпразнено чекмедже.

С тази мисъл в главата тя се върна в спалнята и прегледа всичко отново. Прелисти дори страниците на книгите, с отчаянието на детектив от някой роман, който се надява да намери хитроумно скрита улика, като например написана в полетата бележка. Нямаше нищо.

Вече се канеше да затвори чекмеджето на нощната масичка, когато погледът й попадна върху флакона с приспивателните таблетки. Тя го вдигна, невярваща на очите си. Той не беше на Моник! Надписът върху него гласеше: Рийд Паркс. И тъй, кой по дяволите…

Главата й рязко се изправи. Тя застана напълно неподвижно, в очакване да се повтори звукът, който току-що бе чула. След като не последва нищо, Даяна пусна шишенцето в джоба си и извади служебния си револвер.

Стана и заобиколи леглото, докато гърбът й опря в стената откъм вратата. Тя беше отворена към коридора и останалата част на къщата.

Даяна си позволи един бърз поглед. Денят беше слънчев, но широките ивици сянка от спуснатите завеси скриваха вътрешността на къщата от погледа й, сякаш се намираше в гора.

Стиснала здраво пистолета в изпънатите си ръце, тя предпазливо излезе в коридора. Погледът и се мяташе вляво и вдясно, опитвайки се да пробие сумрака, в който тънеха вратите на спалните и далечният край на коридора.

Слухът й се напрягаше да долови някакъв звук. Какво бе чула преди малко? Шум от стъпки? Беше сигурна, че е заключила входната врата след влизането си. Но, разбира се, полицейските катинари, които бяха отвън, трябваше да останат отключени. Означаваше ли това, че някой, който имаше ключ от къщата, бе влязъл вътре?

Тя отминаваше спалня след спалня и баня след баня. Тъмнина и прах изпълваха ъглите. От кухнята се излизаше в трапезарията, която също така пустееше. Даяна чу как се включи генераторът на хладилника. Избръмчаването му отекна, усилено от тишината. Можеше ли това да е шумът, който бе чула?

Оттатък в гостната се мержелееше диванът, огромен като стена. Тя бързо притича зад него, като държеше насочения пистолет. Празното пространство й отвърна с насмешка.

След кухнята коридорът, прекъснат от главното крило на къщата, продължаваше към гимнастически салон, аудиокабинет, библиотека, както и още една баня.

Като не изпускаше коридора от очи, тя се промъкна до входната врата. Резето не беше спуснато; вратата беше отключена. Значи някой наистина бе влязъл след нея.

Даяна чу звука и в същия момент видя сянката. Пистолетът й описа дъга и тя насмалко не отнесе главата на котката. Животното измяука срещу зейналото дуло, после се прозина и безшумно се отдалечи в тъмнината.

Цялата в пот, Даяна започна да трепери от внезапния приток на адреналин. Тъй като нямаше за какво да го изразходват, мускулите й нервно подскачаха от излишъка на енергия.

Тя тръгна по коридора, ослушвайки се и за най-малкия шум. Изведнъж замръзна. В полумрака на гимнастическия салон забеляза приклекнала в очакване фигура. Даяна се усмихна на себе си и запристъпва напред, придържайки се към най-дълбоката сянка.

Когато прецени, че ъгълът за стрелба е подходящ, се изправи, като държеше фигурата в прицела си.

— Не мърдай! — изкрещя тя. — Полиция!

В следващия миг се удари с трясък в рамката на вратата. В главата й избухнаха ярки светлини, а револверът й се запързаля по излъскания под на салона. Дали именно тогава осъзна, че цялата стена пред нея представлява огледало, а онова, в което се е прицелвала, е било просто отражение?

Вероятно да, защото веднага след това я обгърна тъмнина, обитавана единствено от мисълта.

Кога всъщност бе взел решението да не дава на Магьосника „Гората от мечове“? Мило не знаеше точно, но подозираше, че е стигнал до него тогава, когато си бе дал сметка, че Магьосника иска смъртта на Сутан, независимо от това дали ще получи трите оръжия, или не. Без съмнение, той искаше също така и смъртта на самия Мило. Но не веднага. Това не беше в неговия стил.

Ето защо съзнанието, че това решение може да му коства живота, не възпря Мило. Не че не се боеше да умре, дори напротив. Но повече се страхуваше от онова, в което съзираше смъртен грях.

По този начин той бе започнал да разбира ужаса, който изпитваше от Магьосника. Морфея бе прозряла, че този смъртен страх се дължи на омразата в сърцето му. С нейна помощ Мило бе открил, в действията на Магьосника цялото използвачество, алчност и похот, присъщи на западняците — както французи, така и американци — в Индокитай. С други думи, бе познал в негово лице тъмната страна на самия себе си.

Съществуването на Магьосника беше като огледало, поставено пред собственото му лице. В него той виждаше отразена безскрупулната експлоатация на жена си, както и на онези, които бе използвал в Камбоджа, Бирма и Виетнам. Тогава си бе казвал, че всичко това е в името на мечтата му да освободи Индокитай от влиянието на Запада, да го върне в някогашното му щастливо първично състояние.

Но в огледалото се отразяваше също жестокостта на Пол Пот, геноцидът над камбоджанския народ и последвалото му поробване от виетнамците, и в крайна сметка от Съветския съюз, който на свой ред контролираше Виетнам.

В отчаяното си желание да очисти Индокитай от болестта на експлоатацията, той само бе спомогнал за разпространението на заразата. Заради него самите азиатци сега бяха носители на радикалните идеали, които му бяха скъпи и на които се бе помъчил да ги научи с търпение и любов, а вместо това ги бе обърнал в собствените им противоположности.

Всичко това той осъзна може би след завръщането си у дома от поредната среща с Логрази.

— Казах му — рече Логрази, като дъхаше насреща му, — че ще се присъединя към него. — Лицето му имаше наситения цвят на закоравял пияница. Под вездесъщия си тренчкот носеше вечерен костюм. Двете не си отиваха и му придаваха вид на човек, който е трябвало да излезе неочаквано.

— И какво ви отговори той?

Двамата стояха в сянката на Гранд опера! Широкият „Булевард на капуцините“ гъмжеше от блъскащи се туристи. Разнородната по стил фасада от времето на Втората империя, увенчана от знаменитата скулптура на Карпо „Танцът“, беше ярко осветена, така че сградата се превръщаше във фар за цели квартали наоколо.

— Не изглеждаше изненадан.

— Нямах това предвид — рече Мило. — Какво ви каза за своя план?

— Свързан е с канала за доставка на хероин от платото Шан — отвърна Логрази. — Включва както адмирал Джъмбо, така и генерал Киу.

— Но това е невъзможно! Та те са непримирими врагове.

— Не знам това — каза Логрази. — Знам само, че на Върджил му трябват пари. Много пари.

— За какво?

— Не знам.

— Притиснете го — рече Мило. Беше толкова близо до тайната на Магьосника, че едва можеше да го понесе. — Сега вие и той сте съдружници. Длъжен е да ви каже.

— Не е толкова лесно. Не искам да събуждам подозренията му.

— Направете го и толкова! — възкликна Мило, обзет от нетърпение. — За нас е жизненоважно да знаем намеренията му. В противен случай не можем да го унищожим.

— Разбирам — кимна Логрази.

Но сега, когато се взираше в нощта през прозореца на своя кабинет, Мило знаеше, че Логрази не бе разбрал нищо. Единствено Магьосника и той разбираха естеството на съзиданието и разрухата. То гласеше, че в Азия, както и навсякъде, абсолютната власт покварява абсолютно. Но каква би била в такъв случай оценката на неговото собствено съучастничество? Ако трябваше да започне всичко отначало, щеше ли съзнателно да снабдява Пол Пот с оръжие? Мило знаеше отговора. Да, стига да имаше и един шанс на хиляда, че камбоджанецът ще го използва, за да освободи страната си от външна интервенция.

Това, което околните считаха у него за егоизъм, Мило възприемаше като решимост. Едно учение е безполезно, бе преподавал той — толкова успешно, както му се струваше тогава, ако човек го държи единствено за себе си. Главната повеля на евангелието, след като го разбереш, е да го разпространяваш.

Но каква трябваше да е съдбата на онези, които, веднъж обучени на Светото писание, принизяваха принципите му в угода на своите собствени цели? Положително Бог така, както го разбираше Мило, трябваше да ги порази. Но тогава трябваше ли да има още един Бог, или Той да притежава и друго лице — това, което познаваше Морфея.

„Възмездието е невъзможно без омраза, бе казала тя. Омразата е невъзможна без страх.“

— Елате утре вечер в десет в парка, където се срещаме винаги — рече Логрази в краткото си телефонно обаждане преди няколко минути. — Мисля, че дотогава ще съм готов с отговорите, които искате.

Мило си спомни голямата скулптурна стена в Ангкор Ват, изобразяваща хиндуисткия мит за произхода на света. Равана и Хануман, боговете на мрака и светлината. И помежду им — Вишну, поддържащ равновесието на силите.

Но какво би станало, ако в своята корист двамата по-малки богове успееха по някакъв начин да съборят Вишну и да получат пълна свобода? Отговорът беше само един — хаос.

Седнал в тъмния си кабинет, Мило гледаше през прозореца и се опитваше да мисли за Магьосника без страх.

— Ако умра, има едно място, където искам да бъда погребан — каза Мън.

— Няма да умреш — отвърна Ма Варада.

— Защо си толкова сигурна?

— Слепецът ти приготви отвара. Пиеш я вече трети ден. Още си жив и треската ти е спаднала. Най-лошото мина.

Вечерта беше като жива от звъна на медните камбани, сребърните цимбали и бронзовите гонгове, удряни от монасите в оранжеви одежди, от чиито храмове, манастири и пагоди се носеше тази неспирна музика.

— А куршумът?

— Преминал е през меките тъкани на лявата ти страна, точно между ребрата и тазовата кост. Надявах се, че е така, след като видях, че можеш да ходиш, макар и с болки. Основният проблем беше да не изгубиш прекалено много кръв.

— Карма — каза той.

Тя се усмихна.

— Карма.

И двамата знаеха какво биха означавали счупените ребра или раздробеният таз. Тогава отварата нямаше да му помогне и той никога нямаше да оздравее.

Мън затвори за миг очи. Усети силен мирис на водни биволи и червен жасмин.

— Къде сме?

— В Саджаинг, в самите покрайнини на Мандалей[2]. — Тя се зае с превръзката му и той почувства лека болка. — Доста трудно ми се удаде да избегна вниманието на властите. — Ма Варада носеше традиционната пъстра памучна рокля, пристегната на възел над гърдите й. — Опасно е да оставаме за по-дълго тук.

След падането на Паган в началото на четиринайсети век Саджаинг се бе превърнал в столица на някогашното кралство Шан. Понастоящем той бе център на будистката вяра в Бирма. Тук майките изпращаха своите синове за „шин-пю“ — въвеждането в тхераваданскня будизъм. Може би само един от сто решаваше да се отрече от света на хората, за да бъде посветен в Сангха, ордена на монашеството. Монахът, или „понджи“, притежава само осем предмета — три роби, бръснач, с който да бръсне лицето и главата си, игла, с която да кърпи разпраните места на робите си, цедка за вода, да не би случайно да погълне живо същество, пояс и дървена купичка за милостиня. Последната е единственият му източник на препитание, тъй като той преживява от просия.

— Спомена за някакъв слепец — каза Мън. — Кой е той?

— Един от хората на Магьосника.

— Будистки монах?

Тя се усмихна.

— Шегуваш ли се? Разбира се, че не. — Вече беше привършила с бинтоването на раната му. Ръцете й пипаха внимателно и нежно. — Едва сега имам възможност да ти благодаря, задето ми спаси живота.

— Ти вече ми се отплати, като спася моя — рече Мън.

Тя го погледна сериозно.

— Мисля, че никой друг не би могъл да убеди генерал Киу да ме свали от кръста.

— Той положително е сбъркан тип.

Дори да бе схванала шегата, Ма Варада не го показа с нищо.

— Има ориз и манго — каза тя. — Гладен ли си?

— Само за познания. Разкажи ми за Магьосника.

Тя му подаде грубо издялана купа.

— Само ако ядеш. Само ако се държиш добре. — Мън чу шумоленето на памучната й дреха, когато тя се настани по-удобно край него. — Някога го обичах. Той беше дошъл в селото ми да набира хора за своята организация, когато ме видя. Аз бях на шестнайсет години и Северна Бирма представляваше за мен целия свят.

Той ми показа колко съм се заблуждавала. Любеше се с мен и ме учеше на… всичко. Или поне така мислех аз. Показваше ми света и ми говореше за това, как един ден щял да бъде негов. В своята наивност, аз му се смеех. Оттогава никога повече не съм го смятала за глупав.

Мън внезапно се подразни.

— Какво искаш да кажеш, че се е превърнал в Безмилостния Минг?

— Не те разбирам.

— Безмилостния Минг е герой от комиксите, решен да завладее света. Никой не го приемал сериозно, освен Флаш Гордън.

— Мисля, че трябва да приемеш Магьосника съвсем сериозно — каза Ма Варада.

— Слушай, цели държави напразно са се опитвали да завладеят света. Мислиш ли, че ще повярвам, че един човек е способен на това?

Ма Варада бе вперила очи в лежащите си в скута ръце.

— Разбира се, всичко зависи от това какво разбираш под завладяване на света. Ако говориш за сила и принуждение — естествено, че е невъзможно. Но ако става дума за натрупване на капитал и постепенно проникване в националните и международните конгломерати чрез целенасочено изкупуване на акции, то аз знам, че той вече здраво е стъпил в повечето от промишлено развитите страни на света.

Мън се вторачи в нея така, сякаш изведнъж бе започнала да бълва огън от ноздрите си.

— От къде си научила всичко това?

— А ти как мислиш? — усмихна се тя.

Той изсумтя.

— Магьосника никога не е давал охотно каквото и да било, особено знания.

— Това е напълно вярно — рече Ма Варада. — Предполагам, че е съзрял в мен нещо различно. Когато ме срещна, аз бях неоформено, неуко дете. Той ме отведе и стана мой баща, мой наставник и учител, мой бог. Това му се нравеше. В крайна сметка откри, че колкото повече ме обучава и ми се доверява, толкова повече заприличва на бог. „Струва ми се, каза ми веднъж, че през целия си живот съм чакал този случай.“ Мисля, че това, което имаше предвид, беше пълната власт над едно човешко същество, възможността да извае от живата глина индивид по свой собствен образ и подобие.

— И сега ти го предаваш — каза Мън, който съвсем не бе сигурен дали тя не го лъже, или, което можеше да бъде още по-фатално, не му казва полуистини.

Ма Варада поклати глава.

— Не предавам нищо, а най-малко Магьосника. За него винаги съм била просто предмет. Той дърпа конните и аз се движа, подобно на марионетка. Чувам неговия шепот в главата си така, както ти чуваш вятъра в клоните на дърветата. Той никога не ме напуска.

Аз искам — аз трябва да получа своята свобода. Вече не помня дори името си. Варада е името, което ми даде Магьосника. Всичко, което виждаш в мен, му принадлежи. Но макар да ме създаде, той не можа да ми вдъхне живот. А това е, което сега искам по-силно от каквото и да било. И ще направя всичко възможно, за да го постигна.

Мън не знаеше как да постъпи. Трябваше да се измъкне от Бирма. Озовеше ли се веднъж в Тайланд, щеше сравнително лесно да стигне до Бангкок, а оттам и у дома във Ванс. Но за да стори това, имаше нужда от Ма Варада. Трябваше да й довери имена и места, които пазеше в свята тайна.

Хипнотичното бръмчене на молещите се монаси бе надвиснало над подножието на хълмовете и изпълваше следобеда, подобно на омара, проникваща във всяко ъгълче на Саджаинг.

Молитвите се наслояваха в главата му като тамян, отваряйки отдавна запечатани врати. Самите монаси сякаш му казваха какво да прави.

— Някога, когато не беше възможно да остана повече в Камбоджа, дойдох на това място — каза Мън, като дори докато говореше, продължаваше да се пита защо се доверява на тази жена, която можеше да го превърне в играчка в ръцете си. — Постъпих в един „кяунг“, за да изучавам будизма. Впоследствие живях в пагодата Каунгхмудау — тази с облия купол, който според легендата е огледален образ на идеално изваяните гърди на любимата жена на крал Тхалун.

— Трудно ми е да си те представя като монах — каза Ма Варада.

— Много пъти съм престъпвал предписанията на вярата — рече Мън. — Тъжно е да съм отново тук, в люлката на будизма. Това ме кара да осъзная колко далеч съм се отклонил от Благородния път на правилното намерение и правилното поведение.

— Някога си притежавал духовна цялост — каза тя, — и дори не си го съзнавал. — Очите й сякаш сияеха, дори в сенките на падащия здрач. — Изгубил си онова, към което аз така отчаяно се стремя. Ти не си глупак, нито луд. И все пак си обърнал гръб на живота. Можеш ли да ми кажеш причината?

— Гняв — отвърна Мън, като самият той го осъзнаваше за пръв път. — И отчаяние.

— Все още ли ги изпитваш? Огънят още ли не е догорял?

Молитвите, които се носеха от свещените обители, превръщаха въздуха в хляб и вино. Цялата питателна сила на вселената бе събрана в това място и Мън дълбоко съжали, че някога го е напускал. Гневът и отчаянието, разбунили някога духа му, го бяха направили сляп за дълбоката тишина, която носи покой. Той се бе оставил да бъде замесен във войната, да бъде използван както от французи, така и от американци и така бе скъсал с единственото, място, където бе намерил благодат.

— Огънят е угаснал — каза с известно учудване той.

Ма Варада се усмихна и го целуна.

— Тогава ти можеш да ми помогнеш да постигна своята цялост. Изминах дълъг, дълъг път, преди да стигна до тук.

Мън я гледаше и в главата му се въртяха мисли, които вече бяха половин молитви.

— Познавам хора тук — каза той, вземайки най-сетне решение. — Отиди в пагодата Сун Ю Поня Шия и намери начин да се срещнеш с тамошния „сайядау“. Кажи му къде съм и че се нуждаем от помощ. Той ще се погрижи за останалото.

Но когато тя стана, Мън я хвана за ръката.

— Кажи ми — рече той, — как се случи така, че ме доведе точно в Саджаинг?

Тя сви рамене.

— Стана отчасти случайно. От друга страна, това място е разположено близо до Шан и представлява естествен междинен пункт по пътя към платото и обратно. При това е пълно с будистки монаси, които не изпитват симпатии към социалистическия режим.

Това бе също така единственият град в Централна Бирма, в който Мън имаше приятели, и той тайно се запита какво ли е говорил по време на треската си. Беше ли бълнувал? Дали не бе казал нещо за уговорката си с генерал Киу да обърне Ма Варада срещу Магьосника?

— Освен това гъмжи и с хора на Магьосника — каза той, като си мислеше за слепеца.

— Няма нито един, освен слепеца. Но дори да имаше, нали водя и теб. Не мога да използвам обичайните си канали.

Мън пусна ръката й, затвори очи и се отпусна. Каквато и да бе истината, сега той нямаше нужната сила, за да промени хода на събитията. Ако Ма Варада не го предадеше, щеше да оцелее. Но ако и тя, както адмирал Джъмбо, таеше нещо друго наум?

Даяна дойде на себе си с глава, пълна с пясък. Усети поклащане под себе си и разбра, че се намира в лодка. Пред погледа й цареше такава пълна тъмнина, че тя веднага разбра какво се бе случило. Очите й бяха превързани.

— А, събудихте се най-сетне. — Беше приятен мъжки глас, дълбок и уверен.

Даяна опипа край себе си и се учуди, че не е завързана.

— И както се досещате — каза гласът, — това е много добре за онова, което смятам да правя.

— Защо не махнете тази превръзка? Бих искала да видя как изглеждате, мистър Паркс?

— О, да. Рийд Паркс. Почти бях забравил този си псевдоним. Но после се сетих за лекарството, което ми бяха предписали и което Моник бе започнала да използва. Затова и се върнах в къщата. Аз съм педантичен в това отношение.

Даяна се опита да се изправи и се блъсна в ръба на една седалка. Падна тежко върху бедрото и лакътя си.

— Хм. Май наистина имате нужда от малко помощ.

Тя усети как я вдигат от палубата и я натискат да седне върху нещо, което на пипане приличаше на пейка. Вдигна ръце, за да снеме превръзката от очите си, но той я удари толкова силно, че тя пак се стовари на пода. Веднага след това отново я дръпна върху пейката.

— Не прави нищо, което не ти е наредено — каза Паркс. — Това е първото правило.

Даяна седна с изправен гръб и ръце покрай тялото. Лицето я болеше толкова силно, че очите й се наляха със сълзи и за момент тя бе благодарна, че е с превръзка. При подготовката по освобождаване на заложници я бяха учили, че е важно по никакъв начин да не се подсилва усещането за власт у похитителя. В крайна сметка, именно то е неговата движеща сила. Печеленето на преимущество чрез създаване на страх и болка е единственото оръжие, с което той разполага.

— Коя си ти и какво правеше в моята къща?

— Мислех, че къщата е на Моник.

— Второто правило — каза той, — е да отговаряш на въпросите ми.

— Я умирай.

Тя чу как Паркс се разсмя.

— Добре, както кажеш. В такъв случай сега ще се позабавляваме. — Той я дръпна грубо за косата и главата й се отметна назад. — Третото правило е „Не се съпротивлявай“.

Китките й бяха кръстосани една върху друга в скута и здраво завързани с въже. След това я отведе като добиче до някакъв парапет.

Без каквото и да било предупреждение, Даяна усети силен тласък в гърба. Изкрещя и се опита да запази равновесие с ръце, но със завързани китки това беше невъзможно. Тя се преметна над парапета, превъртя се и падна с тежък плясък в ледените вълни.

Солената вода изпълни носа и устата й и тя започна да се задушава, като гълташе и се давеше, борейки се да изплува от дълбочините. Но всеки път, когато главата й се показваше над повърхността, тя усещаше върху темето си ръката му, която отново я натискаше надолу.

Не й оставаше време да диша, камо ли да мисли.

Сега научаваше на собствения си гръб, че учебната теория и истинският живот са две съвсем различни неща. Въпреки подготовката си, вече усещаше как първите хладни пипала на паниката пропълзяват в стомаха й, докато се мяташе наоколо в отчаяно усилие просто да оцелее.

Тя имаше силни крака, които успяваха да я задържат край повърхността. Но тази близост на въздуха, светлината, живота само още повече усилваше паниката й, тъй като не можеше да избяга от властта на Паркс.

Отново и отново се опитваше да отплува встрани от него, но той държеше здраво въжето, с което я бе завързал, и, все едно бе уловил някоя риба-меч или мако, всеки път неумолимо я връщаше точно към мястото, където протегнатата му ръка я очакваше, за да я задържи под самата повърхност на водата.

Дробовете й горяха, в ушите й бучеше. Чу някакъв познат глас да крещи и осъзна, че това е баща й, който й бе вдигнал страшен скандал в деня, когато съобщи вкъщи, че се е записала в полицейската академия.

Впрочем, той вдигаше скандали постоянно — истинска противоположност на общоприетата представа за спокоен китаец. Но този път беше по-различно. Не по отношение на него, а по отношение ма майката на Даяна. Тя не направи никакъв опит да защити дъщеря си от гнева на своя съпруг, както бе постъпвала винаги по-рано.

— Така и не се научи какво означава да бъде жена — редеше той вечните си упреци. — Само мисли как да се прави на мъж, как да върши работата на мъжете. Какво й става, мозъкът й ли не е в ред? Къде е чувството й за Ин и Янг?

По това, че този път майка й не каза нищо, Даяна разбра, че по свой начин тя е не по-малко разстроена от баща й заради нейната постъпка. Това я натъжи дълбоко, но не й попречи да завърши академията с най-висок успех в групата си.

Паркс я изтегли за косата и щом главата й се показа над водата, Даяна изпищя силно и продължително. Висейки така, с чувството, че корените на косата й са пламнали, тя поемаше на големи глътки въздух, прекалено заета с този първичен рефлекс, за да мисли да се освободи.

Смътно чу гласа на Паокс да произнася:

— Коя си ти? Какво правеше в къщата ми?

— Аз… аз съм нюйоркски полицай.

— Разбира се, така пише и в документите ти. — Той я разтърси и тя изпищя отново. — Смяташ ли, че съм толкова глупав, та да повярвам на тая история? Какво ще търси нюйоркската полиция в графство Съфък? Не, документите ти са също толкова фалшиви, колкото и приказките ти.

И тя отново потъна в солената вода, която нахлу в ноздрите й, отново започна своята борба за живот. Студът изсмукваше силите й. Но този път към, него се прибавяше и изтощението — не само физическо, но и емоционално. Паниката, съчетана с облекчението от това да я държат — макар и болезнено — във въздуха, а не под водата, бе сломила твърдостта й.

Сега тя с ужас осъзна, че Паркс я държи за косата не само, за да не изплува на повърхността, но и за да не потъне прекалено надълбоко.

Умирай, му бе казала тя и действително го бе мислила. Мина й през ум, че ако сега той умреше, тя нямаше да има достатъчно сила, за да се спаси и щеше да потъне като камък в чернотата под себе си. Колкото и да бе абсурдна, тази представа я изплаши, което бе достатъчно, за да й подскаже цялата отчаяност на положението, в което се намираше.

Като опитен риболовец Паркс почувства, че тя е на предела на силите си и я дръпна над водата за едно кратко вдъхване, преди да я потопи отново.

След това я изтегли обратно в лодката, смъкна превръзката от очите й и се взря в лицето й.

Даяна примигна. Пред нея стоеше мъж малко над четирийсетте, с остри черти и обветрено, загоряло лице на човек, който прекарва много време на открито. Имаше преждевременно посребрена коса, дълга като на рок звезда, и ниско подстригана прошарена брада. Беше напълно сигурна, че го вижда за пръв път.

— Добре дошла в реалния свят — каза той.

Даяна вече започваше да трепери не само от студ, но и от преживяния стрес.

— Така — кимна Паркс. — Виждам, че имаме известен напредък.

— Студено ми е. — Зъбите й тракаха толкова силно, че й бе трудно да говори.

— Коя си ти?

Тя му каза името си.

Паркс изръмжа и дръпна рязко въжето, така че тя се отлепи от мястото си и политна, препъвайки се, към парапета. Видя го да се приближава към нея и разбра, че отново ще я хвърли зад борда.

Погледна надолу към водата. Знаеше, че няма да издържи под повърхността нито секунда повече. Тогава се обърна към него и му разкри всичко — коя е, каква задача й е възложил Сийв, каза му за своето сътрудничество с Брад Уолф и за това, че бе открила двойната самоличност на Арнълд Тот — Маркъс Гейбъл. Постъпката й съвсем не изглеждаше чак толкова ужасна. По-скоро й се струваше, че изплюва бучка отрова, заседнала в гърлото й.

Но щом свърши, заля я вълна от отвращение към самата себе си и тя се свлече на земята, плъзгайки се надолу по парапета. Чувството, че е предала всичко, което някога е имало значение за нея, я накара да заплаче от яд и унижение.

Колкото до Паркс, той вече не се интересуваше от нея. Беше влязъл в кабината си и набираше някакъв номер от портативния телефон.

Даяна не откъсваше очи от гърба му. В този миг имаше само едно същество, което мразеше повече от себе си, и това беше Рийд Паркс. Именно тази омраза вля сили в изтощените й тяло и дух.

С едно-единствено движение тя стана и се хвърли отгоре му. Той трябва да бе усетил нещо, защото в последния момент понечи да се обърне. Заради това вместо с брадичката си, се удари в палубата с рамо.

При все това, Даяна го удари в гърлото, преди да успее напълно да се извърне към нея. Той започна да я рита точно над бъбреците, но в ударите му нямаше сила. Тя стовари коляно върху гърдите му с цялата си тежест и ребрата му поддадоха, пробивайки кожата и мускулите.

— Кучка! — изкрещя Паркс.

Точно тогава ръбът на дланта й го улучи в гърлото с такава сила, че счупи гръкляна му. Разтреперана и запъхтяна от внезапно забушувалия във вените й адреналин, тя гледаше как животът го напуска. И едва когато последната светлина в очите му угасна, си даде сметка за чудовищността на своята постъпка.

Рийд Паркс — единствената им нишка — беше мъртъв шанс, в буквалния смисъл на думата. Той вече никога нямаше да им каже кой е всъщност и каква е била ролята му в контрабандния канал. Даяна бе забравила едно от основните правила при критична ситуация: остави емоциите си за у дома.

Паркс здравата я бе прекършил, и то в повече отношения, отколкото някога би могъл да узнае. Заради него тя бе престанала да бъде блюстител на закона. Най-сетне разбираше какво бе сторила със Сийв смъртта на брат му Доминик. Паркс бе станал причина и тя, както Сийв, вече да не е обвързана от закона. Но законът беше свещен. Тогава в какво я превръщаше всичко това? Тя не знаеше. Разбираше само, че сега е пленник на това, което бе сторила тук. Пълното отчаяние, което настъпва само когато човешкият дух е в най-ниската си точка, я обхвана и тя започна да трепери като в треска.

В този момент забеляза светещия червен дисплей на преобърнатата телефонна слушалка. Десет искрици проблясваха в сянката на кабината, подобно на тайнствени писмена в мрака.

Тя пропълзя до тях и се взря в номера, който Рийд Паркс бе избрал.

Мабюс седеше сред мъглявата обстановка на „Дезирополис“. Пиеше уиски и се взираше в стената от звуци, която клубът издигаше около него. Тъмни вентилатори с широки перки, въртящи се пред прожектори с бяла светлина, правеха въздуха зърнист и безцветен като в черно-бял филм от четирийсетте години.

Жени в къси поли, с малки шапчици, кацнали върху старателно завити прически, излагаха на показ крака, стегнати в чорапи с ръб отзад. Млади мъже в широки панталони си съперничеха за вниманието им с други, облечени в спортни сака по американски образец. Съвременната рок музика караше сърцата да бият ускорено.

Но за Мабюс тази удивителна звукова стена беше като бял шум, екран, върху който да съзерцава противните останки от своето минало. След като се завърна от пепелището, в което се бе превърнало селото му, той не можеше да мисли за нищо, освен за онова, което му бе причинила Луонг, дъщерята на Ван Нгок. Той бе плюл отгоре й, бе извадил мъртвите очи, с които го бе обрекла, и езика, произнесъл присъдата, но не бе успял да се изтръгне от нейната хватка. Проклятието й все така тегнеше над главата му — обвинение, предявено от колективната душа на неговия народ, от десетките хиляди мъртви, и толкова много от тях — по негова вина. Чрез нейната уста те му казваха, че знаят за вероломството му и го проклинат заради това.

И той разбираше, че сега, подобно на Махагири, е осъден за своите грехове да съществува извън „самсара“, колелото на живота, завинаги лишен от прераждане.

Беше обречен на хилядата ада на „Муй Пуан“. Не бе роден от жена и от него нямаше да тръгне поколение. Той вече не съществуваше. Единственото, което му оставаше, беше да умре.

И все пак? Все пак той пламтеше в невидим огън. Душата му се гърчеше в пламъците на възмездието. Неговите очи, а не тези на Луонг, бяха зеещи ями, обитавани от неспокойните, измъчени души, които не му даваха покой. Неговият език, а не този на Луонг, тръпнеше от неизречените хули на невинните, изпържени е котела на войната.

Само по време на пленничеството му го бяха посещавали ангели, които в пълната чернота на килията можеха да понесат присъствието му. Само в тези върховни мигове на екстаз, когато вътре и вън се смесваха, в бъдеще, настояще и минало се преплитаха в потока на съзнанието му, той виждаше причина да запази своя живот.

Беше му минавало през ума, че ако се предаде на врата, ще може да разруши проклятието на Луонг. След като той не можеше да се убие, врагът щеше да стори това вместо него.

Но за свое най-голямо объркване откри, че вече не знае кой е врагът. Дали Северен Виетнам, или Южен? Мозъкът му отказваше да си спомни какво е било или дори да размишлява върху това, което беше сега. И тогава Мабюс осъзна, че може да се предаде и на двата лагера без никаква разлика. Всеки от тях беше врагът.

„Красиви, пламенни млади създания. Той отива на война — не се преструвай“ — пееше женски глас над оглушителния, омагьосващ звън на китарите. Басов акорд, достатъчно силен, за да изпопадат хлабавите пломби, обгърна залата. „Ти ще обичаш Аладин Сейн“.

Светлините в „Дезирополис“ притежаваха огромна сила. Те събаряха преградите между въображаемо и реално. Ако някой танцуваше тук, то бе, за да се озове на друго място и в друго време. А който въобще идваше тук, го правеше, защото миналото предлагаше обещания, а също така и тайни.

Разпитвачът на Мабюс, който с течение на месеците се бе превърнал в Кама Мара, Любов и Смърт, магьосникът на Заблудата, му бе разтълкувал неговия сън със змията, макар Мабюс да не можеше да си спомни да му е разказвал за него.

— Змията — му бе казал Кама Мара, — не е пречистила душата ти. Змията е илюзия, но твоите грехове не са. Сега очакваш да ти кажа, че ако ми откриеш всичко, което искам да знам, аз ще пречистя душата ти. Но аз няма да те излъжа. Ти и аз станахме прекалено близки, за да го сторя. Нима някога си имал по-добър приятел от мен? Такъв, на когото да можеш изцяло да се довериш, който ще се грижи за теб и никога няма да те изостави, каквото и да научи за теб? Истината е, че никой не може да пречисти душата ти. Ти си отвъд изкуплението.

— Но аз мога да ти предложа нещо, което никой друг няма да ти предложи — продължаваше Кама Мара. — Мога да ти предложа избавление. Мога да ти предложа края.

В киното на това място би трябвало да настъпи затъмнение, но Мабюс не притежаваше подобна привилегия. Животът му, безкрайна лента от пушеща плът и разтопено стъкло, неизменно продължаваше.

Жените, които идваха в „Дезирополис“, до една търсеха нещо изключително. Тези създания сякаш съществуваха единствено сред блясъка на нощта. Когато надутите им кавалери ги въртяха по дансинга, екстазът, който замъгляваше стъклените им погледи, бе толкова безсмислен, че превръщаше интереса на Мабюс в отчаяние. Но естествено, името заради това той идваше тук. Съвременният свят бе прогонил всяка надежда у посетителите на този клуб и той се чувстваше сред тях, ако не уютно, то поне у дома си.

Кинематичното осветление разкриваше по-рано тъмни ъгълчета от неговото минало; извивките на танцуващите, съдържащи повече еротика, отколкото движение, приемаха странни, неочаквани очертания.

По всяка вероятност той в крайна сметка бе заобичал Кама Мара, ако човек можеше да определи понятието любов като пълна зависимост от някого.

В адската черна яма на южновиетнамския затвор Мабюс се бе научил да управлява времето, поради което мъчителите му не успяха да го пречупят с пълната самота, която караше останалите затворници да се хвърлят срещу стените. Но накрая започна да цени времето, което прекарваше със своя разпитвач. Той никога не виждаше лицето му, нито дори пълния му силует. В нищожния проблясък сивкава светлина, който му се предоставяше по време на беседите с Кама Мара, Мабюс успяваше да мерне само някоя бегла извивка, или в най-добрия случай — очертанията на крак или ръка. В крайна сметка, всичко, по което можеше да се води, за което можеше да се хване, беше гласът.

И в момента, в който осъзна, че този глас е пътят към спасението му, той го накара да замлъкне.

— Твоята грешка е, че обмисляш как да избягаш от този лагер — говореше Кама Мара. — Смяташ, че си затворен тук. Но истината е, че ти всъщност си затворник на собственото си смрадливо, безполезно тяло.

Кама Мара имаше навика да обикаля около Мабюс по време на разпитите. Сега той спря, както често правеше, зад правия тръстиков стол, на който Мабюс седеше гол, и хвана раменете му с пръсти.

— И това е съвсем логично. Тялото може да се осакати, да се разболее, да умре. — Докато говореше, започна да мачка плътта на Мабюс. — Тялото ти е нечисто и тази нечистота постепенно замърсява твоето съзнание. За да достигнеш нирвана, ти трябва да изхвърлиш тялото си. Първата стъпка по този път към просветлението е да изпразниш съзнанието си от цялата насъбрана там мръсотия.

Този ден, или тази нощ — той така и не разбра кое от двете, да не говорим за точното време, Мабюс вдигна ръце назад и нагоре, сграбчи лицето на Кама Мара и палците му потънаха в меките очи, преди разпитвачът да успее да реагира.

Той бавно приведе главата му надолу към себе си, докато тялото се гърчеше и мяташе като подложено на електрически ток. Облян в кръв, с ръце, пълни с плътта на Кама Мара, Мабюс целуна студените му устни.

След това, облечен в неговата униформа, излезе необезпокояван от затвора. Но като възмездие за това, че бе убил човека, който обичаше (или от когото зависеше изцяло, в зависимост от гледната точка), очите му никога вече не бяха същите. Без тъмни очила слънчевите лъчи изгаряха мозъка му, а ярката светлина го заслепяваше.

— Прощавай, ако съм закъснял.

Мабюс леко извърна глава към фигурата, която се вмъкна до него на малката масичка.

— Няма за какво да ви прощавам.

Мъжът, седнал в дълбока сянка, леко кимна в отговор. По лицето му играеха червени и пурпурни отблясъци, обрисувайки красивите му черти, лъскавата му кожа, гладка и лишена от пори, подобно на восък.

— Добре ли си?

Взорът на Мабюс преминаваше през този образец на еластичната хирургия и виждаше Магьосника такъв, какъвто беше някога.

— Горе-долу. А вие?

— Аз? Аз се занимавам с онова, което обичам — каза Магьосника. — Мачкам топките на хората. — Той даде поръчката си на сервитьорката, без да попита Мабюс дали иска още едно питие. — Нещо, което би трябвало да вършиш ти — продължи той, след като тя се отдалечи. — Има един въпрос, който ме безпокои. Непрестанно се питам защо все още не си убил Крис Хей?

— Трябва първо да го открия.

— Мислех, че ще го убиеш в Ню Йорк, както ти бях наредил. След като не успя, мислех, че ще го убиеш в Турет. Не ми ли каза именно това, когато се обади от летището в Ница?

— Да. Но обстоятелствата се промениха. „Вратата към нощта“ беше у него.

— Вярвам, че си му я взел.

— Да.

— Значи си можел да го убиеш. — Светлината падаше върху лицето на Магьосника като върху гранит, озарявайки изваяните изпъкналости и вдлъбнатини, които при внимателно вглеждане нямаха нищо общо с естествената човешка анатомия.

Мабюс поклати глава.

— Ако бях убил Сутан Сирик или нападнал него, той щеше да унищожи кинжала. Направихме размяна.

— Трябвало е да го убиеш след това.

— Бях дал дума.

— Дал си дума? — Смехът на Магьосника отекна и се сля с рок музиката, предизвиквайки дисонанс, неприятен като изражението върху красивото му лице. — Че откога твоята дума струва пукната пара?

— Съмнявам се, че той знае нещо, което би могло да ни навреди — рече Мабюс. — Питам се дали наистина трябва да го убиваме.

Магьосника наклони глава и го изгледа с любопитство.

— Откога ти влиза в работата да се съмняваш в онова, което ти се нарежда? Аз заплаших Тери и може би сбърках, тъй като по този начин му дадох време да си състави план. Това, че ти го уби, преди да ни каже къде е истинската „Врата към нощта“, положително беше сериозна грешка. Но след като всичко това е вече факт, длъжни сме да приемем, че Кристофър Хей е замесен в играта. А какво знае и какво — не, вече няма да ме засяга, след като е мъртъв. Вярвам, че бях достатъчно ясен.

— Ще го убия — рече Мабюс, изправен вдървено на стола си.

— Точно така — каза Магьосника, като допи чашата си на една голяма глътка. — А след това вземи „Гората от мечове“ от онзи идиот Мило. Щом най-сетне си се добрал до тоя прословут кинжал, време е и трите оръжия да дойдат при мен.

— Това беше целта ни от самото начало.

— Но пък беше станало толкова забавно да измъчваме мосю Мило — рече Магьосника. — Знаеш ли, че накарах Логрази да му заповяда да убие Сутан? Не е ли смешно? — Той се вгледа в каменното лице на Мабюс, после каза: — Нещо е станало с теб в Америка. Изгубил си чувството си за хумор.

— Мило ми нареди да му доведа Сирик. Каза ми да го направя така, че да изглежда като смърт.

— Явно е решил да ме заблуди. Виждам, че още му е останало малко въображение.

— Не разбирам — рече Мабюс, — защо сте заповядали на Мило да убие Сирик, след като сте знаели, че не може да го стори.

Магьосника нададе неприятен смях.

— Исках да го видя как ще се гърчи като червей на рибарска кука.

Мабюс се размърда на мястото си.

— Да изпълня ли нареждането му?

Магьосника се усмихна.

— И да, и не. — Усмивката му се разшири в гримаса. Приличаше на тигър, който оголва зъби при вида на жертвата си. — Организирай тази мнима смърт, както ти е казал. Заведи Сутан при него. И после я убий пред очите му.

Мабюс беше потресен.

— Но това ще означава да скъсам с Мило. Той ще разбере, че вие сте ми наредили това; ще разбере, че по време на цялата си служба при него тайно съм работил за вас.

— О, да — кимна Магьосника. — Той трябва да знае, че съм бил в течение на всяка негова стъпка. Това е част от плана, който съм му приготвил. Но преди това го очакват още изненади. Мило трябва да получи добър урок. Първа ще умре Морфея. След това Сутан. Едва когато съществата, които обича, бъдат унищожени, ще дойде неговият ред.

— Предполагам, че ще пожелаете да го убиете със собствените си ръце — каза Мабюс.

— Това, което искам да направиш, ще бъде доказателство за твоята вярност — рече Магьосника. — Ти ще убиеш Мило.

— Но той все още може да ни бъде полезен.

— Вече не. — Магьосника търкаляше чашата между дланите си. — В Щатите претърпяхме известен провал. Част от мрежата ще трябва да се създаде наново. Сега тъкмо изрязвам гнилите места. А най-забавно ще бъде изрязването на Мило.

Мабюс гледаше как Магьосника си проправя път към изхода на претъпкания клуб. Беше се научил да се придвижва с оная заплашителна, поклащаща се походка, която използваха каубоите във филмите. Той затвори за кратко очи, сякаш за да им даде да отпочинат след дълго взиране в жестока светлина.

„Кой ще обича Аладин Сейн.

Сълзите на милиони правят фонтан,

когато слънцето изгрява.

Кой ще обича Аладин Сейн…“

Мабюс наблюдаваше танцуващите, долепили бедра под тъжните звуци, които се носеха подобие на сън от високоговорителите, и мислеше отново за краткия си сблъсък с Кристофър Хей. „Можел си да го убиеш.“

Той действително имаше намерение да го убие, както бе убил и неговия брат. Какво го бе спряло?

Бе попаднал в плен на някаква тъмна сила, както никога в черната яма на южновиетнамския затвор. Някакъв див инстинкт за самосъхранение вътре в него, който бе откликнал на водовъртежа, кръжащ дълбоко в очите на Кристофър Хей. Мабюс си представи, че потъва в него, опита се да се освободи и след като не успя, най-сетне се предаде.

И щом го стори, бе осенен от прозрение, толкова силно, че го накара да потрепери. Тук ставаше дума не просто за надежда за оцеляване.

В лицето на Кристофър Хей той бе видял пред себе си свободата.

— Не знам — каза Сийв над посредствената вечеря в „Ла Купол“. — Може би съм твърде глупав, но не разбирам нищо от него.

— От кое? — попита Сутан, като побутваше кървавицата из чинията си.

— От това изкуство.

Сутан вдигна рамене.

— Не се притеснявай. Ние, французите, притежаваме специфичната способност да караме чрез изкуството си всички други да се чувстват непълноценни.

Двамата бяха заобиколени от може би най-знаменитите колони в Париж. На тях висяха картини и рисунки от Пикасо, Шагал и Леже, парижките художници, оставали нерядко без стотинка в джоба. В този град на светлината единственото им богатство било тяхното изкуство, с чиято помощ те ядяли и пиели на това място, прекарвайки времето си в своята чудесна компания.

Той отпи от бирата си.

— А на теб как ти се стори?

— Ами… — Сутан изведнъж осъзна, че не може да си спомни нито едно от произведенията, които бяха видели. Губеше й се дори самият интериор на музея „Дорсе“.

Следобедът не беше протекъл според плановете й. Когато стигнаха до левия бряг на Сена, тя поиска да се върнат обратно. Но Крис го нямаше в хотела, нито бе оставил някаква бележка на рецепцията.

Докато излязат от музея, вече беше станало време за вечеря. Сутан се обади в хотела, но Крис все още не се бе прибрал.

— Какво има? — попита Сийв, отмествайки чинията си. Не знаеше дали се дължи на главоболието, или на болките във врата, но нямаше никакъв апетит. — В Испания казват, че е по-лесно да говориш с човек, с когото не си споделял живота си.

— От там ли си? От Испания?

— Да, там сме родени брат ми и аз. — Той сви рамене. — Но не си спомням нищо от нея. Родителите ни са дошли в Щатите, когато съм бил двегодишен. Мисля, че това е най-доброто нещо, което са направили през живота си. — Сийв изпитваше онази гордост от Америка, присъща на всички емигранти. Той погледна към чинията й. — Няма ли да ядеш тези неща?

— Не. Искаш ли ги?

— В никакъв случай — каза той, като направи знак на келнера. — Просто ми става лошо от миризмата им. От която част на прасето се правят?

Сутан се засмя.

— В твоето състояние е по-добре да не знаеш. — Когато масата беше почистена, поръчаха кафе.

— Какво правиш? — попита тя, като го видя да оглежда просторното помещение, осеяно с гроздове от претъпкани с посетители сепарета.

— Нали тук винаги има знаменитости?

— Да, но не се озъртай да ги търсиш. Най-важното в „Ла Купол“ е да се поддържа атмосферата на снобизъм. Когато Джакомети е прекарвал тук дъждовните следобеди, рисувайки върху салфетките, никой не се е заглеждал. Когато Бекет, Бунюел и Джоузефин Бейкър са идвали да се хранят, никой не ги е сочел с пръст.

— Това са имена отпреди много години.

Тя сви рамене.

— Същото важи и за Катрин Деньов или Жан-Пол Белмондо.

— Не е същото — отбеляза той. — Някога е имало Фицджералд, Модилиани и Мен Рей.

Тя кимна с глава.

— Всичко се променя. Би трябвало да го знаеш.

— В света на полицая — отвърна той, — всичко винаги е едно и също. Не си ли чувала, че именно така хващаме престъпниците? Те просто не могат да не се повтарят отново и отново. Направо е трогателно.

Сийв се отдалечи под червените и златистите светлини, за да се опита да се свърже с Даяна, но нямаше късмет.

— Какво ти става, наистина? — каза той, когато се върна на масата. — Не си хапнала абсолютно нищо.

— Нито пък ти.

— Аз поне имам причина. Всичко ме боли по-зле и от осемдесетгодишен старец, а как се отразяват на стомаха ми всички тези хапчета само един Господ знае. Какъв е проблемът при теб?

Сутан сипа захар в кафето си и дълго време наблюдава въртеливото движение на лъжичката. Най-сетне каза:

— Снощи в леглото извиках името на Тери.

— Така ли? И какво?

— В този момент бях заедно с Крис.

— О…

Тя облиза лъжичката и я остави встрани.

— Ето, че сега и аз имам основателна причина.

— Не знаех… искам да кажа, не ми беше идвало наум, че вие двамата…

— А сега, след като знаеш?

— Чудя се какво ли е да спиш с двама братя.

Сутан едва не плисна кафето си в лицето му и той го усети. Въпреки това, не помръдна.

— Никога няма да разбереш, освен ако не си обратен — каза тя.

— Братя или сестри, има ли някакво значение? Знаеш какво имам предвид.

— О, знам, и то много добре. — Сутан беше извън себе си от гняв.

— Съвсем естествено е да се запиташ подобно нещо. Бас държа, че и Крис си го е помислил, когато си промълвила „Тери“ в ухото му.

— Глупости. — Но тя бе забелязала особения израз на лицето на Крис, когато го оставиха в хотела, и знаеше, че Сийв е прав.

Като видя физиономията й, Сийв каза:

— Ние с теб почти не се познаваме. Мисля, че след като ми задаваш въпрос, нищо не ми пречи да ти кажа истината. — Той отпи половината си кафе. — Между другото, преди малко прояви забележително самообладание, като остави кафето си в чашата.

— Как успяваш да ме разсмееш дори и тогава, когато ти се сърдя?

Той се усмихна широко.

— Това е нещо, на което ме научи баща ми. Наричаше го номер за оцеляване. Освен носенето на тухли това беше единственото, което знаеше.

— Крис е оставил приятелка в Ню Йорк.

— Да, знам.

— Така ли? От къде?

— Само от полицейския отчет. Името й е Аликс Лейн. Била е тежко ранена, когато Трангх е нахлул в апартамента на Крис. Тя е помощник-окръжен прокурор. Знаеш ли какво означава това? — Сутан поклати глава. — Държавен обвинител за цял Ню Йорк.

— Той се опитваше да се свърже с нея в болницата.

— Струва ми се, че това е безнадеждна работа — каза Сийв.

— Защо? Много тежко ли е пострадала?

— Доста. Трангх й е прерязал гърлото.

— О, Господи. — Лъжичката й тракна в ръба на чашата.

— Било е истинска касапница. — Той я гледаше проницателно. — Мислиш си, че Крис ще се върне при нея заради това, което е преживяла, ли?

— Точно сега не знам какво да мисля. Знам само, че искам всичко това да свърши. Иска ми се Трангх да беше мъртъв.

— И аз бих искал същото.

Сутан сложи глава върху дланите си.

— Но той не е. Той е някъде там, навън. И ние трябва да го открием, за да се доберем чрез него до Магьосника.

— Слушай — каза Сийв, — ти не си длъжна да правиш нищо. Можеш още сега да си тръгнеш и да забравиш, че Трангх някога е съществувал.

— Мислиш ли, че мога да забравя, че Тери е съществувал, или онова, което му стори Трангх?

— Това е съвсем различно.

— Защо? Защото съм жена?

— Защото не си полицай.

— Искаше да кажеш нещо друго и много добре го знаеш.

Сийв се загледа надолу към чашата си. Опита се да си представи Даяна по дирите на Трангх, ако виетнамецът успееше да го убие. Не можа, а и не мислеше, че би могъл.

— Права си — съгласи се той. — Да бъдеш полицай, да мислиш като полицай също има значение. Но истината е, че не смятам, че една жена притежава нужната твърдост и целенасоченост, за да изведе подобно преследване до успешен край.

— Сигурно мислиш, че жената ще спре насред път, за да роди едно-две бебета, след което бушуващите майчински инстинкти ще я накарат да забрави за всичко останало.

Остроумието й го накара леко да се усмихне.

— Жените като че ли винаги имат в съзнанието си и нещо повече, освен смърт — каза той. — Достатъчно е да кажем, че Джек Изкормвача не може да е бил жена, и да сложим точка по този въпрос.

— Аз ще намеря Трангх — рече Сутан, — и ще го убия.

— Само недей да го правиш заради мен.

Тя изсумтя презрително.

— Не се притеснявай.

Сийв се усмихна широко и Сутан разбра, че целият разговор е бил само уловка, целяща да я наостри за предстоящото преследване. Действително, какво знаеше той за Порт дьо Шоази, или въобще за Париж? Тя му бе нужна като водач и като стръв.

— Какво щеше да правиш без мен? — попита Сутан.

Сийв отпи от кафето си.

— Нека оставим ненужната храброст настрана — каза той. — Не искам да се опитваш сама да се справиш с Трангх. Вече веднъж си го правила и знаем резултата.

Лицето й пребледня от ярост.

— Това копеле Крис! Не съм му разрешавала да казва на никого.

— Може и така да е — кимна Сийв. — Но положението коренно се промени. Сторил го е от безпокойство за теб. Той…

— Не ме интересува защо го е сторил.

— Не ти вярвам. Човек трябва да е извънредно глупав или ограничен, за да смята така, а ти не си нито едното, нито другото.

— Мислиш си, че знаеш всичко, нали?

— Аз търся истината — отвърна Сийв. — В моята професия знанието неизбежно е най-ценната стока. — Той побутна с пръст чашата върху чинийката си. — Или, ако трябва да отговоря по пряко на въпроса ти, знам само онова, което съм видял или чул, и нищо повече.

— Когато видя Трангх отново — каза тя, — ще го убия. И ти си глупак, ако не ми вярваш.

Сийв сви рамене.

— Не се съмнявам, че ще опиташ, но ще бъде жалко, защото тъкмо сега той ще те унищожи. Според Думите на Крис, ти си прекалено изплашена. Или не е така?

Сутан извърна глава, но не каза нищо.

— Неестествено щеше да бъде, ако не се страхуваше от него — каза меко Сийв.

— Не се боя от Трангх — отвърна тя. — Боя се от себе си. — И Сутан му разказа за своята подготовка, за това, как Мън я бе научил да убива. Но премълча, че е убивала човек. Това беше нещо твърде болезнено, твърде лично и тя вече се питаше дали не бе сбъркала, споделяйки го с Крис. Фактът, че той знаеше за убийството и за последвалото й разкаяние, довело до опита да отнеме собствения си живот, я караше да се чувства слаба и уязвима. А Сийв и бездруго имаше обезпокояващата способност да я кара да се чувства така.

— Струва ми се, че Мън е направил добре, като те е обучил.

— Това е опростяване на нещата.

— Така ли? А аз мисля, че е реализъм.

Сутан наклони глава и го изгледа.

— Как приема жена ти твоята безчувственост?

— Не съм женен.

— Приятелката ти тогава. Сигурно си имаш някое момиче в Ню Йорк.

— Момиче? — каза той, като си помисли за Даяна. — Не знам.

Тя се засмя.

— Що за отговор е това „не знам“?

— Имам, да — каза неуверено Сийв, — но не съм сигурен…

— За нея или за себе си?

Сийв допи кафето си.

— Хайде да вървим. Тук и без това е много претъпкано.

— Точно като в Ню Йорк, нали? — Тя сложи ръка върху неговата. — Седни. Моля те. Не каза ли преди малко, че ние сме просто двама непознати. Не би трябвало да има нищо, което да не можем да си кажем един на друг. — Тя се усмихна. — Каквото и да ти кажа, аз не съм ти достатъчно близка, за да се обидиш. А и ти не си ми толкова близък, че да изпитвам нужда да лъжа, за да щадя чувствата ти.

Сийв се отпусна отново на стола си. В съседното сепаре жена в черна копринена рокля от „Шанел“ и шапка от леопардова кожа, закрепена върху русата й коса с диамантена игла, съсредоточено ядеше стриди. Не си бе направила дори труда да свали вечерните си ръкавици.

— Въобще не прилича на Ню Йорк — отбеляза Сийв. Когато им донесоха още кафе, той й разказа за Даяна, завършвайки с думите: — Никога не съм бил особено добър във връзките си с жените. Работата заема твърде много място в живота ми.

— Това сигурно е удобно.

— Кое?

— Искам да кажа, че сигурно те улеснява да се измъкнеш от връзките, когато започнат да стават твърде дълбоки или твърде неудобни.

— Чакай, чакай, не ме разбирай погрешно. Няма нищо подобно.

— Така ли? Нима не харесваш предимствата на ергенския живот?

— Един полицай — особено един полицай като мен, не знае какво означава удобство. Най-редовно прекарвам по цяла нощ на предната седалка на колата. Ям студени, мазни пържени картофи и кафе, което е толкова гъсто, че може да се използва като боя за печки.

— Нямам предвид работата ти — каза Сутан. — Говоря за самия теб. Мисля, че сериозните чувства те карат да се чувстваш неудобно.

— Господи, та аз дори не знам какво разбираш под сериозни чувства.

— Престани да се залъгваш. Всеки знае. Отделен въпрос е дали го признава сам пред себе си.

— От къде знаеш толкова много за тези неща?

— Учудва ме, че питаш — отвърна тя. — Аз обичам двама братя и това разкъсва душата на Крис.

Група тийнейджъри влязоха с провлачена походка през стъкления портал и по повелята на оберкелнера се тръшнаха в едно от сепаретата. След секунди около тях се разстла цигарен дим като от погребална клада. Погледът на Сийв дълго остана прикован в тях или може би в нищото. Най-сетне той отново се обърна към Сутан.

— Истината е, че се страхувам.

— От обвързване ли? Всеки се страхува.

Сийв поклати глава.

— Не е това, или поне не това е най-главното. — Той се озърна наоколо. — Ще си взема едно питие. — Поръча си уиски и преди да продължи, го глътна наведнъж. — Онова, от което се страхувам, е смъртта.

— Но това е нелепо — каза тя. — Само виж професията си. Трябвало е да станеш счетоводител или библиотекар.

— Може би. Но тогава нямаше да мога да се понасям.

— Значи си станал полицай, за да докажеш пред самия себе си, че не те е страх?

— Донякъде — кимна той. Помисли си за баща си. Може би съм искал да го докажа на теб, татко, мина му през ума. — Във всеки случай, това беше причината да вляза в армията. А след като се завърнах у дома, ми изглеждаше напълно естествено да продължа да „служа и защитавам“.

— А приятелката ти?

— С този страх съм достатъчно зле и сам. Но със семейство…

— Може би семейството ще прогони страха ти — рече Сутан. — Не си ли помислял за това? В известен смисъл, семейството представлява продължение на живота, дори и след смъртта.

Сийв продължаваше да усеща в гърдите си парещата топлина на алкохола. Жената в копринената рокля беше привършила стридите си. Сега той забеляза малкото къдраво пуделче, което бе седнало до нея и я гледаше предано с кротките си, доверчиви очи.

В другия край на помещението тийнейджърите се губеха в мъгла от цигари „Голоаз“. Две момичета, облечени в блузки без ръкави и поли с цвят на пелин, танцуваха, като се въртяха бързо една друга по пътеките между масите. Келнерите в бели сака със завидна невъзмутимост отстъпваха встрани пред това явно опасно препятствие. Виждаше се, че не им е за пръв път. Сийв затвори очи.

— Не може ли да се приберем в хотела? Главата ми се пръска.

Когато отвори очи, Аликс видя пред себе си непознато лице. Последното, което помнеше, бе смътното усещане за движение, докато я караха, вече в полусъзнание, към операционната. Впечатлението беше за белота и блестящ хром, за утроба, задвижвана от гигантска машина, туптяща с двойните удари на огромно сърце.

След това й се стори, че пада, пада до безкрайност. И колкото по-надолу падаше, толкова повече се усилваше ужасът й, тъй като бе все по-уверена, че няма да преживее края на шеметния си полет. Защото падането й ставаше все по-бързо и по-бързо и краят беше вече близък.

И тогава в мъждивата, подземна светлина забеляза Дик, застанал върху една издатина. Извика му, той обърна глава и й се ухили, докато тя прелиташе край него.

Аликс изкрещя.

В този момент видя, че под нея, върху друга издатина, стои Кристофър. Той протегна ръце напред и тя разбра, че силата и смелостта му са достатъчни, за да я хване. Той не се страхуваше, подобно на Дик, че тежестта и ускорението й ще го отнесат от скалния корниз.

Тя се усмихна, приближавайки протегнатите му ръце, със съзнанието, че е спасена. Докато, в последния миг, той не ги дръпна към себе си.

— Не! — изкрещя Аликс. — Не!

Тя падаше.

Все по-бързо и по-бързо, докато…

— Аликс, чуваш ли ме? — попита Макс Стайнър.

Тя примигна и разрови паметта си за име, което да прикрепи към това лице.

— Познавам ли ви отнякъде?

Изражението, което видя отпечатано на лицето му, беше нещо средно между загриженост и възторг.

— Господи! — възкликна той. — Трябва да повикам доктора. Вие можете да говорите!

Тя протегна неуверено ръка. Ту изплуваше, ту потъваше отново; всичко й се струваше нереално. Част от нея, предадена от Дик и Кристофър, все още продължаваше да пада. Сграбчи ръкава му и установи, че така й е много по-лесно да се задържа на повърхността на съзнанието. Все пак, движението й се стори истинско изпитание. Беше много уморена.

— Не си отивайте. — Гласът й, подобен по-скоро на дрезгав трак, й прозвуча странно. Но хубаво. Толкова хубаво!

— Казвам се Макс Стайнър — рече той. — Приятел съм на Крис.

— Вие се грижите за сина ми.

Той кимна, радостен от самия факт, че може да разговаря с нея.

— Той е чудесно момче, Аликс.

— Добре ли е? — Клепачите й натежаваха. Нямаше сили дори да ги държи отворени. А имаше толкова неща, които искаше, които трябваше да му каже. На първо място за Дик. Той не биваше да се върти край Дани. Макс трябваше да го държи далеч от него.

Но тя пропадаше, все по-бързо и по-бързо, в нощта.

— Господи, на какво приличаш! — каза Брад Уолф. Хората му, които се прехвърляха от катера, изпълваха цялата лодка. Бяха по-добри и от хрътки.

Той направи знак с ръка и един висок, очилат мъж с оредяла коса и кафяви петна по ръцете се приближи, отваряйки старовремска докторска чанта.

— Прегледайте я — рече Уолф.

Даяна, загърната в грубо одеяло, седеше върху капака на един люк. Помисли си, че Уолф бе реагирал на обаждането й за невероятно кратко време. Нищо чудно, че Сийв разчиташе на него. Тя подаде на Уолф листчето с десетте цифри.

— Вижте какво ще ви кажат за това от телефонната компания. Паркс тъкмо набираше този номер, когато се хвърлих отгоре му. — Тя трепна, щом докторът стигна до мястото, където Паркс я беше ритнал.

— Няма нищо счупено. — Докторът сякаш говореше на петната по ръцете си.

Уолф, който се взираше в тялото на Паркс през навалицата от специалисти по съдебна медицина, каза:

— Май не си получила подготовката си само в академията.

Даяна се усмихна леко и веднага прехапа устни, когато докторът докосна поредната болезнена точка.

— Взимала съм малко частни уроци.

— При кого, при някой самосвал ли?

Този път тя се засмя.

— О, не. При малко по-изтънчен учител.

— В това, което си сторила с Паркс, няма нищо изтънчено.

— Той щеше да ме убие.

— Ей, чакай. — Уолф се извърна към нея. — Не го приемай като упрек. Напротив, дяволски съм доволен, че изпратих теб, а не някой, който щеше да е по-малко подготвен да се разправя с това чудовище.

— И все пак, аз го убих, а той беше единствената ни нишка. Според това, което каза, ти си прав. Моник наистина му е служела като прикритие.

— Но пък си взела телефонния номер — рече Уолф и без да се замисля, я стисна успокояващо за рамото. — Извинявай — каза той, когато Даяна трепна от болка. — Може би тъкмо това е следата, която ни е нужна.

— Както и да се развият нещата — каза Даяна, — аз искам да участвам докрай.

Докторът кимна и Уолф протегна ръка, помагайки й да се изправи.

— Тялото й притежава невероятна еластичност — каза докторът, като прибираше нещата си. — Няма особена нужда от помощта ми. — И той бавно се отдалечи да удовлетвори професионалното си любопитство, като хвърли един поглед на трупа.

Когато Даяна свърши с доклада си, Уолф й подаде евтина чанта от изкуствена кожа.

— Донесох ти малко дрехи. Може да не са от най-изисканите, но…

Тя се наведе и го целуна по бузата.

— Няма значение. С удоволствие бих надянала и чувал за картофи. — Сетне понечи да отиде в кабината, за да се преоблече, но Уолф я хвана за ръката.

— Даяна — започна той, — искам да знаеш, че оценявам това, което си направила.

— Благодаря.

Той я стисна здраво за китката, взирайки се в очите й.

— Но това не е всичко. Искам да съм сигурен, че и ти си даваш сметка какво си била принудена да сториш.

— Искаш да кажеш, какво съм преживяла?

Уолф кимна.

— Да, и това също. Нужно ти е време, за да го възприемеш. Да го обмислиш спокойно.

— Имам достатъчно време.

— Питам се дали е така. — Той я заведе до една пейка в кабината, където и двамата седнаха. — Искам да знаеш, че що се отнася до мен, ти си изпълнила дълга си. Ти не си шпионин. Никой не очаква от теб да сдъвчеш капсула цианид, за да не издадеш сведенията на врага. Тук не може да става и дума за някаква вина.

Тя му отправи едва забележима усмивка.

— Китайците никога не изпитват вина.

— Виж, тревожи ме, че след всичко това в бронята ти не се е появила и най-малка пукнатина. Просто не е естествено.

Даяна го погледна твърдо.

— Знам какво говоря. Искам да участвам докрай. Седенето вкъщи и мрачните мисли няма да ми помогнат с нищо. Аз искам, имам нужда да работя.

— Не се тревожи. Нямам намерение да те отстранявам от задачата. Просто искам да се уверя, че си добре.

— Добре съм…

— Но? — Той внимателно изучаваше лицето й.

Тя наведе глава. Беше сигурна, че ще заплаче и изпитваше срам. Спомни си как баща й я удари, когато веднъж като дете се разплака. Беше навехнала глезена си, бягайки от сюрия момчета, които я дразнеха. Тогава не знаеше дали сълзите й са от болка, или от унижение. „Китайците не плачат, й беше казал баща й със строгия глас, който използваше, когато искаше да я изплаши. Китайците не издават чувствата си, особено пред «ло фан», варварите. «Ло фан» никога не ще познаят гордостта на душевното спокойствие, на която, като цивилизован народ, се радваме ние, китайците.“ И, подчинявайки се на своя баща и предците си, Даяна никога повече не заплака.

— Но ми се иска Сийв да беше тук — призна тя.

Уолф се облегна на избелялата от солта пейка.

— Боже мой, вие двамата просто трябва да се ожените. Най-доброто нещо за Гуарда би било да му родиш един син.

— Много ти благодаря — каза тя с престорен сарказъм. Вътрешно думите на Уолф й доставиха голямо удоволствие и тя му бе признателна за тях. Времето за сълзи беше отминало.

— Това би било най-доброто и за самата теб, Даяна. Децата са естествен извор на младост. А какво могат да направят от един скучен следобед! Можеш да ми вярваш, аз самият имам три. — Уолф се усмихва. — Но хайде, имаме да вършим куп неща.

Порт дьо Шоази се стори на Крис едновременно очарователен и потискащ. Той обхващаше около три квартала, образуващи неравен триъгълник, в който преобладаваха две необичайни за Париж черти. Едната от тях бяха купчините грозни многоетажни панелни блокове, каквито вече не се строяха, откакто преди няколко години управата на града бе забранила изграждането им. Другата съществуваше, тъй да се каже, между тези здания стражи: два или три гигантски търговски пасажа, в които човек като че ли можеше да прекара неопределено време, без да излиза въобще.

Ресторанти с всевъзможни размери съжителстваха с магазини за прясно месо и продукти. В залените с луминесцентна светлина безистени и широките централни алеи редици от малки, ярко боядисани магазинчета предлагаха виетнамски и камбоджански дрехи, грамофонни плочи, аудио- и видеокасети, книги на кхмерски език, както и всякакви разновидности южноазиатски ястия за вкъщи. Многообразието беше безкрайно.

Крис прекара часове, бродейки из търговските улици, като се взираше в лицата на азиатците. Надничаше през витрините и оглеждаше тези, които се хранеха или пазаруваха. В по-големите ресторанти, като „Райска птица“, и „Ранг Фуонг Хоанг“ трябваше да влиза, защото отвън не бе възможно да се видят всички маси.

Дали наистина вярваше, че така лесно ще може да открие Трангх? Действително, Сутан бе казала, че всички виетнамци в Париж рано или късно идват в Порт дьо Шоази, макар и само за да си купят касети със записи, или да вкусят познато ястие. Но дори и така, каква беше вероятността Крис и той да се окажат тук по едно и също време?

Внезапно го обзе усещането, че е дошъл напразно. Той не познаваше района така добре, както Сутан. Тук несъмнено имаше скрити от външния свят места — игралните домове, например, където Трангх би могъл да се спотайва. В момента той можеше да е дори на същата улица, без Крис въобще да разбере.

Почувства се като глупак затова, че не бе прекарал деня заедно със Сийв и Сутан. И защо? Защото в момент на отпускане тя неволно бе изрекла името на брат му. Той напипа сгъваемия нож в джоба си. Потърка грапавите рогови чирени, сякаш държеше някакъв талисман.

Чувствата, които изпитваше към Сутан, бяха като огън, който, пламнал веднъж, вече не можеше да бъде угасен. Струваше му се странно, че би могъл да желае техния край. Нима не я обичаше? Ами Аликс? Не обичаше ли и нея? Но възможно ли бе да обича и двете едновременно? Това изглеждаше абсурдно, немислимо. Той се почувства пръснат на безброй парченца, неспособен да открие собствената си същност.

Неочаквано му хрумна, че може би и Сутан изживява съвсем същите терзания. И тя бе влюбена в двама души — просто по една случайност те бяха братя. Толкова ужасен грях ли бе това? „Щеше да бъде, помисли си Крис, ако Тери беше още жив.“ Как щеше Сутан да избира между тях? Кого би избрала?

Но съдбата бе взела избора от ръцете й. А неговият собствен избор? Какво трябваше да стори той? Как можеше да открие своя път?

През цялото това време той не бе спрял да се оглежда за Трангх. Нещо като че ли го тласкаше напред, макар дълбоко в себе си да не вярваше, че има вероятност да се натъкне на него в този лабиринт от три правоъгълни квартала. В крайна сметка, дори да беше тук, Трангх можеше да е във всеки от апартаментите на многоетажните блокове, до които Крис нямаше достъп.

Но всичко това беше без значение, тъй като нещо от лицето на Трангх вече се бе отпечатало завинаги в душата на Крис. Дали беше болка, или безразсъдство? Ярост или отчаяние? Положително не и омраза. Ако не беше толкова невероятно, той би допуснал, че е забелязал същата тази уязвимост, която Сутан твърдеше, че вижда у него.

Но как бе възможно един човек да е уязвим и същевременно да е способен на подобно отвратително насилие? Трангх бе погубил Тери и брата на Сийв — Доминик. Беше осакатил Аликс и бе убил Ал де Кордия. Обяснение за подобно анормално поведение можеше да бъде войната. Но тя очевидно не бе пречупила Трангх. Той действаше с ужасяваща методичност и Крис виждаше у него здрав разум, дори почтеност. Какво друго можеше да му е причинила войната?

Това като че ли беше основният въпрос. Каквото и да бе сторила войната с Трангх, то бе докоснало душата на Крис и именно него бе съзрял в очите на виетнамеца. То бе станало причина да предприеме това явно безплодно лутане из Порт дьо Шоази, подтикван от нещо повече от обикновено любопитство. Въпреки възраженията му пред Сийв, нещо неудържимо го привличаше да се приближи до пламъка, горящ така заплашително в очите на Трангх. Защото подозираше, че в неговата същност ще открие самия себе си.

Когато стигна пред „Ангкор Ват“, вече се бе смрачило и той почувства силен глад. Фасадата на ресторанта бе покрита с тъмночервена пластмаса, а под името му имаше надпис „АЗИАТСКИ СПЕЦИАЛИТЕТИ“.

Вътре беше задушно и задимено. Той прекоси помещението и се насочи към една маса в дъното. Седна с гръб към стената, така че да вижда ясно всички посетители.

Именно тогава забеляза мосю Воже. Бащата на Сутан. Със сигурност беше остарял. Косата му бе по-дълга отпреди, макар и не непременно по-бяла. Но лицето, това лице, което така приличаше на Шарл де Гол, не можеше да се сбърка. Той влезе заедно с изумително красива азиатска жена и двамата седнаха един срещу друг на маса в средата на ресторанта.

За момент съзнанието на Крис се парализира. Когато се съвзе достатъчно, отпи глътка чай, изгаряйки езика и гърлото си. Пристъпът на параноя едва не го накара да се задави. Може би Воже го бе видял да обикаля из търговските улици и го бе проследил до тук. Нали Сутан казваше, че баща й никога не забравя каквото и да било? А някога той бе искал да убие Крис.

Воже и азиатката се усмихваха един на друг и Крис забеляза, че под масата краката им се преплитат. Малко след това съзря отражението си в огледалото, което минаваше по протежение на стената, и се отпусна. По онова време той беше още хлапак. Воже едва ли би могъл да го познае сега, дори и да го видеше.

И все пак беше смущаващо да се сблъска така с него, като с изскочило от килера привидение.

Той явно беше стар клиент тук, тъй като лично управителят на заведението — дребен, спретнат виетнамец, занесе на неговата маса менютата и чая.

Миг по-късно Крис седеше като ударен от гръм. Мозъкът му пламтеше, а дишането му се удаваше с труд.

Поздравявайки бащата на Сутан, управителят бе изрекъл:

— Добър вечер. Как сте днес, мосю Мило?

Когато Брад Уолф отиде да даде телефонния номер за проверка, Даяна се обади в службата си. Както и предполагаше, там я очакваше съобщение от Сийв. Тя избра номера, който й бе оставил, и известно време разговаря с него. В Париж беше вече късно. Гласът му звучеше така, сякаш бе умрял и не се бе намерил никой да му го каже. Тя доста гневно му обърна внимание върху това.

Уолф се върна и като видя, че е заета, се залови с книжата, които се бяха натрупали върху бюрото му.

Когато Даяна приключи, той хвърли химикалката си и рече:

— Има ли нещо, което да не си ми казала за този Маркъс Гейбъл?

Даяна го изгледа озадачено.

— Не те разбирам.

— Добре тогава, защо си се захванала толкова ожесточено с него?

— Сийв иска това от мен — сви рамене тя.

Той седна на ръба на бюрото и плесна една папка върху коляното си.

— Само това ли ще ми кажеш?

— Питаш дали Сийв не го подозира в организирането на контрабанден канал от Златния триъгълник до Ню Йорк? Дали случайно не го смятаме за истинския кръстник на Чайнатаун? Интересно, наистина. — В тона й се долавяше безцеремонна нотка, следствие може би на преживяното изпитание, но по-вероятно на гнева и безсилието от това, че вместо да е до нея, Сийв й изпращаше загадъчни заповеди от шест хиляди мили.

Брад Уолф кимна, като че беше прочел мислите й.

— Причината да те попитам за това — каза той — е, че Маркъс Гейбъл не съществува.

— Какво?!

— Нека се поясня. — Брад Уолф стана от бюрото си и седна на един стол до нея. — Маркъс Гейбъл продължава да живее в реалния свят, но що се отнася до ЦРУ, той не съществува.

— Прикриват го.

Уолф поклати глава.

— Грешиш. От 1968-ма до 1972-ра той действително е работил за тях. Но после си е взел шапката и е напуснал.

— И с какво се е захванал?

Уолф вдигна рамене.

— Вероятно с това, с което се занимава и до днес — с внос и износ.

— Искаш да кажеш, с контрабанда на наркотици?

— Даяна, не разполагаме с преки доказателства, че Гейбъл е замесен в аферата около „Моник“. Не можем да обвиним някого единствено въз основа на предположения. Никой досега не е успял да го свърже по безспорен начин с Моник или Рийд Паркс.

— Само защото Моник бе убита, преди да успее да каже каквото и да било.

— Всичко това може и да е вярно — съгласи се Уолф, — но не ни помага с нищо.

— Щом Гейбъл не работи за ЦРУ, кой тогава го закриля? — Даяна въздъхна. Внезапно я обзе вълна на умора и тя затвори за миг очи. — Как научи тези неща за него?

Уолф се подсмихна.

— Не е трудно, когато човек е предвидлив. Преди няколко години разкрихме доста голяма контрабандна мрежа. Бяха твърде изобретателни — тъпчеха трупове с торбички кокаин и го внасяха в страната през Мексико. Случи се така, че познавах един от тях — беше син на служител в Агенцията. Идеята с труповете се оказа негова — хрумнала му веднъж, когато бил здравата дрогиран. Както и да е, измъкнах го, преди да му сложат белезниците, след което имахме дълъг разговор с него и баща му. Резултатът беше, че момчето се включи в доброволна програма за борба с наркоманията. Продължавам да го наглеждам и досега, защото не иска да слуша баща си. А в замяна на това старият откликва на някои мои, тъй да се каже, молби.

— Бащата агент на ЦРУ ли е?

— Не, тия хубавци не знаят дори на коя страна им е завит пъпът. Чарли Карноу е компютърен оператор от най-висока класа и е по-вътре в нещата от самите министри.

Даяна се засмя.

— Значи не е важно кой си, а колко знаеш.

— Точно така. Не големите шефове, а работните пчелички са тези, които трупат информацията и имат пряк достъп до нея.

Даяна прокара ръка през гъстата си коса.

— Е, остава ни поне номерът, който взехме от Рийд Паркс.

Уолф кимна.

— Да се надяваме, че той ще ни наведе на някаква следа, защото в противен случай сме изправени пред стена, която няма да можем, да пробием само с добри намерения.

— Струва ми се, че разполагаме и с нещо повече от това — каза Даяна. — На наша страна е законът. Винари са ме учили, че законът е всичко — светлината, истината, пътят.

— Е, сега вече познаваш реалната истина — въздъхна Уолф.

— Не! — тръсна глава тя. — Няма да приема, че като служители на закона сме безпомощни. Точно това искаш да ми кажеш, наш?

— Не искам да ти кажа нищо. Ситуацията е тази, която диктува…

В този миг телефонът иззвъня и Уолф сграбчи слушалката.

— Ало? Един момент. — Той взе химикалката си. — Да, кажете. — Уолф записа набързо нещо и затвори телефона. След това, погледна Даяна. — Току-що ми дадоха адреса, на който е позвънил Паркс. Мисля, че е най-добре да тръгнем веднага.

— Трябва първо да се отбия до тоалетната.

— Давай. Предпоследната врата вдясно, в дъното на коридора. Аз ще те чакам тук.

По пътя Даяна се размина с Ранди Брукс, помощника на Уолф. Плувнал в пот, той бързаше към кабинета на шефа си и не я забеляза. Тя се обърна, любопитна да види какво става.

— По дяволите, Брад, долу в ареста пак има произшествие — каза Брукс. — Мисля, че трябва да…

— Идвам веднага! — рече Уолф, като скочи от мястото си и го последва по коридора към асансьорите.

— Брад! — извика Даяна, но той вече бе влязъл в чакащата кабина. Когато се върна в кабинета му, тя седна зад бюрото и отново се обади в участъка, за да провери дали не я очакват още съобщения.

Тъкмо прослушваше първото, когато видя Ранди Брукс да тича обратно по коридора. Той едва си поемаше въздух, а лицето му беше бяло като тебешир.

— Случило ли се е нещо? — попита тя, но той вече беше отминал. Видя го да дава знаци на други хора по етажа и в същия момент забеляза суматохата край вратите на асансьорите. Затвори бързо телефона и го настигна.

— Какво има? — попита тя. Представи си пистолетни изстрели, Брад, прострян на пода в стаята за задържани. — Какво се е случило?

Брукс извърна глава към нея и тя видя широко отворените му очи. Гърдите му се повдигаха неудържимо.

— Не сега, мис Минг — рече той. — Опитваме се да определим…

— Какво?

— Ситуация от неизвестно естество.

— Господи, не можеш ли да говориш като човек! Случило ли се е нещо с Брад?

Той кимна, сякаш, след като тя сама бе засегнала въпроса, вече можеше да й каже.

— Бях на петнайсетия етаж, когато чух. Тичах по целия път до тук. Станала е ужасна злополука.

— Каква злополука?

Лицето на Брукс беше сгърчено: в ръката си държеше портативна радиостанция, която пращеше като кабел под напрежение. Там, където я бе хванал, по нея имаше черни следи като от мастило или сажди.

— Въжетата на асансьора, в който е бил, са се скъсали.

— Какво говориш? — Тя усети как стомахът й болезнено се сви. — Та ние сме на двайсетия етаж.

— Кабината е паднала чак долу в мазето.

— Как така? Ами аварийната спирачка?

— Право да ви кажа, не знам.

— Не — отсече тя. — Тук трябва да има някаква грешка.

Затичаха се рамо до рамо. Покрай нея профучаваха хора, всички викаха, някъде звучеше алармен сигнал.

Докато се спускаха надолу, сърцето на Даяна постепенно се изпълваше с ужас. Никой не поглеждаше към нея. В асансьора вонеше на пот. Ранди Брукс говореше в радиостанцията си. Тя се помъчи да чуе отговорите на многократно повтаряните му въпроси, но статичните разряди заглушаваха звука. Потресена и вцепенена, тя се молеше за Брад и се надяваше, че е още жив.

Долу шахтата бе озарена от бледата синя светлина на ацетиленовите горелки. Всички се потяха от теснотия и жега. Работата по изваждането на тялото от смачканата кабина вече беше започнала, но явно нямаше значение колко време ще отнеме. Поне не за Уолф.

Независимо от това, Даяна искаше да погледне. Без да обръща внимание на опитите да я спрат, тя скочи на дъното на шахтата и надзърна над раменете на мъжете във вътрешността на асансьора. Преди години, малко след завършването на академията, бе видяла катастрофа, при която един ТИР, хлъзгайки се по мокрия път, се бе врязал в лека кола с осемдесет и пет мили в час. Купето на колата беше също така жестоко смазано: металът бе срязал пътниците на две.

— Боже мой! — Тя се извърна и се препъна в една кислородна бутилка. Ранди Брукс я подхвана миг преди да падне по лице върху изцапания с масло и кръв цимент. Някой, виждайки я, че плаче, й помогна да излезе навън от светлината и жегата.

Едва по-късно, след като даде показанията си както пред вътрешната служба за охрана на Агенцията, така и пред следствената група на Нюйоркската полиция, тя се върна в кабинета на Брад Уолф и потърси адреса на абоната, чийто номер бе прочела върху портативния телефон на Рийд Паркс.

Адресът го нямаше.

В девет и половина Мило плати сметката. Четвърт час по-късно той и азиатката станаха да си ходят. И тогава Крис видя, че ги следят. Слаб виетнамец с лице на плъх, облечен в джинси и карирана риза, взе якето си с избродиран надпис „Л. А. ДОДЖЪРС“ и излезе след тях.

Заинтригуван, Крис ги последва навън. Но когато Мило и жената се качиха в реното си, а преследвачът им — в чакащото го черно БМВ, той се оказа в затруднение.

Изтича на булевард „Масена“, но не можа да види никакво такси. За момент му мина през ума налудничавата мисъл да спре някоя минаваща кола, както бе виждал в безброй филми, но бързо се върна към реалността. Подобна идея нямаше голям шанс за успех. А и времето беше малко. Двете коли вече изчезваха сред уличното движение.

И Крис направи единственото, което му оставаше: открадна велосипед.

На някоя магистрала или в малките часове на нощта самата скорост на автомобилите би направила усилията му безсмислени. Но сега натовареният трафик ги забавяше, а и все пак, тъй като тук нямаше стръмнини за преодоляване, Крис можеше дълго да поддържа скорост от трийсет и пет мили в час и дори повече.

Приятно му беше да усеща отново велосипеда под себе си, да напряга нозете, коленете, издръжливостта си. Беше като в доброто старо време. Познатата възбуда започна да го изпълва, да изтласква адреналин в жилите му. От време на време усещаше щракане в коляното, но не обръщаше внимание на болката. Беше изпълнен с решимост да надделее над нея, да не й позволи да му попречи.

Имаше един неприятен момент, в който за малко не ги изгуби. При „Плас д’Итали“ двата автомобила потеглиха миг преди червения сигнал на светофара. Останалите коли бяха спрели, последните пешеходци освобождаваха напречното платно. Внезапно реното на Мило се стрелна напред и черното БМВ го последва като завързано с верига. Напълно неподготвен, Крис се оказа лице в лице със сменящия се светофар.

Двете коли се отдалечаваха напред по Авеню де Гоблен. Тогава, приведен над кормилото, той се впусна в спринт. Изреваха клаксони, изскърцаха спирачки. Трябваше рязко да извие вдясно, за да избегне сблъсъка с два автомобила. После кръстовището остана зад гърба му и той отново се понесе по дирите на Мило и неговия преследвач. Уличното движение ги бе забавило и Крис ги настигна тъкмо когато излизаха на булевард „Порт Роял“.

Докато въртеше педалите, той отново се сети за изказването на Сийв, че Трангх убива останалите членове на групата СЛАМ заради някакъв „смахнат план за отмъщение“. Това твърдение му се стори неубедително още когато го чу и оттогава мисълта за него не спираше да го гложди. Защо? Трангх бе обезглавил Тери и Доминик Гуарда. Тери беше участвал в контрабандния канал, а Доминик бе чул изповедта на Де Кордия. Но Трангх бе обезглавил и самия Де Кордия, явно заради намерението му да разкаже на властите онова, което е знаел. Това означаваше, че Де Кордия е бил убит по нечия заповед. Следователно Трангх работеше за някой, разположен високо в йерархията на наркомрежата, може би дори за самия бос.

До тук всичко се връзваше, но все пак нещо продължаваше да го тревожи. Какво? Някакъв елемент, който не се вписваше в общата картина. Той си помисли за Аликс в болницата. Каква ли операция…?

Аликс. Разбира се! Трангх се бе опитал да убие и самия него! Аликс се бе изпречила на пътя му и Крис едва я бе спасил от смъртта. „Но защо точно мен, запита се той. Аз нито съм бил в СЛАМ, нито участвам в наркобизнеса. Именно аз съм хлабавото звено в теорията на Сийв.“ Което означава, че или той греши, или Трангх работи за някой друг — някой с по-различни и неизвестни засега намерения.

Те се насочиха на север по булевард „Расне“ и после наляво към реката по булевард „Сен Жермен“. Преминаха по „Понт дьо ла Конкорд“ и се озоваха на левия бряг.

Градът сияеше, облян в светлини. Айфеловата кула проблясваше сред мъглата от изпарения, натрупали се през дългия, натоварен ден. Тя висеше над реката подобно на медальон, окачен на шията на най-прекрасната жена в света.

Продължиха по авеню „Ню Йорк“. Черното БМВ не се виждаше никъде. След първата пресечка реното на Мило спря пред сграда с богато украсена каменна фасада. Азиатката и той излязоха от колата.

Докато слизаше от колелото, Крис я видя да хваща Мило за ръката. Намираше се точно на отсрещната страна на улицата, в гъстата сянка на няколко стари кестена. Фаровете на минаващите коли осветяваха лицето на азиатката. Тя каза нещо на Мило, после двамата се целунаха. Мило се обърна и тръгна пеш в посоката, от която бяха дошли.

Внезапно лицето на жената се озари от ярка светлина. Черното БМВ се бе появило отново. Уловена между жълтите лъчи на фаровете му, тя стоеше като изненадана на пътя сърна. Мило стреснато се обърна назад към нея. Крис започна да тича.

Видя тъмното странично стъкло на БМВ-то да се плъзга надолу. Отвътре проблясва дулото на пистолет. Без да мисли, той се хвърли напред. Рамото му блъсна жената отдясно в самия момент на изстрела. Силният гръм отекна в ушите му.

Двамата се строполиха на тротоара. Същевременно втори изстрел пръсна късчета от каменната фасада в лицето на Мило.

Крис скочи и дръпна след себе си жената. Тя беше невредима.

— Бързо! — извика той и на двамата.

Мило го последва тичешком, но при това не сваляше очи от лицето му.

— Кой сте вие?

— Някой, когото мразите — отвърна Крис, докато свиваше зад ъгъла. Стараеше се да се придържа към най-дълбоката сянка. — Някой, който току-що ви спаси живота.

Даяна седеше в таксито и чакаше. Броячът работеше, а шофьорът бе забил нос в един брой на „Ню Йорк Поуст“. Майк Тайсън се биеше с някого за абсолютното не знам си какво на света.

Разтреперана, Даяна се бе свила в ъгъла на седалката и се взираше неспокойно във входа на Агенцията за борба с наркотици. Очакваше да се появи Ранди Брукс.

Той й бе казал, че по време на злополуката се е намирал на петнайсетия етаж. „Тичах по целия път до тук.“ Но тя го бе видяла да отвежда Брад до вратата на обречения асансьор. Сигурно си бе измислил някакво оправдание, за да не влезе с него в кабината. Във всички случаи, беше я излъгал. Радиостанцията му беше изцапана с нещо като мастило или сажди. Сега тя подозираше, че вероятно е било машинно масло. Масло от въжетата на асансьора.

В ушите й звучаха думите на Брад: „След това, което се случи в собствения ми зимник, нямам желание да продължавам разследването с хора от моя екип. Ако това убийство не е дело на вътрешен човек, то тогава аз съм китаец като теб. Както виждаш, и моята не е лесна.“

Сега Даяна смяташе, че е открила този вътрешен човек. Ранди Брукс. Но за кого работеше той? За ЦРУ, Външното министерство или и за двете? Тя нямаше представа, но бе намислила план — опасен план, чрез който да разбере. Седнала на бюрото на Брад, тя бе изчакала Брукс да мине достатъчно близо, за да я чуе, и бе изрекла в телефонната слушалка: „Но защо казва, че е бил на петнайсетия етаж, след като аз го видях на двайсетия, когато Брад се качваше в асансьора?“

Естествено, на другия край на линията нямаше нищо, освен сигнала „свободно“, но Брукс не знаеше това. Даяна импровизираше, търсейки начин да пробие защитата му. Сийв може би нямаше да одобри действията й, но ситуацията от минута на минута ставаше все по-отчайваща. От начина, по който умря Брад, беше ясно, че са стигнали съвсем близо до истината. Нямаше за кога да се спазват инструкции: моментът налагаше да се рискува.

Тя бе предвидила, че Брукс ще реагира по един от двата начина: или ще я атакува направо, или първо ще се срещне със свръзката си, за да получи извънредни инструкции.

Вътрешно тя бе заложила на втория вариант. Брукс нямаше вид на човек, който би могъл сам да вземе решение да се разправи с нея. Щеше да се нуждае от подкрепа — както физическа, така и морална.

Очевидно, преценката й щеше да се окаже правилна.

Тя го видя да излиза от асансьора във фоайето. Той се спря да поговори с някаква млада жена, кимна, усмихна се. Мина през външния портал и слезе по гранитните стъпала. Изглежда бе поръчал кола по телефона, тъй като малко по-надолу по улицата до бордюра чакаше сив линкълн. Брукс махна на мъжа зад волана.

Даяна се наведе напред и потупа шофьора до рамото.

— Тръгваме — рече тя и той включи на скорост, без да откъсва поглед от историята за Майк Тайсън.

„Започва се“, мина й през ума.

Но преди таксито да успее да се отлепи от тротоара, се разнесе миризма на изгоряла гума. Даяна с ужас видя как линкълнът се сниши и с невероятно ускорение прескочи бордюра.

Блестящата му хромирана решетка блъсна Брукс и го отхвърли високо във въздуха. Гротескно извиващото се тяло се стовари с главата надолу върху един пожарен кран, докато голямата кола, поклащайки се върху ресорите си, се устреми напред по улицата.

Даяна изскочи от таксито и тичешком си проправя път през събиращата се тълпа.

— Отдръпнете се! Полиция! — викаше тя, размахвайки значката си. Когато стигна до най-вътрешния кръг от зяпачи, спря, приковала очи в безформените, кървави останки на Ранди Брукс. Видя един мъж, затиснал устата си с носна кърпа. Това не му пречеше да гледа онова, в което се бе превърнал гръдният кош на Брукс.

Даяна бързо претърси джобовете на мъртвия, но не откри нищо, което да представлява интерес. „Едно тефтерче с адреси би било чудесно“, помисли си тя, като се изправяше. Но това щеше да е прекалено удобно, освен че би означавало крайна непредпазливост от страна на Брукс. Макар и да не притежаваше качества на водач, той в никакъв случай не беше глупав.

Тя разтика навалицата и се отдалечи. Вече се канеше да влезе в сградата на Агенцията, когато изведнъж размисли. Строго погледнато, тук беше критична зона. Не се знаеше на кого може да има доверие, кои телефони се подслушват. Даяна се обърна и отново се вмъкна в таксито.

Каза на шофьора да я закара до някой уличен телефон. Третият, пред който спряха, работеше. Като използва кредитната си карта, тя се обади на Сийв във Франция и му разказа всичко, което се беше случило. По едно време осъзна, че говори със затворени очи, а челото й е опряно в металната стена на кабината. Чувстваше леко виене на свят.

— Господи — каза той, когато тя свърши, — трябва да сме страшно близо до целта, щом са се решили да премахнат Брад и Ранди Брукс. Очевидно Брукс е бил тяхната връзка в Агенцията. Тия хора не се шегуват.

— Въпросът е кои са те — рече Даяна.

— Можеш да се обзаложиш, че в дъното на всичко е Арнълд Тот.

— Гледай да го пипнеш по-бързо, шефе. Иначе добрите от тая страна на Атлантика скоро ще се свършим съвсем.

— Ще го пипна — каза Сийв. — А сега се спасявай от цялата тая бъркотия. Вече направи повече, отколкото е по силите ти. Звучиш напълно съсипана.

— В участъка ще съм в безопасност.

— Не, няма. — Сийв си спомни за предупреждението на Дракона, че в участъка има внедрен осведомител. — Намери си някое неутрално място — хотел или нещо подобно — и стой там, докато всичко свърши. Те вече се докопаха до Брад. Бъди сигурна, че следващата в списъка на застрашените видове си ти.

Едва сега тя си даде сметка за това колко е уплашена.

— О, Сийв. Така искам да си тук.

— Право да ти кажа, и аз бих искал да съм там — каза той, като си помисли за думите на Сутан: „Как приема жена ти твоята безчувственост?“ Дали наистина беше безчувствен? Според него, просто си беше вършил работата. Реши да зададе този въпрос на Даяна, когато я види.

— Сийв, какво правим на двата срещуположни края на света? Би трябвало в този момент да сме заедно.

— Знам — отвърна той. — Скоро ще бъдем заедно, Даяна. А сега направи каквото ти казах.

Тя бе чувала и друг път този тон и знаеше, че е безполезно да спори с него.

— Добре — рече тя. — Сигурна съм, че всичко ще се оправи. Не се тревожи.

После таксито я откара до дома й и я изчака, докато се преоблече. Тя взе резервния си пистолет, зареди го и го затъкна отзад на кръста си.

В участъка първо мина да се обади на Клайн, който тъкмо се готвеше да си тръгва. След това направи две неща. Обади се в „Ар енд Ай“[3] и разтвори телефонния указател на Манхатън. Чарлз Карноу живееше на Осемдесет и втора улица в Ийст Сайд. Когато от „Ар енд Ай“ й позвъниха в отговор, тя запамети информацията. После се облече, слезе по стълбите и се разписа за полицейска кола без опознавателни знаци. Дори не си и помисли да вземе подкрепление. Сийв щеше или да я представи за медал, или да я разжалва в патрулен полицай. Разбира се, ако бъде жива дотогава.

— Не мисля, че трябва да ходим в Порт дьо Шоази тази вечер — каза Сутан на Сийв. Хотелският лекар току-що беше излязъл от стаята.

— Откриването на Трангх…

— Сийв, докторът беше страшно разгневен. — Тя седна на леглото до него. — Френският ти е елементарен, така че си изтървал голяма част от разговора. Според него, въобще не е трябвало да те изписват. Всъщност, едва го разубедих да не те вкара отново в болница. Каза, че нередовното взимане на лекарствата е създало реална опасност от инфекция.

— Докторът е паникьор — каза Сийв, като се изправи. — Чувствам се отлично. Отиваме в Порт дьо Шоази, както беше решено.

В този момент телефонът иззвъня. Сутан изслуша разговора с притаен дъх. Сийв остави слушалката и се обърна към нея.

— Беше Даяна. Обади се от уличен телефон в Ню Йорк. Разбунила е гнездото на осите много повече, отколкото очаквах. Съдейки по това, което ми каза, нямаме нито минута за губене.

Сутан сключи пръсти и отиде до високия прозорец.

Когато се обърна с лице към стаята, Сийв видя, че й е трудно да диша.

— Ти беше прав, Сийв — каза тя задавено. — Няма да мога да понеса това. Изплашена съм до смърт. — Лицето й излъчваше онази тъжна, сломена красота, която човек среща в романите, уверен, че подобно ефимерно качество не може да съществува в истинския живот.

— Естествено е да се страхуваш от човек като Трангх.

Тя не отвърна нищо.

— Ще се погрижа Трангх да не може да се доближи до теб, Сутан. А и самата ти, както казваш, си добре обучена.

— Ти не разбираш — каза тя отчаяно. — Аз не желая да използвам онова, на което ме е научил Мън.

— Отговори ми на един въпрос — рече Сийв. — Щеше ли да използваш уменията си за ръкопашен бой, ако някой нападнеше Крис? Или пък мен?

— Разбира се, че щях. Но сега случаят не е такъв. Поне не за мен. Ти и Крис си приличате в едно: винаги смятате, че сте прави. Тази надменност ви пречи да виждате нещата такива, каквито са.

Сийв извърна глава така, че Сутан да види лявата страна на лицето и врата му и заедно с тях — стария белег, който започваше под ухото му и свършваше при ключицата.

— Виждаш ли това? — С ъгъла на окото си той я забеляза да се приближава към светлината. — Ще ти разкажа как го получих. Винаги съм отказвал да говоря за онова, което се случи, но сега искам да го разправя на теб. Преди години бях в Хонконг. Работех за американската Агенция за борба с наркотици. От там тръгнахме за Лаос и Бирма, към тъй наречения Златен триъгълник. Търсехме източника на един особено доходен канал за контрабанда на хероин.

Сутан идваше все по-близо, приковала очи в лъкатушещата ивица лъскава кожа.

— Отначало бяхме четирима — продължаваше Сийв. — Един загина при засада в Лаоските планини. Друг си счупи крака по време на преход. До платото Шан стигнахме двама, но и последният ми спътник беше погребан под скална лавина, предизвикана според мен от проливните дъждове. За последното не съм сигурен и до днес — може би за срутването бе помогнала и човешка ръка.

Във всеки случаи, когато се промъкнах на територията на генерал Киу, бях сам. Сега виждам колко безумно е било от моя страна да продължавам при тези обстоятелства. Какво би могъл да направи един човек срещу армията на опиумния вожд? Но аз не можех да се върна обратно. Бях оставил зад гърба си прекалено много несполуки, твърде много смърт. Да зарежа всичко, оправдавайки се с лошия късмет, щете да означава, че тези хора са дали живота си напразно.

Сутан вече се бе приближила съвсем, взирайки се в бледата плът, която минаваше по врата му като обляна от лунна светлина река.

— Едва по-късно разбрах, че не съм имал и най-малък шанс за успех, че никой от нас не го е имал още от самото начало. Благодарение на огромните си връзки, генерал Киу е получавал ежечасна информация за нашето придвижване. Самият той после ми каза, че сме му доставили голямо удоволствие. Били сме по-забавни от радиопредаване или видеокасета.

„Би трябвало да те убия, рече той, когато ме заведоха при него, както съм убил всички източни и западни шпиони, които са идвали тук да дирят моя опиум или моята смърт. Американци или руснаци, бирманци или китайци — за мен няма никаква разлика. Аз съм палач на всички раси и вероизповедания.“ Киу се засмя. Явно, както всички проповедници, и той бе влюбен в собствения си глас. Защото той беше именно такъв. Проповедник, чието учение по свой неповторим, зловещ начин беше религия, точно толкова, колкото и будизмът или християнството — със собствени богове, рай и ад. „В началото, каза ми той, беше раят. И този рай беше Шан.“ После отново се засмя.

Докато той говореше, аз висях с главата надолу на грубо одялан кръст от дървени греди. Не ми даваха храна, нито вода. Слънцето беше много силно и печеше право в очите ми. Когато валеше дъжд, ми залепваха устата със скоч, за да не мога да пия.

Накрая, когато стигнах дотам, че вече не съзнавах на кой свят се намирам, генерал Киу нареди да ме свалят от кръста. Започна да ме пои сам, като използваше чаена лъжичка, за да не ми прилошее, ако нагълтам прекалено много вода наведнъж. Аз лежах на земята и гледах лунната светлина, падаща върху краката му. После заспах, а когато се събудих, той беше седнал под едно дърво, подобно на Буда в образа на Сидхартха.

Бях много слаб и Киу ме хранеше, сякаш бях собственият му болен син. „Ако умреш сега, казваше той, ще ме разочароваш дълбоко.“ Докато укрепвах, той ми четеше откъси от „Изкуството на войната“ на Сун Цу. Това беше неговата Библия и той спазваше принципите й с непоколебимата вяра на праведник.

Поради това, че бях толкова близо до смъртта, възстановяването ми вървеше бавно. Когато генерал Киу го нямаше, за мен се грижеше младо момче на около тринайсет години. Казваше се Уин и вече беше пристрастен към опиума. Пушеше с невъзмутимото спокойствие на осемдесетгодишен старец, което беше плашеща гледка при толкова млад човек.

С течение на дните станахме приятели. Ти не си била на война и не можеш да го разбереш. Когато животът постоянно е заложен на карта, между хората, които живеят заедно, възниква особена, трудно определима близост. Колкото и да е странно, това може да стане не само сред членовете на една бойна част, но и между пленник и надзирател.

Така или иначе, нещо подобно се случи между Уин и мен. Той говореше английски много добре, но често разговаряхме и на неговия роден диалект. Явно му доставяше удоволствие да ме учи на него, а аз на свой ред го учех що е морал и закон.

Тези разговори бяха единственото ми развлечение и аз винаги ги очаквах с нетърпение. Но те бяха също и източник на дълбока тъга, тъй като виждах в Уин олицетворение на всички погубени възможности, на безкрайното зло, което причинява опиумът.

Заедно с обичта ми към него растеше и моята омраза към сълзите на мака. Знаех, че съм се провалил в мисията си. Нещо по-лошо, разбирах, че не е съществувала никаква вероятност да успея. Но в лицето на това момче виждах, нека го наречем, своето спасение. Постепенно се убеждавах, че ако успея да спася него — едно-единствено същество — от пагубната зависимост, това би превърнало поражението ми в победа. Щях да съм надвил Киу със собственото му оръжие.

И тъй, аз планирах бягството си и една нощ пристъпих към действие. Не ме бяха завързвали от деня, когато ме свалиха от кръста. Уин спеше на по-малко от три метра от мен. Взех го на ръце и той се събуди. Попита ме какво правя и аз му отговорих. Казах му, че искам да живее, да се освободи от страстта си към наркотика. И тогава — рече Сийв, като прокара пръст по белега си, — получих това. Уин извади от пояса си нож и като го заби под ухото ми, разряза врата ми чак до тук. Потече толкова много кръв, че се изплаших. Изпуснах го и паднах на земята.

Така ме и намери генерал Киу. Той приклекна до мен и докато хората му спираха кръвта и почистваха раната, ми каза: „Сега вече знаеш защо не те убих. Това щеше да е прекалено лесно. Ти искаше да избягаш, като вземеш момчето със себе си. Защото в своята самонадеяност вярваш, че знаеш кое е най-добро за него. Мислиш си, че знаеш какъв е той и какво му е нужно. Но бидейки варварин, ти не знаеш нищо. И сега най-сетне разбираш, че това е така. Уин не иска да си тръгне от тук. Той не мрази своя живот. Тук той е вече мъж — един факт, който ти не можеш да повярваш, нито да проумееш. Той има отговорности на мъж и възнаграждение на мъж. Убивал е и са го ранявали. Той е богат дори по вашите стандарти и е доказал своята храброст.“

„Досега само ти говориш от негово име, рекох аз. Остави го сам да говори за себе си.“

Обърнах се към Уин и той се изплю в лицето ми.

Генерал Киу се изсмя. „Онова, което си мислиш, че виждаш в него, е изцяло продукт на твоето съзнание, на твоята култура, каза той. Просто си си създал една илюзия. Но и това е нещо, което не очаквам да разбереш. Изглежда, че всички западняци живеете в полуилюзорен свят. Жалко, но какво да се прави. Това е вашата природа.“

Веднага, щом силите ми се възстановиха достатъчно, той ме пусна да си вървя. Изпрати с мен отряд войници да ме охраняват през опасната територия до подножието на платото и да се грижат да не би раната ми да се инфектира.

Сийв обърна глава и старият белег потъна в сянка. Очите му се спряха върху Сутан.

— Генерал Киу беше прав — каза меко той. — Аз не знаех нищо. В своята самонадеяност си въобразявах, че мога да различа бяло от черно, че знам кое е най-добро за хората от Шан. Но генерал Киу ми доказа, че черното е бяло, а бялото — черно, и аз никога не забравих този урок.

Сутан го докосна по рамото.

— Съжалявам — рече тя — за всички неприятни неща, които ти казах.

— Няма значение. — Той я погледна в очите. — Готова ли си да тръгваме?

Тя кимна с глава.

— Хайде тогава. — Сийв отиде до вратата и натисна дръжката. Изведнъж вълна от прилошаване накара пода да се раздвижи. После той се надигна и го удари в слепоочието.

Мило тичаше по авеню „Франклин Рузвелт“ след Морфея и своя непознат спасител. Постепенно всичко започваше да си идва на мястото: страхът на Логрази от Магьосника, прикритата му молба за помощ, последната им среща в парка. Излизаше, че всичко е било само клопка, част от плана на Магьосника.

Докато Мило е празнувал мнимото си освобождение от американците, те са си играли с него като тигър с мишка. Как трябва да се е наслаждавал Магьосника на последните няколко дни.

— Внимавайте! — извика непознатият, когато едно черно БМВ се понесе с пълна газ към тях откъм авеню „Ню Йорк“. — Тази кола ви преследва още от „Ангкор Ват“!

Като последва примера му, Мило притича през тротоара и се вмъкна в един тъмен вход на самия ъгъл. Спирачките на БМВ-то изскърцаха пронизително и от задната му седалка изскочиха двама виетнамци.

Мило притисна Морфея до себе си. В следния миг усети подръпване за ръкава и двамата отново побягнаха след мъжа, зад ъгъла, по улица „Франсоа 1“.

— Кой сте вие? — попита още веднъж Мило. — Как се казвате?

— Не ме ли помните? — Смътно познатото лице ту се появяваше, ту изчезваше отново, докато се носеха през островчетата от светлина на уличните лампи. — Аз съм Кристофър Хей.

— Господи! — Мило залитна и се опря в стената на една сграда. Миналото, така дълго укривано от целия свят, внезапно се връщаше с неудържима сила. Крис протегна ръка и го дръпна напред.

— По-живо! — викна той и на двамата. Ехото от стъпките им ги следваше забързано. Морфея предвидливо бе свалила високите си обувки и тичаше боса, все още разтреперана от спомена за куршума, бръмнал като пчела край ухото й.

— Това е невъзможно! — Сърцето блъскаше бясно в гърдите на Мило. Кристофър Хей бе споменал, че го преследват още от „Ангкор Ват“. Беше предаден от всички страни. — Защо сте тук?

— Дойдох да прибера в Щатите тялото на брат си Тери. Останах, за да разбера кой го е убил и защо.

— Но къде отиваме сега?

— На единственото сигурно място, което знам. Водя ви да видите дъщеря си.

— Може ли компютърът да лъже?

— Не. Той е само една машина, а машините не са способни на лъжа.

— Но в него може да се вкара невярна или подвеждаща информация.

— Не и в този компютър. Това е ЦРУ.

— Нека да видим.

— Добре — каза Чарли Карноу. — От тук имам директен достъп до цялата информация в централния компютър. — Той потупа с длан клавиатурата на своя терминал. — Естествено, никой не знае за това и бих предпочел така да си остане и за в бъдеще.

— Можете да разчитате на мен — рече Даяна.

Намираха се в библиотеката на Карноу и пиеха бренди. Новината за смъртта на Брад го бе потресла.

— Брад беше страхотен човек — каза той, докато пълнеше чашите. Карноу бе дребен мъж със сиво лице, пожълтели пръсти и мустаци на закоравял пушач. — Да знаехте само какво стори за сина ми! Сега, когато вече го няма, не знам какво ще стане с Джеф. Брад имаше влияние над момчето.

Той поглади оредяващата си коса.

— Откак почина жена ми, семейството ми просто се разпадна. Изглежда, така и не се бях научил да се грижа за целостта му. Оставях това на нея. — Карноу се отпусна тежко на стола пред компютъра. — Винаги поставях Управлението първо и над всичко. И през ум не ми минаваше, че в това има нещо нередно, докато тя… — Той отпи малко бренди от чашата си и веднага го глътна. — Но защо ли ви занимавам с отминали работи? — Той я погледна. — Бих сторил всичко за Брад.

Даяна кимна.

— Тогава разберете къде се крие Маркъс Гейбъл.

— Какво имате предвид?

— Той е от ЦРУ, но не е от ЦРУ. Действа за някого, но не за ЦРУ. Защитава го някаква организация фантом, която не е ЦРУ. От Външното министерство се застъпват за него, но не под влияние на ЦРУ.

Чарли Карноу вече се бе привел над клавиатурата и пръстите му набираха дълги серии от кодове.

— Кой точно от Външното?

— Мортън Сондърс — каза Даяна. — Връзката на ЦРУ.

— Гледайте екрана.

Даяна погледна и видя появяващата се информация за Сондърс.

— Но той не е връзка на ЦРУ.

— Вече не. — Пръстите на Карноу продължаваха да сноват по клавишите. — Бил е, както се качва на нашия жаргон, присвоен от трета страна.

— Което означава?

Карноу сви рамене.

— Може да е всяка една от безбройните формации в разузнаваческия свят. Да видим дали ще можем да открием коя точно.

На вратата се позвъни и Карноу вдигна очи от компютъра.

— Трябва да е техникът — каза той, като отдръпна стола си. — Телефонът ми цял ден прекъсва.

На светещия монитор се бе появил надпис: „ДОСТЪП ДО ПО-НАТАТЪШНА ИНФОРМАЦИЯ — САМО С РАЗРЕШИТЕЛНО БРЕЙК АКСЕЛ ДЕВЕТ.“

— Поискайте му документите и ги погледнете през шпионката, преди да отворите — рече Даяна, без да отделя поглед от екрана.

Карноу кимна.

— Идвам! — извика той и се запъти към вратата. Тя го чу да пита „Кой е?“ и се обърна, като се чудеше какво означава разрешително Брейк Аксел Девет. Видя го да долепя око до шпионката миг преди гръмка експлозия да я пръсне право в лицето му.

Силата на изстрела бе толкова голяма, че го отхвърли чак в срещуположния край на антрето. Даяна скочи и извади револвера си. В същото време вратата поддаде с трясък. „Свършено е с мен“, мина й през ума.

Карноу бе прострян на пода; от лицето му не беше останало почти нищо. „Чарли е от ЦРУ, помисли си тя, а те го убиха. Кои, по дяволите, са те?“

Приведена ниско, тя стреля два пъти, преди да се шмугне зад тапицираната облегалка на едно кресло. Изстрел от ловна пушка разтърси стаята. В този момент тя разбра колко слаба бе защитата, която й даваше законът.

Ушите й още звъняха, когато се претърколи иззад разнебитеното кресло, скочи и побягна. Знаеше, че няма шанс да оцелее, ако стои на едно място.

В спалнята дръпна рязко прозореца, но той се оказа заключен. Тя простена, замахна с дръжката на револвера и строши стъклото. После очисти с цевта острите късове и изскочи навън.

Озова се на стара желязна пожарна стълба и веднага заслиза надолу. Нямаше желание да я спипат горе на покрива, откъдето нямаше никакъв начин да се измъкне. Дъхът излизаше от устата й учестен и горещ; на езика, си усещаше металическия вкус на страха.

Когато стигна втория етаж, не си направи труда да слиза по-нататък, а скочи направо на земята. При падането навехна левия си глезен и светкавична болка прониза крака й.

— По дяволите! — изсъска тя през стиснатите си зъби. Чу над себе си някакъв шум, хвърли се на земята и се претърколи през рамо. Когато се изправи, видя фигурата на пожарната стълба и стреля, долавяйки със задоволство болезнения стон. Чу се дрънчене на метал в метал, но не се забави да види дали звукът бе от падането на пушката, както й се стори.

Добра се с накуцване до Второ авеню и спря едно такси. Шофьорът се обърна и при вида на одърпаната, й външност рече:

— Как да ви кажа, не знам…

— Напротив, знаете. — Даяна му показа значката си и му даде домашния си адрес.

Когато таксито спря пред жилищния й блок, тя седя цяла минута, взирайки се в собствения си вход. Първата й мисъл беше да се върне в участъка, но Сийв я бе предупредил да не го прави. Питър Лунг Чън бе намекнал, че някои от полицаите са купени от неговата организация, но го бяха убили, преди да успее да посочи кои точно.

— Госпожо? — Шофьорът я гледаше недоумяващо. — Стигнахме вече.

Даяна отпусна глава върху облегалката и затвори очи. Беше толкова изморена, че вълните на слабост заплашваха да я погълнат.

— Госпожо? Хайде, стегнете се.

Беше стигнала толкова близо до сърцето на тъмнината, обгръщаща Маркъс Гейбъл. Още толкова малко й трябваше, за да може да даде на Сийв всичко, което той искаше. А тя така бе копняла да стори това. Спомни си какво й бе казал Брад Уолф: „Най-доброто нещо за Гуарда би било да му родиш един син.“

Сега участъкът беше червена зона и тя си даваше сметка, че същото важи и за нейния апартамент. След като им бе известно коя е, те положително знаеха и къде живее. Тя се вгледа в тъмните прозорци на жилището си. Някой може би се спотайваше там, в очакване да чуе превъртането на ключа в ключалката. Даяна потрепери. Трябваше да се махне от тук.

— Госпожо, моля ви! Не знам вие как сте, но аз трябва да си изкарвам прехраната.

Даяна му даде адреса на един тих, малко известен хотел в западната част на града, далеч от оживените места, който й бе познат поради това, че често се използваше от градската управа за уединяване на съдебните заседатели.

Когато таксито я остави на тротоара и се отдалечи, тя изведнъж се почувства ужасно незащитена. Усещането за уязвимост я накара час по-скоро да се махне от улицата. Тя влезе забързано в хотела и за несигурно поиска да й дадат стая на последния етаж.

Като заключи вратата и постави веригата, тя свали дрехите си и застана под горещия душ. Краката й трепереха толкова силно, че трябваше да се държи с две ръце за крановете. Сапунът свали от нея потта и мръсотията, но не и страха.

Тя се облече, извади револвера си от кобура и се отпусна върху леглото. До него имаше нощно шкафче, от евтина имитация на дърво, черен телефон, грозна метална лампа и един пепелник. В чекмеджето на шкафчето имаше Библия.

Даяна затвори очи и се заслуша в шума на собственото си дишане. После вероятно бе заспала, защото когато погледна отново, видя едновременно скъсаната верига и силуета в рамката на вратата. Потърси с ръка пистолета си и чу гласа: „Кажи лека нощ, скъпа.“

Изстрелът я изхвърли от леглото и я запрати в стената. Тя не почувства нищо. Звукът беше най-силният, който бе чувала през живота си. После той, както и всичко останало, изчезна.

Мило дръпна Крис обратно към стената на сградата.

— Все още не можем да си тръгнем от тук.

— Какво говорите? Тези хора се опитват да убият вас и приятелката ви.

— Точно там е въпросът — каза Мило. Лицето му бе пребледняло и измъчено в светлината на уличните лампи. — Тези хора са моите работодатели. Сигурен съм, че мосю Логрази, човекът, с когото тъкмо отивах да се срещна, е замесен в това. Щом са решили, че не съм им нужен повече, аз трябва на всяка цена да се върна в апартамента си.

— Вие сте луд — рече Крис. — Те несъмнено го държат под наблюдение.

— Въпреки това, трябва да се прибера — настоя Мило. — Те ще дойдат за „Гората от мечове“. — Той вече вървеше и Крис бе принуден да го последва, за да продължи разговора. Пресякоха забързано улицата, свиха зад ъгъла и излязоха на авеню „Ню Йорк“. — Тя е у мен. Работодателите ми искат да я вземат, но аз отказах да им я дам.

— Чакайте, кои са всъщност вашите работодатели?

Без да обръща внимание на въпроса му, Мило се притаи в сянката.

— Апартаментът ми е точно на отсрещната страна на улицата — прошепна той. — Не виждам някой да наблюдава входа.

— Това е невъзможно — каза Крис, като се озърташе във всички посоки. — Не вярвам да са толкова глупави, та да не предвидят, че може да се върнете.

Той даде знак на Мило и Морфея да останат по местата си и излезе от сянката. Отиде до края на пресечката и след това се върна обратно по другия тротоар, като по пътя надничаше в тъмните купета на паркираните коли. Нямаше никой. На всеки няколко крачки вдигаше поглед към прозорците, покрай които минаваше, за да зърне човешко лице, движение на завеса или отблясък от цевта на оръжие. През цялото време беше нащрек за черното БМВ, но когато се върна до мястото, където го чакаха Мило и Морфея, то все още не се бе появило.

— Прав сте — каза той. — Не забелязах никой да наблюдава къщата. — Вместо да го успокои, обиколката му го бе разтревожила още повече. Защо не бяха поставили човек пред дома на Мило? Нещо не изглеждаше наред, но какво?

Мило тръгна да пресича улицата, но Крис го хвана за ръката.

— Почакайте, за бога! — прошепна той. — Те може да са вече вътре.

Мило го погледна мрачно.

— Ако е така, скоро ще разбера. — После в очите му се появи любопитство. — Вече веднъж ми спасихте живота, а сега искате да го сторите отново. Защо?

— Защото обичам дъщеря ви. Винаги съм я обичал.

Мило се замисли за момент, после кимна.

— Да. Сигурно е така. Но за нещастие Сутан и аз вече не сме едно семейство. Тя без съмнение ме смята за мъртъв и повярвайте ми, така е по-добре.

— Тя има право да знае истината.

На лицето на Мило се появи горчива усмивка.

— Знам, че имате добри намерения, момчето ми. Но ако знаеше цялата истина, тя щеше да ме прокълне от дъното на душата си.

— Не мога да повярвам това. Вие сте неин баща. Какво толкова сте направили, та тя да не може да ви го прости?

Полуосветен от уличната лампа, Мило изглеждаше почти по същия начин, както през онази топла лятна вечер на 1969-та в своята вила в Могьо. Пластовете тъмнина подобно на грим изглаждаха бръчките, които времето и грижите бяха издълбали върху лицето му. Видът му накара Крис да си припомни изключителната сила на волята, която притежаваше този човек.

— Дъщеря ми, както несъмнено знаете, е будистка. Поради това, всяко убийство я изпълва с ужас. А аз съм убивал, с умисъл и гняв. Мислите ли, че би могла да ми прости това?

— И тя самата е убивала — рече Крис. — Нейният братовчед Мън я е обучил и тя е убила, за да го защити. Мисълта за това, което е сторила, не спира да я измъчва.

— Горкото ми дете. — Мило поклати глава. — И вие смятате, че това променя нещата? Не, не. Дори тя да може да ми прости стореното, аз никога няма да си го простя. Каквото и покаяние да си наложа, то не ще изчисти кръвта от ръцете ми. Нямам друг избор, освен да продължа по пътя, който сам съм си начертал.

— Разбира се, че имате избор.

— Вие не знаете нищо, момчето ми. Не друг, а аз съм виновен за смъртта на вашия брат. Той притежаваше третата и последна част на „Гората от мечове“. Чували ли сте за нея?

— Сутан ми е разказвала.

Мило изсумтя.

— Вероятно ви е говорила за мистичната страна на въпроса. Но практическото приложение на тези оръжия все още не е напълно изяснено. Много е вероятно те да са единствената сила, способна да обедини всички опиумни вождове от Златния триъгълник под знамето на един човек. Можете ли да си представите какво означава това?

— Пари и власт — отвърна Крис. — Това, към което всички се стремим, включително и вие, мосю Воже.

— Не! — почти изкрещя Мило. — Вие или се заблуждавате, или дъщеря ми ви е подвела. Тя никога не е разбирала нито мен, нито мотивите ми. Аз исках единствено свобода за камбоджанския народ, окончателен разрив с колониализма, наложен му от моите жестоки и безразсъдни сънародници… както и от вашите.

— И затова сте превърнали: интелектуалците в радикали и сте им продали оръжие.

— Нямах друг избор! Нима не разбирате? Нещата бяха отишли твърде далеч, за да се постигне нещо е убеждение. Отпечатъкът на колониализма в съзнанието на управляващите беше толкова дълбок, че въоръжената сила оставаше единствената възможна алтернатива.

— Но резултатът, мосю Воже, беше същински геноцид. Вие развързахте ръцете на Пол Пот. Колко камбоджанци бяха безжалостно избити заради вас?

Мило потрепери и Морфея го обгърна с ръце.

— Всяка нощ, — каза той, — аз ги, сънувам… сънувам смърт. От къде можех да знам, че ще излезе така? Как можех да предвидя, че Салот Сар ще се превърне в чудовище в човешки образ?

— Историята щеше да ви го покаже — рече Крис, — ако си бяхте направили труда да погледнете в нея. Не теориите водят човечеството, а алчността. Колкото и благородни цели да си поставят философите, жаждата за богатство и власт винаги надделява над техните учения.

— Но аз проповядвах единствено пътя към свободата — каза отчаяно Мило. — И досега не мога да проумея какво се случи.

Крис се запита дали всички теоретици от този род в човешката история са били така дълбоко заблудени.

— Преди малко казахте, че сте виновен за смъртта на Тери. Вие ли наредихте да го убият?

— Ако беше така — попита Мило, — бихте ли могли да ми простите?

— Вие ли наредихте?

— Не. Смъртта му беше нещастен случай.

— Ами убийствата на Доминик Гуарда и Ал Де Кордия? А покушението срещу самия мен?

Мило го гледаше неразбиращо.

— За какво говорите?

В мъглявата светлина бе трудно да се долови изражението на лицето му.

— Мосю Мабюс — Трангх — уби Доминик и Ал де Кордия по същия начин, както и Тери: отряза им главите. След това, в Ню Йорк, нахълта в дома ми и едва не стори същото с жената, която беше с мен.

— Какво става тук? Никога ме съм му нареждал…

— Но сте работили заедно с Тери по контрабандния канал, нали?

— Да съм работил с него ли? Не. Ние бяхме, тъй да се каже, лоялни конкуренти в един и същи бизнес до момента, в който се свързах с групата на мосю Логрази.

— Вашите работодатели?

— Да. Отначало бях убеден, че са от Мафията. Но после, чрез подслушвателното устройство, което поставих в дома на Логрази, разбрах, че това е само маскировка, зад която се крие ЦРУ.

— ЦРУ е замесено в контрабанда на наркотици?

— Да, защо, учудва ли ви? Те се занимават с този бизнес още от войната във Виетнам. През 1969-та сключих сделка с двама техни представители, с които се срещнах в Ангкор Ват. Единият от тях се наричаше Магьосника. Другият беше вашият брат Тери.

— О, Господи! — Крис затвори очи и усети, че му се вие свят.

— Но, момчето ми, аз мислех, че знаете. Все пак, вие сте единственият му брат.

— Никога не съм знаел… нищо. — Цялата чудовищност на тези думи изведнъж се стовари върху него. Той се почувства уморен и толкова тъжен, че му се доплака. Пое си дълбоко въздух, подреждайки с огромно усилие мислите си.

— Казахте, че сте сключили сделка с Магьосника и Тери. Предполагам, че са купили вашия канал за доставка на хероин.

Мило кимна.

— И какво ви дадоха в замяна? Пари? — Още докато задаваше този въпрос, Крис бе наясно, че една част от него отчаяно се стреми да се скрие, да не научи никога отговора.

— О, нещо много по-ценно — рече Мило. — В крайна сметка, каналът беше неизчерпаем източник на пари. Само едно нещо можеше да ме накара да се откажа от него — възможността да ликвидирам Сианук.

Но след като тя пропадна, се споразумяхме за доставка на оръжие. Те ми осигуриха постоянен приток на въоръжение, който не можех да получа и срещу всичките си пари.

Крис чувстваше, че му прилошава.

— И тези оръжия са отивали право при Пол Пот?

— Да, при Червените кхмери. Както казах, главната ми цел по това време беше да ликвидирам Сианук. Но когато това стана неосъществимо заради връзките му в Пекин, трябваше да се задоволя само с прогонването му от власт.

— За какво му е бил на ЦРУ контрабандният канал?

— Не съм се интересувал.

— Или по-точно, не ви се е искало да мислите за това.

— Възможно е — съгласи се Мило. — Но това едва ли има значение. Те никога нямаше да ми кажат.

— Но по-късно, когато Тери и Мън са ръководели канала, вие положително сте знаели при кого отива хероинът. — За Крис беше от изключително значение да разбере това. Изглежда, след всички надежди и предположения, след вярата му в подбудите на Тери, щеше да се окаже, че е грешил. Тери чисто и просто бе станал контрабандист на наркотици. Тази истина бе прекалено ужасна, за да я възприеме.

— Тъкмо това е странното в цялата работа — рече Мило. — Така и не можах да открия кой купува техния хероин. Мога да ви кажа само, че не е нито един от обичайните клиенти.

— И все пак не разбирам — каза Крис. — Логрази, който е от ЦРУ, е поискал от вас да завладеете канала на Тери… Но според вашите думи, каналът вече е принадлежал на ЦРУ.

— Казах само, че ЦРУ го купи от мен през 1969-та. Не знам какво се е случило междувременно. Може би Магьосника и Тери са се опитали да си го присвоят. Между двамата със сигурност е имало страхотен скандал, причината за който не ми е известна.

— И така, ЦРУ ви е наело да му го върнете.

— Да, макар отначало да не знаех с кого имам работа. Това беше част от операция „Белия тигър“, ключът към която е „Гората от мечове“ — онова, с което те така отчаяно се стремят да се сдобият. Чрез този талисман ще могат да контролират целия добив на опиум в Златния триъгълник.

— Откъде са могли да научат за него?

— От Магьосника. Това е прякорът, който брат ви е дал на Върджил.

Крис продължаваше да следи за появата на черното БМВ.

— Магьосника иска да убие всички ни. Знаете ли защо?

Мило се размърда неспокойно.

— Това е без значение. Всички ние сме вече вътре в тази игра и нямаме друг избор, освен да я изиграем докрай.

— Не е вярно — рече Крис, пронизвайки Мило с поглед. — От опит знам, че на хората, които твърдят, че нямат избор, просто им липсва смелост да го създадат сами. Ако промяната е толкова болезнена за вас, помислете за това, че може би именно вие можете да помогнете на Сутан да възвърне своята цялост. Преди малко споменахте за покаяние. Нима това няма да е достатъчно голямо покаяние за греховете ви?

Мило откъсна очи от неговите.

— Губим време — каза той рязко. После се обърна към Морфея и я избута по-навътре в сянката с думите: — Стой тук. Каквото и да става, не мърдай никъде, докато не се върнем. — Миг по-късно той вече тичаше през улицата. Въпреки предупредителния сигнал, който звучеше в съзнанието му, Крис го последва. — Трябва да вземем „Гората от мечове“. — Мило отключи външната врата. На стълбището беше тъмно като в рог, но той нарочно не запали осветлението. Стъпките им зловещо отекваха в стените.

Горе просторният апартамент тънеше в мрак. Мило заключи вратата зад тях. На места бледи, призрачни петна от светлина изпъстряха паркета и килимите.

Мило предпазливо пое по сложен, обиколен маршрут през коридори и стаи, изпълнени с тежки мебели. Вървеше, без да пали никакви лампи и Крис бе принуден да се движи плътно след него, за да не изгуби пътя или да не се блъсне в нещо.

На прага на всяка стая Мило спираше, сякаш душеше въздуха като куче, за да долови присъствието на неканен гост. С всяка измината крачка на Крис му се струваше, че напрежението се удвоява. Беше започнал да се поти, да се взира в тъмните ъгли, като че ли интуицията можеше да го предупреди за стаената опасност там, където зрението беше безсилно. Накрая, като на дете, което се бои от тъмното, взеха да му се привиждат злокобни, движещи се очертания във всяка по-странна форма или неясен силует.

Най-сетне стигнаха до кабинета на Мило. В него се влизаше през двойни плъзгащи се врати, които в момента бяха отворени. Двамата застанаха на прага — Крис, мъчещ се да различи предметите в мрака, и Мило, напрегнат и съсредоточен, без да гледа каквото и да било.

Влязоха бързо в стаята и Мило незабавно се запъти към бюрото си. В това време Крис застана до прозореца, който гледаше към Сена и към Военното училище и Марсовите полета, разположени на отсрещния бряг.

Прозорецът бе напълно закрит от бамбукови щори, през които се процеждаха тесни ивици мъждива светлина. Крис доближи лице до бамбуковите летвички и надникна през пролуките надолу, към авеню „Ню Йорк“.

Черното БМВ беше спряло до редицата от паркирани автомобили. От ауспуха му излизаха газове; моторът работеше.

Крис се обърна и видя Мило с пистолет в ръка. Понечи да каже нещо, но Мило му даде знак да мълчи и му посочи една врата в стената. Отвори я и влезе вътре. Крис се вмъкна след него.

Намираха се в нещо като килер.

— Колата, която ви преследваше от „Ангкор Ват“, е пред къщата — прошепна Крис в тясното помещение.

— Не ме учудва — каза Мило в ухото му. В апартамента има някой. Както и предполагах, дошли са да откраднат „Гората от мечове“.

Това заинтригува Крис. Той помнеше, че Мило бе заключил при влизането им, а не бе чул шум от разбиване на врата. Следователно онзи, който бе влязъл в апартамента, си беше послужил с ключ.

Той протегна ръка и открехна още малко вратата на килера. Пред очите им се разкри по-обширен отрязък от кабинета, включващ част от отворения портал, пространството около бюрото на Мило и една секция от високата до тавана библиотека.

Тъкмо се канеше да попита Мило кой би могъл да има ключ от външната врата, когато съзря сянката, появила се в очертанията на портала. Почувства как до него Мило се напрегна и видя ръката му да насочва пистолета.

За момент силуетът остана неподвижен, сякаш оглеждаше добре позната обстановка. След това отиде безшумно до бюрото на Мило и включи лампата от гравирано стъкло в единия ъгъл.

На нейната светлина Крис позна Трангх. Мило се отпусна, свали пистолета и се размърда, с намерението да се изправи и може би да излезе от килера. Тъкмо тогава Трангх отиде до библиотеката и като опря длани в повърхността й, отмести част от нея встрани.

Отзад имаше скрита врата. Когато тя бе отворена, Крис усети как ново напрежение изпълва Мило. Междувременно Трангх се наведе в нишата и когато се изправи отново, в ръцете му имаше странен на вид меч е три остриета.

— Merde! — промълви Мило. — Той взима „Гората от мечове“!

С мисълта за черното БМВ отвън, Крис прошепна:

— Може да е видял колата пред къщата и да е решил да премести оръжията на по-безопасно място.

— Никой нямаше да ги намери там, където бяха — рече Мило. — Господи какъв глупак съм бил! Той ме е предал. — Крис видя как пистолетът се вдига и се насочва в тила на Трангх.

В този миг сякаш безброй късчета от мозайка дойдоха на местата си. Крис разбра защо никой не наблюдаваше жилището на Мило. Те просто нямаха нужда от това — виетнамецът беше техните очи и уши.

Трангх работеше за Мило — онзи някой, заемащ високо положение в йерархията на наркотрафика. Но явно в действителност служеше на друг господар. На кого? На този, който го бе изпратил да убие Крис, който бе наредил Мило да бъде застрелян тази вечер, на този, който седеше в черното БМВ. Може би работодателят на Мило?

Изведнъж отговорът дойде от само себе си.

— Той работи за Маркъс Гейбъл.

Мило го погледна за миг.

— За кого?

— За Върджил.

— Да! За Магьосника. Сигурно е така! — Мило се прицели. — Ще плати с живота си за това! — Пръстът му се напрегна на спусъка.

Докато гледаше как Трангх увива „Гората от мечове“ в парче велур, Крис отново се пренесе в момента на тяхната среща в Турет. Спомни си думите на Сийв, Трангх бе убил Тери, Доминик Гуарда и Ал де Кордия. Беше се опитал да убие самия него и при това бе осакатил Аликс.

И все пак, когато му се бе удала повторна възможност да убие Крис, той не я бе използвал. Вместо това бе приел сделката — да замени живота на Сутан срещу кинжала, с който Тери не бе пожелал да се раздели. Защо?

Крис не знаеше, но виждаше в лицето на Трангх тайна, която може би бе длъжен да разгадае, за да разбере кой е и в какво се е превърнал. Защото той ясно разбираше, че вече не е онзи Кристофър Хей, защитавал в съда човека, който впоследствие едва ли не му бе признал вината си. Кристофър Хей, който се бе клел да защитава закона и се чувстваше измамен от него, който знаеше, че справедливостта е поругана и беше безсилен да я възстанови.

Известно време той бе убеден, че бавно, като че ли през порите си, се прониква от личността на мъртвия си брат. Това все пак щеше да е сравнително разбираемо и би представлявало добра идея за литературно произведение. Но след онази нощ в конюшнята той знаеше, че истината е много по-сложна, така, както животът е далеч по-сложен от която и да е художествена творба.

При вида на дулото, насочено в Трангх, в съзнанието на Крис изникна момчешкият спомен за елена в прицела на карабината му. Животното газеше през снега; от ноздрите му струеше пара, породена от допира на топлия му дъх с мразовития зимен въздух. Той усети пръста на Тери върху своя, почувства натиска, принудил го да дръпне спусъка против волята си.

Трангх беше като този елен и Крис знаеше, че ако допусне той да умре, онова, в което се бе превърнал, щеше да остане безвъзвратно скрито от него. Тогава някак си и Тери щеше да си отиде завинаги и той никога нямаше да може да му каже сбогом.

Крис бе започнал това търсене, за да разбере кой и защо бе убил Тери, но то се бе превърнало в нещо много по-значимо и всеобхватно — в пътешествие към един дом, който той никога не бе подозирал, че притежава, а още по-малко бе вярвал, че някога ще открие.

Пръстът на Мило вече обираше спусъка, когато Крис изтръгна пистолета от ръката му.

„Ти няма да умреш“, бе казала Ма Варада на Мън и се оказа права. Подпомогнат от влиятелните приятели и значителните средства, които притежаваше в Бангкок, той слезе от самолета на френска земя. Но не в Ница, а в Париж, защото по думите на Ма Варада именно тук се намираше Магьосника.

Париж или Ванс, за Мън нямаше никакво значение. Той вече не чувстваше Франция като свой дом. Съзнанието, духът му, бяха изцяло погълнати от Саджаинг. Само с цената на огромно усилие бе успял да се откъсне от този град на молитвите.

Ако не беше Магьосника, нищо не би могло да го накара да се върне. Докато минаваха през митническия контрол, той огледа Ма Варада. Тя бе облечена и елегантен костюм от коприна и лен, който си беше поръчала в Бангкок. Косата й бе подстригана късо, по последна мода. Носеше обувки и чанта от змийска кожа, а на лявата й китка имаше чифт преливащи се зелени гривни. Макар да беше доста след полунощ, тя имаше същия свеж вид, както и при качването си в самолета в Бангкок. Изглеждаше направо невероятно, че това е същата жена, която Мън бе спасил от изтезанията на генерал Киу.

— Не се притеснявай за такси — рече тя, когато отминаха всички формалности. — Обадих се на един приятел да докара колата ми пред летището.

Колата се оказа ситроен с подобрен двигател. Ма Варада шофираше твърдо и много бързо. В този час на нощта движение почти нямаше. На няколко пъти, когато взимаха забоите на околовръстното шосе, Мън трябваше да се хваща за дръжката над вратата. Пред тях лежеше Париж — нежна, очакваща жена, обвита в пайети от светлина.

Влязоха в града през Порт дьо ла Мюет и поеха на изток по авеню „Ани Мартен“. Намираха се в Шестнайсети участък — предимно жилищен район, който през последните години бе станал твърде изискан.

Ма Варада зави надясно по улица „Шефе“ и заобиколи, за да стигне до малкия площад „Петрарка“. Трябваше да спрат дотук, тъй като по-нататък започваше частна алея, преградена с бариера. Тя паркира ситроена до бордюра пред триетажна ъглова къща с доста строга неокласическа фасада, изградена от масивен бял камък. Вторият етаж се отличаваше с малък, но богато украсен балкон от ковано желязо. Две овални прозорчета охраняваха като всевиждащи очи разположената дълбоко в стената входна врата. В светлината на уличните лампи фасадата се извисяваше подобно на фар или на риф. Мън се запита кое от двете щеше да се окаже в действителност.

Когато излязоха от колата, Мън забеляза, че ако не бяха няколкото нови жилищни блока наоколо, от горните етажи на къщата би се откривала гледка към площад „Трокадеро“. На три преки от тях беше гробището „Паси“, където героите от войните спяха вечния ся сън.

— Магьосника е тук — рече Ма Варада.

Мън беше слаб и уморен. Знаеше, че моментът не е подходящ за решаващ сблъсък е Магьосника. Раната му заздравяваше бързо, което Ма Варада отдаваше на отварата на слепеца, но той все още бе далеч от пълното възстановяване. Пораженията на вътрешните тъкани и мускулите бяха значителни и само времето можеше да ги излекува окончателно.

Но той знаеше също, че времето не е нещо, с което разполага. Не и когато ставаше дума за Магьосника. Той трябваше да бъде спрян още сега, преди „Гората от мечове“ да се е оказала в ръцете му. Преди да е придобил господство над опиумните вождове. Преди да е завладял напълно Шан. Той вече притежаваше значителна власт в платото. По някакъв начин бе успял да привлече на своя страна адмирал Джъмбо, а напълно възможно бе същото да важи и за Киу, въпреки многословните нападки на генерала, срещу него. Сега Мън виждаше, че Магьосника и Тери са имали един и същи план — да обединят всички опиумни вождове. Но целите, за които всеки от тях смяташе да използва тази огромна власт, бяха толкова различни!

Киу или Джъмбо. Единият от двамата военачалници бе убил Могок и се бе опитал да убие самия него и Ма Варада. Кой? Мън не знаеше. Това бе известно само на Магьосника.

Внезапно Мън се усмихна. Мина му през ума, че всъщност нямаше значение кой бе нанесъл удара. В крайна сметка този, който дърпаше конците, бе Магьосника.

Мън вдигна очи към сградата. Искаше му се Тери да е до него. Той прошепна кратка молитва и каза:

— Добре. Да вървим.

Но Ма Варада го възпря с длан и се изкачи сама по каменните стъпала. Застана на площадката, в зрителния обхват на камерата, монтирана върху каменния корниз на един метър над главата й. Натисна звънеца и като изчака малко, сложи ръка на дръжката и отвори вратата.

— Не искам да я виждам — рече Мило. — Когато научи истината, тя ще ме презре, а като знам това, аз няма да мога да продължа нататък. Сега поне съм изолиран от омразата й и мога да се самозалъгвам, че въобще не я изпитва.

Крис остави телефона и, разбирайки погрешно причината за страха на Мило, каза:

— Трябва да й имате повече доверие. — Той виждаше, че Мило е не по-малко уплашен от Сутан, на която току-що се бе обадил в хотела.

— Крис, къде се изгуби! Направо се побърках от притеснение. — Тревогата я караше едва ли не да крещи в слушалката.

— Бях в Порт дьо Шоази — отвърна той. — Докато вие със Сийв обикаляхте по ресторантите, аз направих невероятно откритие.

— Какво? Да не си намерил Трангх?

— И да, и не. Сигурна ли си, че те интересува?

— За бога, Крис, кажи ми какво става. Не разбираш ли, че и двамата страдаме? Миналата нощ ти ме накара да забравя за миг болката си. Забравих, че Тери е мъртъв и извиках името му. Но нима това е причина да ме наказваш още повече?

Крис моментално се почувства засрамен. Наистина ли толкова държеше да знае, че е по-важен за нея, отколкото Тери? А и можеше ли въобще да разбере това? Как би могла Сутан да му го докаже, дори и да искаше?

— Крис, добре ли си?

— Искам ти и Сийв веднага да дойдете при мен.

— Сийв току-що припадна — каза Сутан. — Все още не се е оправил след нападението на Трангх. Викахме лекар. Така че той няма да излиза никъде.

— Тогава ела ти — рече Крис. — Имаш ли с какво да запишеш адреса?

Той видя болезнения страх, пропълзяващ по лицето на Мило, и каза:

— Вече е късно. Тя всеки момент ще дойде.

— В такъв случай аз ще си отида.

Крис се обърна към Морфея.

— Можете ли да направите нещо?

Мило бе поискал да дойдат тук, в Порт дьо Жад, с думите, че това е единственото място, където се чувства сигурен. Като допълнителна предпазна мярка бе настоял всеки да дойде поотделно — той бе взел метрото, а Крис се бе придвижил от десния бряг на Сена с велосипеда си.

През прозореца Крис виждаше част от вътрешния двор. Зеленясалият фонтан беше осветен и той можеше да различи главата на делфина в средата и разпиляната върху него дълга, оплетена като морска трева коса на русалката. В далечината тъмният правоъгълник на Люксембургските градини беше безмълвен като смъртта.

Морфея се усмихна.

— Той няма да си тръгне. Дъщеря му е всичко за него. Вижда я дори в мен. — Тя се обърна и погледна Мило. — Смяташ ли, че не съм го разбрала? Може и да не знам какво имаш в мислите си, но винаги съм сигурна за онова, което става в сърцето ти.

Мило извърна поглед от нея, отиде до прозореца и се загледа към града.

— Това чакане — рече той, — е по-лошо и от смърт.

— Ще го преживееш — каза Морфея. — Така, както си преживял всички ужаси на войната. — Тя се приближи да го прегърне, но той се отърси от допира й.

— Това е различно, не разбираш ли? Сутан е моята душа: тя е част от мен.

— Живял си толкова дълго без нея.

— Това едва ли може да се нарече живот. — Крис видя дълбоките бръчки на отчаяние, прорязали лицето му. — Влача се като животно, прегризало собствените си крака. Миналото е толкова ярко в съзнанието ми, че едва разбирам какво става край мен. Настоящето е сиво и мрачно като зимна вечер, мъгляво като спомен. — На вратата се почука и той се сепна.

Крис отиде да отвори.

— Здравей, Сутан.

Тя беше облечена в черен клин и прилепнала блуза. Върху клина носеше мини пола в същия траурен цвят, която едва обгръщаше горната част на бедрата й. Не си беше сложила никакъв грим, но според него причината за бледността й бе друга.

— Крис, ти…

— Заповядай, влез.

Сутан прекрачи прага. Крис се дръпна встрани и тя видя Мило в отсрещния край на стаята. Той стоеше като прикован на мястото си, едва способен да си поеме дъх.

— Боже мой — прошепна Сутан. — Татко?

Крис видя желанието на Мило да кимне, да отвори уста, да изрече онази едничка дума, за която бе копнял: „Дъще“. Но не можа да стори нито едно от тези неща.

Сутан прекоси стаята и, без да откъсва очи от лицето на баща си, каза:

— Крис, какво става тук?

— Сега той се нарича не Воже, а Мило.

Тя политна назад като от удар, но Мило бе онзи, който потръпна от думите му. Морфея затвори очи.

— Този човек… — Сутан трябваше да преглътне и да започне отначало. — Искаш да кажеш, че Трангх работи за баща ми?

— Да — отвърна Крис. — Чувстваше се като преводач в деликатен момент на среща за разоръжаване между свръхсили. — Срещнали са се през 1969-та в Индокитай.

— Видях в Трангх една душа, изгубена в хаоса на войната. — Мило бе възвърнал гласа си. Може би причината бе в темата, в докосването до познатата област на философията, заемала целия му живот. — Той беше лакей на Магьосника, изпълняващ всяка негова прищявка. Не можех да понеса да го унижават така, както народите на Камбоджа и Виетнам са били унижавани в продължение на повече от век, от мига, в който ние французите сме стъпили на земята им. В негово лице виждах начин поне в малка степен да изкупя несправедливостите, струпани от моя народ върху него и събратята му. И така, аз го отнех от Върджил и го взех под своя закрила. Обучих го да забрави колониалното си минало, да вижда бъдещето си изпълнено със свобода.

— Свобода? — възкликна Сутан и Крис се запита какво беше онова, което бе изписано върху лицето й. Ужас, отвращение или нещо друго, прекалено сложно, за да го разгадае? — Значи така наричаш убийството? Не мога да повярвам, че във вените ми тече твоята кръв.

Мило се обърна безпомощно към Крис.

— И с Трангх се провалих по същия начин, както с Пол Пот. Ти си прав — аз разбирах само теориите, но не ми се удаде да проникна в душите им. Бях победен от тяхната индивидуалност, която не мога да проумея и досега.

— Както изглежда — рече Крис, — Трангх не се е поддал на неговото обучение. В даден момент се е свързал отново с Върджил и е започнал тайно да работи за него. Заповедите за убийствата са идвали не от баща ти, а от Магьосника.

— Така е — каза бързо Мило. — Трангх трябваше просто да купи „Вратата към нощта“ от Тери Хей, нищо повече. Но Тери се е опитал да ми продаде фалшификат. Предполагал е, че няма да разбера разликата и е бил прав. Но не е знаел, че Трангх работи за мен, нито че ще го изпратя да провери кинжала, преди да сключа сделката. Трангх бе един от малкото хора, виждали оръжието с очите си. Той начаса е забелязал измамата и от тук е последвало всичко останало.

— По всичко личи — каза Крис, — че Трангх вече е имал заповед от Магьосника да убие Тери и това е била великолепна възможност да го стори, без баща ти да заподозре какво става всъщност.

— Вярно ли е това? — обърна се Сутан към мосю Воже.

— Да — кимна печално той. — Така изглежда.

— Но какво те накара да изчезнеш, да смениш името си, да живееш живота си така, сякаш аз не съществувам?

Воже хвърли кратък поглед към Морфея, след което се обърна и се загледа през прозореца.

— Татко?

Той трепна като човек, потънал в неспокоен сън.

— Боя се, че задоволителен отговор не съществува.

В стаята настъпи тишина. Погледът на Крис обходи всички и накрая се спря върху Морфея. Тя стоеше напълно неподвижна и се взираше някъде в пространството, сякаш предугаждаше настъпването на бедствие и не можеше да откъсне очи от кървавото му лице.

Сутан направи една-единствена крачка към фигурата до прозореца.

— Нима наистина очакваш, че ще се примиря с това? Че ще се хвърля в прегръдките ти, ще те обсипя с целувки и ще ти кажа „Всичко е наред, прощавам ти“?

На лицето на Воже се появи плаха усмивка, но когато се обърна и видя изражението й, той се прокашля смутено и закри устата си с юмрук. Жестът не бе достатъчен да скрие ужаса му от нея.

Но в крайната си възбуда Сутан сякаш въобще не забеляза властта си над него.

— Крис — рече тя, — искам да се махна от тук.

— Не мисля, че за момента това е добра идея. — Тя го изгледа с удивление и гняв, но той продължи: — Връзката на мосю Воже с Трангх, колкото и да е слаба, може да се окаже тъкмо онова, което ни е нужно, за да хванем виетнамеца и чрез него да се доберем до Магьосника. — Той й хвърли многозначителен поглед. — Независимо как се чувстваш сега, смятам, че не би искала да изпуснеш подобна възможност.

Тя кимна с неохота.

— Но няма да стоя в една стая с него.

— Ела, скъпа — каза Морфея, като я хвана за ръката. — Ще те настаня другаде.

Воже понечи да възрази, но видя израза на лицето на Морфея и размисли. Ръката му, протегната в знак на предупреждение или молба, падна и се удари в бедрото му.

— Тя разби сърцето ми — каза той, когато Морфея и Сутан излязоха от стаята.

Крис, който го наблюдаваше внимателно, отвърна:

— Ако Сутан има нещо общо с това, мосю Воже, то причината е изцяло у вас.

Без да обръща внимание на болката в хълбока си, Мън се втурна нагоре по стъпалата и профуча покрай Ма Варада във вестибюла. Обърна се, за да затръшне вратата в лицето й, но тя вече се бе вмъкнала вътре след него. Дали защото искаше да я изолира, за да я защити, или защото все още й нямаше доверие?

Той сложи пръст на устните си и й направи знак да не се отдалечава от вратата. Намираха се в слабо осветено преддверие. Върху нисък скрин в стил „Луи XIV“, отрупан като сватбена торта с украшения от позлатен бронз, бе поставена кристална купа, пълна с клонки кучешки дрян, традиционния предвестник на пролетта. На стената вляво висеше фламандски гоблен, гъмжащ от трескави ловци и озъбени кучета, обградили окървавен елен.

Пред тях стълбище от полиран дъб водеше към втория етаж. Там светеше лампа, в чиято светлина върху стъпалата се появи изрязана като с нож сянка на човек.

— Ма Варада?

Гласът на Магьосника извика в съзнанието на Мън поток от образи и събития. Той се отърси от тях и даде знак на Ма Варада.

— Да? — Дали долавяше в тона й дързост, или примирение?

— Качи се горе.

Мън я погледна и устните й беззвучно му казаха една дума: „карма“.

Той навлезе в разкривената сянка, която сякаш се движеше заедно с него, скривайки светлината.

Мъжът, който стоеше горе, му беше напълно непознат и държеше в ръката си автоматичен пистолет „Берета“.

— Здравей, Мън — каза Магьосника. — Видях те, когато излезе от колата. — Над рамото му се забелязваше портрет на пълен човек в пурпурна мантия, вероятно принц или крал, розов и самодоволен.

— Какво е станало с теб? — попита Мън, макар да не беше особено трудно да се досети.

Магьосника махна с пистолета си и той тръгна по коридора, покрай портрета на прехранения монарх, докато влезе в светло боядисана стая. На мраморната полица над камината звучно тиктакаше орехов часовник. Два прозореца гледаха подобно на очи към тясната уличка и нататък, към войнствените статуи на площад „Трокадеро“. Върху богато украсения скрин беше отворен съвсем съвременен куфар от парашутен плат, от който се подаваха риза и панталони. Дрехите на Магьосника. За къде ли заминаваше?

— Умрях — каза той, — и се родих отново. Животът всъщност се създава доста лесно, когато познаваш нужните хора и те разполагат с неограничено количество пари.

— ЦРУ.

— О, Господи! — Магьосника се засмя. — Не, не. Управлението се ръководи от купчина скръндзи, които не правят разлика между пари и влияние. И сега е същото, както по времето, когато работех там. Но това, драги ми Мън, беше много отдавна.

Мън си помисли, че хирурзите бяха дали на Върджил идеалното лице. Той можеше да се крие зад безизразната му външност, която, подобно на маска, се подчиняваше по-скоро на неговите команди, отколкото на чувствата му.

— Сбогувах се с ЦРУ през 1972-ра. Беше несравнимо усещане. Сякаш се отървах от четиригодишен запек или се измъкнах от чистилището — впрочем ако питат мен, Виетнам беше тъкмо това.

— И къде отиде? — Мън не гледаше в пистолета. Пред очите му бе джунглата, каменните стени на Ангкор, Вишну, богът на съзиданието и разрухата.

— Това ли си дошъл да разбереш, драги ми Мън? За бога, надявам се, че не си чак толкова глупав.

Не пистолетът бе източникът на смъртта, а човекът. Но погледът бе неспособен да проникне зад пластмасовото лице на Магьосника.

— Вярно е, че в началото обичах ЦРУ. Но това се дължеше главно на моята наивност. Виждах в тях — а оттам и в себе си — съвременно превъплъщение на Тексаските рейнджъри[4], една традиция на мъжество и твърдост. В онези дни вярвах, че ЦРУ защитава нещо важно и неповторимо. Все пак, аз познавах историята на „Тайните служби“, великите дела, които тази организация е извършила за Америка през Втората световна война.

Мън трябваше непрестанно да си напомня колко е опасен този човек, какво бе сторил той с Тери. Лицето на Магьосника излъчваше доброжелателност. Когато се усмихнеше, изглеждаше невероятно, че би могъл да причини вреда на живо същество. Той притежаваше онази сила, към която така се стремят азиатците. Беше съсредоточен, в състояние на пълен самоконтрол. В известен смисъл, сега той бе много по-близо до Изтока, отколкото по времето, когато Мън бе воювал с него в Индокитай.

— Но съм се заблуждавал. Както и тогава, когато вярвах, че сме наясно какво правим във Виетнам, докато не открих, че войната вече не се води от генералите, нито дори от началник-щабовете. Виетнам беше рожба на президента. Кога Никсън и Кисинджър са спрели да се доверяват на Конгреса и на собствения си кабинет? Не знам това, но от този момент нататък никой американски президент не е давал пет пари нито за Конгреса, нито за хората, избрали членовете му.

Мън си помнели, че Магьосника сякаш бе ходил някъде и бе открил тайната на живота. Смисълът на човешкото съществуване, вечният проблем на хората от неговата раса, вече не го засягаше.

— Но какво прави на свой ред съвременният Конгрес, освен да тъпче собствените си джобове? Гласува нов данъчен закон и добавя към него клауза, с която повишава заплатите на всичките си членове. Сенаторите и представителите хленчат, че не им се дава информация за свръх секретните операции на ЦРУ, а когато я получат, се прескачат един друг, за да я издадат първи на средствата за информация. В момента политическата власт представлява извратено отражение на холивудско шоу и се измерва с това колко минути телевизионно време можеш да си изпросиш. Схващаш ли всичко това, драги ми Мън, или е прекалено сложно за жалкия ти азиатски мозък?

— Новото ти лице не може да те скрие от мен — каза Мън. — Аз те виждам такъв, какъвто си.

— Аз съм бъдещето — рече Магьосника. — Само аз имам достатъчно ум, за да предпазя Америка от самоунищожение. От години японците изкупуват акциите на корпорациите ни. Сега ни измъкват изпод носа най-ценните недвижими имоти заедно с компаниите, които се помещават в тях. Америка се разграбва парче по парче, а правителството спи. Президентът се интересува единствено от властта и тайните си операции, а Конгресът — от това как да одере данъкоплатците.

Едва сега Мън разбра промяната, настъпила у Магьосника. Той не се боеше от смъртта. Но не както във Виетнам, поради вяра в собствената си неуязвимост, а защото бе научил, че животът и смъртта са свързани, че смъртта не е край, а ново начало.

— ЦРУ беше изцяло под властта на лакомите за информация хрътки от Капитолия, които след това я продаваха на медиите — затова го и напуснах.

Магьосника се облакъти на камината. Мън ясно виждаше, че е изключително доволен от себе си.

— Оттогава може да се каже, че съм независим. Вземам решенията сам. Все още имам шеф, но действам в съответствие със собствените си планове. Той си мисли едно, а аз знам друго. Макар да не е толкова глупав като другите, съмнявам се, че би одобрил онова, което върша. И той като всички останали е пленник на собствената си власт.

— Кой е той? — попита Мън. „Кой кого лъже, мина му през ума. Не можеш да имаш шеф и при това да си независим.“

Магьосника се ухили доволно.

— Бас държа, че ти се ще да разбереш. Но ти искаш да разкриеш твърде много тайни, драги ми Мън. Чувам, че напоследък си обикалял из Шан. И какво, разкри ли плана ми? Не вярвам. В противен случай сега нямаше да си тук. Искаш да разбереш кой те е продал — адмирал Джъмбо или генерал Киу. Е, сбъркал си адреса. Аз не раздавам информация, особено на някакъв камбоджанец, който би предпочел да ме види мъртъв.

— Ти уби Тери — рече Мън. — С удоволствие бих ти отнел живота.

— Защо? — попита Магьосника. — Само не ми казвай, че искаш да възстановиш справедливостта. Ти беше просто дресираното кученце на Тери — такова, каквото е за мен Трангх. Единствената разлика между вас двамата е, че Трангх и досега си знае мястото.

— Ти си глупак, ако мислиш така.

— Виж ти, виж ти.

— Тери беше мой приятел. Единственият ми приятел.

Магьосника обърна пистолета и го постави върху протегнатата си длан.

— Добре. Щом наистина искаш да отмъстиш за него, ела и ме убий. — Мън не помръдна от мястото си. Той можеше да познае кога му готвят капан. Това не бе по-различно от приближаването на противника с голи ръце, което Магьосника владееше твърде добре през войната. Идеята беше накараш противника да забрави предпазливостта, а на война непредпазливият е мъртвец.

— Правилно си се насочил към Шан — рече Магьосника. — Именно от там тръгва всичко — пари, власт, живот и смърт. Колко ли хора, драги Мън, са намерили смъртта си там, горе, защото не са могли да направят разлика между тези неща? — Той се засмя. „Берета“-та все още лежеше върху дланта му като отровна примамка. Мън не й обръщаше внимание.

— Не си глупав — каза Магьосника. — Научил си някои неща по-добре дори от Тери.

— Твоята омраза те издава — рече Мън. — В крайна сметка тя ще те унищожи. Теб, който си обзет от желанията на плътта.

Магьосника се засмя отново.

— Точно на теб особено ти подхожда да проповядваш идеите на будизма, скъпи убиецо Мън.

— Войната ни налага свои собствени условия.

— Глупости!

— Така ли? Ти по-добре от много други знаеш какво причинява войната на хората. Смъртта е нищо в сравнение с кошмарите, които остават в паметта, с душевната уродливост, сполитаща оцелелите от сраженията.

— Давай по-изкъсо.

— Помниш ли — каза Мън, — малкото момиченце, което плачеше толкова жално? То беше така крехко, така безпомощно. Дори и с прикрепената към тялото му виетконгска граната. Питам се какво си спомняш за него? Звука на плача му или грохота на експлозията, когато го застреля и задейства гранатата? Самият аз помня и двете и то така ясно, че понякога ми се струва като да е било вчера.

— Млъквай. — Магьосника хвана отново пистолета за дръжката и го насочи към Мън. — Би трябвало да те застрелям.

— Не виждам защо да не го сториш — каза Мън. — Аз представлявам за теб не по-малка заплаха, отколкото беше Тери.

— Не. — За пръв път някаква отсянка от емоция пробягна по лицето му. — Тери беше единственият човек, на когото някога съм се доверявал. Той знаеше всичко.

— Впоследствие тъкмо в това е бил проблемът, нали?

Магьосника кимна.

— Той беше също така независим, както и аз. Когато разпрата дойде, сблъскахме се с устрема на диви овни. Пострадахме и двамата.

— Разпра? За какво?

— Нима Тери не ти е казал? Виж, това ме учудва. В резултат на нея той се оказа собственик на канала към адмирал Джъмбо — същия, който получихме от мосю Воже през войната.

— Срещата в Ангкор. Червените кхмери.

— М-мм. Каналът беше нещо като утешителна награда, която той получи при раздялата ни.

— По-точно, когато е прекратил участието си в организацията ви.

— Да. Той заплаши, че ще ни издаде, ако не го освободим. Даде ни копие от дневника, който бе съставил — имена, явки, разпределяне и пренасочване на пратките. Увери ни, че оригиналът е скрит на сигурно място. Тогава всички казаха майната му, нека си върви.

— Но не и ти.

— Аз също го казах — усмихна се Магьосника. — Но не го мислех. Нито за миг не го изпуснах от очи. Държах го на мушка подобно на елен, който трябва първо да достигне зрелост и едва тогава де бъде убит.

— Разчитал си, че ще подобри състоянието на канала.

— Което той и стори с твоя помощ. — Мън си помисли, че ръката на Магьосника трябва да се е уморила да държи пистолета толкова дълго, но нямаше намерение да се осланя на това. — Единственото, което не очаквах, беше, че вие двамата ще имате собствени идеи за крайния консуматор на хероина. Между другото, на кого всъщност го продавахте?

„Интересно“, помисли си Мън. Генерал Киу знаеше какво са правили с наркотика, а Магьосника, очевидно — не. Дали това означаваше, че генералът му бе казал истината, или просто, че е запазил някои неща в тайна от Магьосника?

— На никого, за когото да си чувал — отвърна Мън.

— Но къде е отивал все пак? Беше толкова много. Прекалено много, за да не чуя нищо за местоназначението му.

— Ето ти хубава задачка.

Очите на Магьосника, полупрозрачни от напрежение, бяха като две капки восък върху повърхността на маса.

— Едно ще ти кажа, ти си корав кучи син. А беше и дяволски добър войник.

Това прозвуча на Мън като епитафия и той съсредоточи вниманието си вече не върху восъчното лице на Магьосника, което не му говореше нищо, а върху показалеца на дясната му ръка, обвит около спусъка на „Берета“-та.

Звукът от пистолетен изстрел някъде в дълбочината на къщата го накара да се стресне.

— Кротко, кротко — каза Магьосника, сякаш говореше на подплашено добиче, след което се усмихна. — Да не очакваше, че Ма Варада ще дойде да те спаси? Мислеше, че съм сам в къщата ли? Казах ти, че ви видях през прозореца. Господин Логрази, моята връзка с частната организация, за която работя, се е погрижил за нея. Завинаги. Тя също беше прекалено независима. Отначало смятах това за преимущество. Но постепенно, както вярвам се досещаш, то се превърна в недостатък. Многото размисъл неизменно води до поставяне под въпрос на съществуващото положение, не намираш ли? Напоследък Ма Варада бе станала непокорна. Това е най-добрият край за нея. — През цялото време той търсеше в лицето на Мън какъвто и да е намек, че словесните остриета са достигнали нерв или поне живо месо.

Мън си представяше как се завръща в Саджаинг заедно с Ма Варада. Мислеше си за ярко боядисаните стени на храмовете, за отказа от желания, необходим, за да се достигне нирвана. За един живот, преминаващ в съзерцание и служба на другите; за лика на Буда, обвит в мъгла от тамян и кардамон.

Но ако всичко това бе невъзможно, той нямаше да се противи. Карма. Желанието му за този нов-стар живот, макар и да диктуваше всички негови настоящи действия, само по себе си бе пагубно.

— И досега не знам — рече Мън, — дали тя ми казваше истината, или лъжеше.

Той с удоволствие видя мигновения изблик на гняв, проблеснал в очите на Магьосника. Както сам бе казал преди малко, той не обичаше да издава тайни.

— Това не е важно. Само след миг вече няма да има никакво значение за теб.

Усещайки приближаването на смъртта, Мън каза:

— Правиш ми добрина, може би единствената, която си сторил през живота си. При следващото си прераждане ще се помъча да изкупя греховете си от този живот, ще се стремя да върша само добри дела.

Магьосника се намръщи, но причината не беше в думите на Мън, както той си помисли отначало. Вниманието на Магьосника бе насочено към отворената врата.

На прага стоеше Ма Варада и държеше в ръката си пистолет „Берета“, точно копие на неговия.

— Хвърли го на земята — каза тя, — или ще те убия.

— Къде е Логрази?

— Той беше глупав и слаб — отвърна Ма Варада. — Ударих го и той падна. Тогава му взех пистолета, отворих му устата и пуснах един куршум през небцето в мозъка му. Нали ти ме научи на този начин?

Магьосника кимна.

— Ма Варада? — каза той.

— Да?

Той я застреля без въобще да отмества дулото на пистолета си. С разтворени като в почуда очи, тя отхвръкна назад и се блъсна в стената на коридора. Над мястото, където биеше сърцето й, разцъфна петно от кръв.

— Това пък е друг начин — каза Магьосника.

Мън вече се движеше. Магьосника трябва да го бе видял с ъгъла на окото си, защото в последния момент предприе ответно движение. Но не беше достатъчно бърз. Лицето на Мън се сгърчи от болка, когато той изхвърли крака си напред и върхът на обувката му улучи Магьосника в слабините.

Той падна на колене и Мън му нанесе силен саблен удар отстрани по врата. Нервният възел мигновено излезе от строя и Магьосника се строполи настрани, временно парализиран.

Мън сграбчи пистолета и като преобърна тялото, натика дулото му докрай в зейналата уста. Пръстът му се напрегна на спусъка.

Често си бе представял този момент, неведнъж го бе виждал в сънищата си. При това винаги го бе изпълвала мисълта за Тери, за изравняването на везните, теглени от древните символи на доброто и злото, Хануман и Равана. Но сега, след краткия си престой в Саджаинг, Мън съзнаваше, че не той трябва да вземе това решение. Не на човека, а на боговете принадлежеше правото да възстановяват равновесието на блюдата.

С други думи, за Мън беше съзерцанието, службата на хората и добрите дела. Не и убийството. Убийството бе грях, който той не можеше повече да извършва. Буда беше прав. Нямаше такова нещо като човешка душа, защото съществуването на душа означаваше своего рода неизменност. А духовната същност, както го бяха учили някога в „кяунга“, манастирското училище в Саджаинг, се намираше в състояние на вечно движение. Едва сега той постигаше цялата дълбочина на тази истина.

Това беше един нов Мън, възкръснал от пепелта на стария. Не изпитваше желание да убива, нещо повече, не виждаше нужда да го прави.

Той пусна „Берета“-та и се изправи. Пистолетът остана да стърчи от устата на Магьосника като някакъв странен металически знак.

Мън излезе в коридора и приклекна до изцапаната с кръв стена. Проверката потвърди онова, което инстинктът вече му бе казал. Ма Варада бе мъртва. Върховете на пръстите му докоснаха страните, устните, клепките й. Ресниците й бяха мокри от сълзи.

Спомни си как я бе свалил от разпятието на генерал Киу и се замисли за момент за живота, който бе водила, и прераждането, което я очакваше. После се върна в стаята и бързо прерови куфара, търсейки някакви указания за това накъде заминаваше Магьосника. Намери билетите, огледа ги и кимна. Можеше ли въобще да има съмнение? Претърси внимателно къщата за „Гората от мечове“, но от нея нямаше и следа. Върна се при куфара и погледна още веднъж билетите. Миг по-късно вече не виждаше, нищо в стаята.

Слухът му се изпълни от монотонните песни и медните гонгове, призоваващи вярващите на молитва, и той също се помоли. Но дали за себе си, или за Магьосника и той самият не знаеше.

Даяна отвори очи и се запита дали това е смъртта. Нима трябваше да остане прикована за цяла вечност в подобно състояние на небитие? Тя се помоли на Бога да не е така.

И той чу молбата й.

Болезнено, на пресекулки тя си пое дъх и разбра, че е жива. Опита се да помръдне и изкрещя. Болката почти я заслепи. Ударите на сърцето кънтяха в ушите й; дробовете й се пълнеха и изпразваха така шумно, сякаш в тях се вливаше не живот, а рокендрол.

Погледна край себе си и видя толкова много кръв, че едва не припадна отново. Пребори се със слабостта си, съзнавайки, че ако пак изгуби съзнание, може да не се събуди никога.

„Как мога да се спася?“ — запита се тя.

За момент съзнанието й затъна във въртоп от мисли: „По мен стреляха. Ранена съм. Дали е тежко? Ще умра ли?“

Даяна затвори очи и си пое дълбоко дъх. „Това няма да ми помогне“, мина й през ума. Вече усещаше как първите лепкави пипала на паниката превръщат разсъдъка й в безформена маса, неспособна на свързани умозаключения. „Не това е Пътят“, каза си тя твърдо.

Отвори очи и огледа стаята. Първо видя леглото. Плесенясалата му покривка бе цялата опръскана с кръв — с нейната кръв. О, Господи!

Отново си пое дъх, дълбоко, болезнено.

До леглото беше гетинаксовото нощно шкафче, върху него — металната нощна лампа, пепелникът, черният телефон.

Телефонът!

Трябваше да стигне до него. Опита се да стане и откри, че не може да се помръдне. „Парализирана съм“ — помисли си тя и сърцето й изстина. Започна да плаче — горещите сълзи се търкаляха по бузите й и капеха върху безполезните бедра.

После, когато пристъпът отмина, си каза: „Ти не знаеш нищо. Престани да разсъждаваш и се добери до проклетия телефон!“

Отблъсна се от стената с ръка. Дланта й бе покрита с коричка от засъхнала кръв. Тя се строполи върху изпоцапания килим и се заизвива като змия.

Сърцето й биеше ускорено. Въздухът пареше дробовете й. При всяко вдишване имаше чувството, че във вътрешностите й се забива нажежено острие. Болките бяха ужасни, но тя стискаше зъби и с помощта на лактите си се придърпваше сантиметър след сантиметър напред по килима. Докато внезапно пронизваща болка не я прикова на място.

Даяна лежеше настрани и дишаше тежко. Пред очите й играеха цветни кръгове и за момент й мина през ума, че е била в безсъзнание. Може би я беше свестил хладният въздух от климатичната инсталация, а може и въобще да не беше припадала. И в двата случая едно бе сигурно — че трябва да продължи напред. Но не можеше. Болката беше толкова силна, че не й позволяваше да се придвижи нито на косъм.

Тогава тя отпусна глава върху протегнатата си ръка и погледна назад. Видя краката си, лежащи един върху друг като мъртви. Стъпалата им се бяха закачили за дръжката на прикрепения към пода месингов лампион. Тя изкрещя от ярост и безсилие.

За миг присъствието на духа я напусна. Всичко това беше твърде много, за да го понесе — кръвта, болката, ужаса. Накъдето и да се обърнеше, тя виждаше своята кръв, влачеше се през своята кръв.

Сърцето и блъскаше така, сякаш щеше да се пръсне. Един сърдечен пристъп или мозъчен кръвоизлив като капак на всичко, и — щрак! — тя щеше да свърши, просто ей така.

„Но аз не съм свършила, каза си тя. Още съм жива! Жива!“

И като се обърна натам, откъдето бе допълзяла е толкова мъка, тя хвана единия си безчувствен крак и, стенейки, го отмести внимателно от основата на лампиона. После повтори същото и с другия. След това изви тялото си и като опря в килима първо левия си лакът, а сетне и десния, отново се повлече напред. Сълзи на болка се процеждаха изпод клепките й. Тя говореше сама на себе си, пееше си приспивните песни, които бе чувала като дете. Помъчи се да намери сигурност и топлина, като съсредоточи мислите си върху Сийв. Представи си го как я целува, иска ръката й, как двамата отиват към олтара и мълвят сватбения обет, как в утробата й расте нов живот и тя зърва за пръв път своето бебе, тяхното бебе, докато челото й се удари в крака на нощната масичка и тя вдигна ръка, хвана шнура на телефона и го свали оттам.

Набра номера на „Бърза помощ“ и каза:

— Полицай Даяна Минг. Ранена съм с огнестрелно оръжие. — После им даде адреса на хотела и личния телефон на капитан Клайн.

След това сигурно бе изгубила съзнание, защото когато отново отвори очи, се намираше на носилка, а над нея бе надвесено загриженото лице на Джо Клайн.

— Даяна, чуваш ли ме?

Тя кимна и се намръщи от болка.

— Кой направи това? Видя ли лицето му?

Около нея, точно извън границата на полезрението й, цареше оживена дейност. Тя се опита да погледне и установи, че не може да помръдне главата си.

— Лекарите ти поставиха шина — рече Клайн, като видя пребледнялото й лице. — Просто като предпазна мярка.

— Много ли съм зле? — Тя си спомни, че Сийв бе казал почти същото след нападението на покрива в Чайнатаун.

— Твърде рано е да се каже — отвърна Клайн. — Даяна, знаеш ли кой го е сторил?

— Да. — Трябваше на всяка цена да се свърже със Сийв.

— Кой?

— Капитане, нужен ми е телефон. — Носилката започна да се движи.

— По-късно. Сега отиваш в болница.

— Въпросът е на живот и смърт — погледна го умолително тя, докато я изкарваха от голата хотелска стая. Трябваше да разкаже на Сийв какво се бе случило, но най-вече трябваше да му даде името и адреса, които й бяха съобщили от „Ар енд Ай“ срещу номера, взет от портативния телефон на Рийд Паркс. Заради него бе умрял Брад Уолф, както и Чарли Карноу и Ранди Брукс. В крайна сметка, тя бе извадила късмет.

Джо Клайн я изгледа продължително. Вероятно се чудеше защо не иска да му каже нищо. Накрая кимна с глава.

— Ще донеса радиотелефона от колата. Можеш да го използваш по пътя.

Над главата й се чу глас, вероятно на някой от санитарите:

— Докторът няма да…

— Майната му на доктора — сряза го Клайн. — Чу какво каза тя. Нуждите на хората ми са преди всичко.

Трангх намери Магьосника все още с пистолета в устата. Остави настрана това, което носеше, коленичи на пода и внимателно го извади от устата му. После постави пръсти на гърлото му, напипа пулса в сънната артерия и като преброи ударите в минута, притисна ръка към артерията, така че да усети тласъците на кръвта от основата на дланта си до върха на средния си пръст.

Часовникът на камината бавно отброяваше минутите, през които, приведен над проснатото тяло, Трангх прилагаше лекуващата страна на „пенджак-силат“.

Изведнъж той се напрегна, чувствайки, че пулсът се ускорява. В същия миг Магьосника отвори очи, сграбчи виетнамеца за яката и се втренчи в него така усилено, че главата му започна да се тресе. После потрепери, като да се отърсваше от някакъв кошмар.

— Още един шибан жълтокож — прошепна той и пусна плата.

Трангх се изправи, отиде до отворения куфар и постави напреко на дрехите дългия, увит във велур пакет.

Магьосника потри очите си с длани, сякаш се пробуждаше от дълбок сън.

— „Гората от мечове“ е ключът — каза той. — За нас тя означава всичко. Мило ни бе нужен дотогава, докато притежаваше две трети от нея. Дълго време мина, преди да разберем, че по една случайност две от трите свещени оръжия, скрити от Мън в Ангкор, са попаднали у него. Някакви бандити, които преди да влязат в наркобизнеса се занимавали с търговия на крадени реликви, ги изкопали и дълго ги държали у себе си, без да знаят какво представляват. Мило имал късмета да ги отнеме от тях заедно с канала, който по-късно ние купихме от него. — Магьосника беше седнал и се подпираше на крака на един обърнат стол. Този път вече са истинските — добави той, като обърса с ръка потта от челото си.

Трангх не виждаше смисъл да му отговаря. „Гората от мечове“ вече не значеше нищо за него. Той знаеше, че боговете на Ангкор се пробуждат след вековната забрава, чувстваше как силата им започва да променя света. Бе доловил първия й смътен проблясък точно в онзи момент, когато Кристофър Хей и той стояха лице в лице в изоставената конюшня в Турет. Съзнанието за нея го бе потресло.

— Откри ли начин да ги пренесем през, митницата? — попита Магьосника.

— Няма нищо по-просто — отвърна Трангх. — Остриетата са направени от нефрит и няма да се видят на рентгеновия апарат, а металът е твърде малко, за да привлече внимание.

— Какво беше това? — подскочи изведнъж Магьосника.

Трангх се обърна и го погледна.

— Не го ли чуваш? — Магьосника се бе снишил напрегнато. — Сякаш някой плаче.

— Не.

— Ето пак. Плач на малко момиче.

— Не чувам нищо.

— В къщата има някой.

— Всички в тази къща са мъртви — рече Трангх.

Магьосника извърна рязко глава.

— Искаш да кажеш Логрази и момичето. — Той прекоси стаята и излезе в коридора. — Нямах предвид тях, глупако. — Наведе се над тялото на Ма Варада. То вече бе започнало да се вкочанясва. Никога не беше виждал лицето й толкова бяло. Коленичи до него, вдигна клепачите й и се взря в неподвижните зеници.

— Ти си мъртва — промърмори той. — Не можеш да плачеш.

Внезапно забеляза, че Трангх стои над него и побърза да се изправи, сякаш се бе почувствал неловко.

— Искам да огледам къщата.

— Всички са мъртви — каза Трангх, но за всеки случай го последва от единия край на къщата до другия. Не намериха нищо, освен трупа на Логрази.

Накрая отново се върнаха в гостната, където почти пълният куфар очакваше Магьосника.

— Ще се освободиш от телата по обичайния начин — рече той.

— Щом така желаете — отвърна Трангх с такъв тон, че Магьосника се обърна и го изгледа.

— Какво ти става?

Виетнамецът не отговори веднага, сякаш и самият той се пробуждаше от сън, подобно на боговете от Ангкор.

— Кристофър Хей и Мило са заедно.

Магьосника примигна.

— Виж ти, това е интересно.

— Хей се е сдушил със Сийв Гуарда.

— Танцьорът. — Магьосника смръщи вежди. — Трябваше да го убиеш, когато имаше тази възможност на Дойърс стрийт. И без това ме беше измъкнал навреме от сградата.

— Ако бях останал там още малко, сега щях да съм мъртъв.

— Но също и Гуарда — каза Магьосника, като затвори куфара и дръпна ципа.

— Мисля, че трябва да отидем там, където са те — рече Трангх.

— Заедно ли са?

— Кристофър Хей и Мило — да. С тях е и дъщерята на Мило.

Това привлече вниманието на Магьосника.

— Време е да унищожим онова, което е останало от живота на Мило, да поправим твоите пропуски и да приключим с тази работа веднъж завинаги. — На лицето му се появи онази жестока усмивка, единственото което бе съхранил в себе си от някогашния Арнълд Тот. — Ще убия Сутан пред очите на баща й. Но… — Той вдигна показалеца си. — Трябва ми невредим, ясно ли е? Искам да разбира всичко и да се мъчи, преди да го убия.

Трангх погледна човека, който го бе предал, и не изпита нито гняв, нито омраза. Усети по-скоро как го изпълва някакво удовлетворение.

— Страдал съм достатъчно — рече той, — за да разбирам отлично какво имате предвид.

Излязоха навън и той седна зад волана на черното БМВ. Магьосника заобиколи и се вмъкна на седалката до него, след което колата се измъкна на заден ход от тясната уличка.

Трангх се съсредоточи върху пътя пред себе си. Светлините се отразяваха от блестящата броня на БМВ-то като размазани петна от боя, нахвърляни върху черно платно.

С известна изненада той си помисли, че в момента Париж му прилича именно на това. Всеки от градовете, в които бе ходил, притежаваше свое собствено излъчване, олицетворение на човек, бог или звяр. Сайгон беше курва, Ангкор — дремещ бог, Пномпен — свърталище на демони. Ню Йорк беше машина, Ница — послушно дете, а Париж бе упорита, своенравна стара дама, неизменно млада и също така неизменно мъдра.

А сега той се бе превърнал в чиста дъска, върху която Трангх можеше да напише собственото си начало, среда и край. Или с други думи, да изкупи всички грехове, които бе извършвал в своето упорство, също така безкрайно, както и онова на този град.

Сена беше осеяна с ярко осветени увеселителни лодки; отблясъците танцуваха като диаманти по гребените на малките вълнички. Докато се носеше по Порт д’Йена и покрай Айфеловата кула, той обмисли онова, което му се предлагаше. То не беше свобода — във всеки случай, не още — но бе началото на един път.

Той вече не забелязваше човека до себе си, нито виждаше града — освен като основа, върху която да прикрепи своето видение за бъдещето.

С увеличаването на скоростта го обгърнаха ивици от светлината на Париж. И тази невероятна светлина започваше да губи форма, да придобива невиждани свойства, докато накрая се сля в нещо, наподобяващо зов на тромпет.

Беззвучно, неистово се чупеше стъкло, пръскаше се на стотици милиони късчета. Светлините на нощта се спускаха като ангели върху назъбените отломки, докато отраженията от болката на строшаването им озариха небето като второ слънце.

Натискайки докрай педала на газта, смътно дочу някакво крещене, така далечно, сякаш идваше от друг свят. Не му обърна внимание. Беше твърде стар, за да приема заповеди, твърде млад, за да ги разбира.

Видя черната като нощ гора на Люксембургските градини в момента, когато усети, че някой го тресе, като отново крещи в ухото му. В дясното му слепоочие бе опряно дуло на пистолет.

Тогава той рязко изви кормилото. Гумите негодуващо изпъшкаха, колата се метна върху бордюра, разкъсвайки пешеходните вериги и се понесе право срещу високата желязна ограда край фонтана Медичи, където гръцкият циклоп Полифем жадно се взираше надолу към красотата на двамата смъртни любовници, Ацис и Галатея.

Непосредствено преди удара Трангх осъзна, че от момента, в който бе прочел „Катастрофа“, винаги бе искал да умре по този начин. Не просто го бе желал, но и съзнателно се бе стремил към това. Липсваше му само поводът за такава смърт. Не, не само той, защото преди всичко смъртта му бе невъзможна без вяра. А цялата вяра в него бе изгорена от кипящия напалм, погълната от ненаситната паст на войната. Докато най-сетне, държейки „Гората от мечове“ в ръце, той не бе изровил вътре в себе си истината за това, как е бил манипулиран от Върджил. Сега, унищожавайки него, щеше да задоволи както вярата, така и разума си.

Блестящ хром, крехко стъкло и слаба човешка плът връхлетяха с огромна сила върху непоколебимата желязна ограда, охранявала от седемнайсети век прилежащите околности на двореца, който Мария Медичи издигнала като своя резиденция, понеже намирала Лувъра скучен.

Трангх не само искаше да умре, той бе подготвен за смъртта. Чужд на всякакъв страх от нея, той гореше от нетърпение да възседне отново „самсара“, колелото на живата, да открие какво ще е следващото му прераждане и как може да го използва, за да пречисти своята същност от натрупалата се през този живот мръсотия.

Но това не бе съдено да стане.

Окървавен и охлузен, той отвори очи, за да види пред себе си съзвездие от трепкащи светлинки и сред тях — черна сърцевина, прекъсвана само от безразборни тъмночервени петна.

После мозъкът му се избистри напълно и той осъзна, че гледа Магьосника, който беше наполовина изхвърлен върху предния капак на БМВ-то. Простряно сред морето от натрошено стъкло, тялото му сякаш висеше над бездънна, невидима пропаст.

Хромираната рамка се бе откъснала вследствие на удара и подобно на хищно влечуго се бе увила около лявата му китка. Бавното капане на кръвта отброяваше минутите потресена тишина.

Магьосника беше мъртъв, а той, Трангх — не. Защо?

„Сълзите на милиони правят фонтан, когато слънцето изгрява.“

Докато гледаше тялото до себе си, през ума му премина мисъл, изумителна като бяла небесна светлина. Трангх потрепери от изпълнилото го прозрение.

Той не можеше да умре тук, разбивайки се в черната, опръскана със светлини преграда. Това бе съдбата на Магьосника, не неговата.

В този миг на откровение Трангх видя, че часът му все още не е настъпил. Процесът на метаморфозата му едва започваше и нямаше да завърши, преди отново да се изправи лице в лице с Кристофър Хей.

Той откачи предпазния си колан и като се наведе напред, разпра сакото на Магьосника откъм гърба. После разкъса ризата му и се избърса с нея от кръвта. Когато приключи, парчетата плат бяха почти прогизнали.

Огледа се наоколо, търсейки своя „гунсен“, стоманеното бойно ветрило. При мисълта за пистолета в жабката на БМВ-то, който Магьосника можеше да използва, бе счел за разумно да се въоръжи. Но ценните мигове отминаваха, без да може да го открие. Вероятно бе изпаднало навън при катастрофата. Трангх хвърли един последен поглед на смачканото, окървавено купе. Сетне излезе от колата и тръгна напряко през площад „Едмон Ростан“ към булевард „Сен Мишел“.

Когато стъпи на тротоара, се озърна назад. Някаква самотна кола намали и спря. Шофьорът излезе и предпазливо се приближи до смачканото БМВ. Надникна вътре и внезапно отскочи назад, сякаш го бе ужилил рояк пчели. Огледа се наоколо и Трангх се сви в сянката на сградите. После, когато и други коли приближиха като лешояди на мърша, шофьорът изтича до една телефонна кабина.

„Аз горя“.

Трангх пое забързано по булеварда. Магьосника предвидливо държеше Мило под наблюдение от момента, в който той бе решил да привлече на своя страна Логрази. Поради това Трангх знаеше както за Морфея, така и за къщата „Ле Порт дю Жад“.

Той сви зад ъгъла и видя портите й пред себе си. Сега вече всичко бе в пламъци.

Когато Сийв стигна до „Порт дьо Жад“, някой слушаше „Десафинадо“, бразилска популярна песен от шейсетте години. Странно, но той си спомняше точно къде е бил и какво е правил, когато я чу за пръв път. И тогава, както и сега, я изпълняваше Жоао Жилберто; кадифеният й контра алт галеше стиховете, любеше се невинно с мелодията.

Намираше се в душна барака от гофрирана ламарина с едно виетнамско момиче на име Шугър, което се кискаше всеки път, когато той я наричаше така. После, вече у дома си, когато видя иначе невероятно забавния филм на Били Уайлдър „Някои го предпочитат горещо“, той си мислеше за нея всеки път, когато на екрана се появяваше Мерилин Монро.

Тя беше слабо, невзрачно създание, което обаче не й пречеше да танцува боса-нова с дяволско умение. Откъде се бе научила, Сийв нямаше представа. Веднъж я попита и тя се разкиска в отговор. Когато се любеха, а то беше често, се притискаше в него така, сякаш отдаваше на това някакво особено значение, а след това не му позволяваше да излезе от нея.

Веднъж му каза, че живее само тогава, когато е с него, и Сийв някак си й повярва.

Той можеше да прекарва свободното си време и с други, много по-красиви и надарени жени, но неизменно предпочиташе Шугър. Когато беше с нея, често си мислеше за брат си. По това време Доминик вече четеше Библията, докато другите пиеха, обикаляха бардаците или се друсаха с наркотици. Тази нравствена чистота пред лицето на пагубната виетнамска градина на удоволствията изглеждаше на Сийв благородна. Той се възхищаваше на силата и твърдостта на по-малкия си брат, виждаше в него спокойствие и увереност в собствената цел, които бяха колкото завидни, толкова и успокояващи.

Истината беше, че Сийв още тогава се чувстваше свързан с тази нравствена чистота. Полицаят, който по-късно щеше да държи закона пред себе си като факел и щит, бродейки из тъмния подземен свят на Манхатън, бе роден тук, сред мръсотията и лудостта на една война, която никога не биваше да започва.

Истината беше, че Сийв искаше от Шугър нещо повече от нейното тяло или дори от компанията й. Без дори да го съзнава напълно, той искаше да я превърне в нещо по-добро. Както Доминик, който искаше да спаси онези, чиито души бяха осакатени от преживяното тук, Сийв искаше да спаси Шугър от хаоса, в който бе хвърлена страната й.

Разбира се, това не беше възможно.

Както бе казал Доминик, Бог бе отвърнал лицето си от тази част на света и дяволът се възползваше от това, за да вилнее с всички сили. Веднъж Сийв отиде в бараката на Шугър с намерението да й почете от едно окъсано томче на Чосър, което бе намерил на боклука в Бан Ми Туот. Много страници бяха повредени или липсваха, но този факт не го смущаваше. По-скоро виждаше в него предизвикателство с помощта на собственото си въображение да прехвърли мостове над празнотите в историите на великия разказвач.

Шугър бе седнала върху бедния си сламен дюшек, но не отвърна на поздрава му, нито се помръдна, когато той влезе в бараката.

Сийв се приближи до нея и видя, че е мъртва. Нямаше никаква кръв. Не беше убита, нито наранена по някакъв начин. Не се забелязваха наркотици, макар той да беше съвсем сигурен, че тя пуши марихуана, а от време на време, когато можеше да си го достави — и опиум.

Просто беше умряла така, както си отиват американците, когато тялото им се изтощи на седемдесет и девет или осемдесет и пет години. Шугър беше на деветнайсет, средната възраст на американските войници във Виетнам.

Сийв прекара нощта седнал до нея, като четеше Чосър на глас, докато от мъничкия касетофон, който й бе подарил, тихо звучеше „Десафинадо“ на Жоао Жилберто.

Сега, докато влизаше през портите на тази къща на левия бряг, му се струваше, че всичко е било едва вчера. Звуците на „Десафинадо“ се носеха в полумрака на обширния двор. Той видя пред себе си патинясалия фонтан, делфина и русалката, слети в еротична прегръдка. Мелодичният звън на водата се преплиташе с гласа на Жилберто.

Никой не отвърна на почукването му. По това време дворът беше пуст. Мина му през ум, че бе имал късмет, задето Сутан беше в неговата стая при позвъняването на Крис. Разбира се, побъркана от безпокойство заради отсъствието му, тя бе заръчала на портиера да прехвърля всички разговори за нея в стаята на Сийв.

Десет минути след излизането й, когато Сийв се чувстваше особено отвратително, телефонът иззвъня отново. Беше Даяна. Той слушаше гласа й и една част от него тръпнеше от ужас за нея, докато друга се изпълваше с гордост. При това мозъкът му попиваше всяка частица от информацията, която тя му докладваше.

Когато Даяна стигна до името и адреса, които и бяха дали от „Ар енд Ай“, тези на човека, с когото Рийд Паркс се бе опитал да се свърже, преди тя да го убие, Сийв каза:

— Значи радиотелефон, при това невключен в указателя. Това трябва да е онзи Джейсън Крейг. Но той няма нищо общо с разузнаването.

— И да, и не. — Той напрягаше слух да долови оттенъците в интонацията й, замъглени от хилядите километри разстояние. — Нека не забравяме кой е той — председател на МКК.

Международният конгломерат за комуникации беше най-големият в света производител и оператор на мрежи за свръзка, системи за предаване на глас и информация и спътникови ретранслатори. Нямаше страна в света, която по един или друг начин да не използва технологиите на МКК. Това беше наистина глобална организация. И Джейсън Крейг беше не само неин председател — със своите седемдесет и пет процента от контролния пакет акции той беше фактически собственик, отговорен само формално пред подбран от самия него директорски съвет.

— Възможно ли е само един човек да се крие зад всичко това? — Сийв много добре знаеше какво пита.

— Искаш да кажеш, да притежава собствена армия от разузнавачи? Собствена наркомрежа, обхващаща целия свят? Достатъчно власт, за да се противопостави на Агенцията за борба с наркотици, ЦРУ и дори на президента? Не знам. — Внезапно той ясно долови изтощението й, макар и филтрирано през трансатлантическия кабел. — Кажи ми ти.

— Забрави за това сега — рече Сийв, като се опитваше поне в този миг да погледне всичко отстрани, да надделее над своята пристрастност. — Гледай само по-скоро да се оправиш.

— Как мога да го забравя — каза гласът на Даяна в ухото му, — докато знам, че си в опасност?

— Всичко ще бъде наред.

— Скоро ли ще те видя?

— Да. Много скоро — отвърна той, после добави: — Даяна? Ти се справи дяволски добре.

— Благодаря, шефе. — Последва кратка пауза. — Обичам те, Сийв.

Той преглътна.

— И аз те обичам. — Знаеше, че не го казва просто така. Когато остави слушалката, погледна адреса, който Сутан бе записала в бележника до телефона. После започна припряно да се облича.

Вече зад вратите на Ле Порт дю Жад, Сийв се огледа наоколо. Крис и Сутан. Къде ли бяха те?

Вляво от него дворът преминаваше в избуяла градина, отрупана с напъпили, покрити с роса пролетни цветя — азалии, жасмин, люляк. Вдясно се намираше широко стълбище. Той тръгна натам.

Тъкмо щеше да стъпи върху него, когато погледът му, попадна върху една врата, полускрита от богато украсеното подножие на стълбището. Той заобиколи и застана пред нея. Малките косъмчета на тила му настръхнаха.

Върху дъските бе изрисуван с червено символ, който му беше добре познат — „фунг хоанг“, виетнамският феникс. Талисманът на Трангх.

Сийв посегна с разтреперана ръка, поднесе изцапания с червено пръст до носа си и го подуши. Кръв, боже Господи! Чия ли беше?

Той блъсна вратата и влезе в мрака зад нея.

— Тя никога вече няма да ми проговори — рече Воже.

Крис го погледна.

— Това положително е възможно — отвърна той. Сетне се подсмихна с иронично повдигнати вежди: — Нима търсите съчувствие?

— Не — каза Воже. — Търся прошка.

— В такъв случай, струва ми се, че сте сбъркали адреса.

— Нямате ли капка християнско милосърдие?

— Безспорно — отговори Крис. — За онези, които го заслужават.

— Кой сте вие, за да преценявате кой какъв е? — попита Мило. — Единствено Господ може да ни съди.

— Нима изведнъж станахте религиозен? Колко удобно.

— Сигурно ще ви се стори забавно, ако ви кажа, че именно Господ ме отведе в Индокитай.

— Прав сте. Много е забавно.

— И все пак, това, което ви казвам, е самата истина.

— Мосю Воже — каза Крис, като се обърна, за да погледне през прозореца, — вие можете да ми казвате каквото си поискате. Това не означава, че аз трябва да ви слушам.

В далечината, край източните порти на Люксембургските градини, се забелязваха скупчени коли. След малко се появиха и сини, проблясващи светлини. Полицията. Трябва да беше станала някаква катастрофа. Крис отново се обърна към Воже.

— У един контрабандист и убиец като вас подобна лъжеправедност е отвратителна — рече той.

— Така ли? — Главата на Воже трепереше от вълнение. — Не ми беше известно, че се познаваме толкова добре.

Крис го изгледа за момент.

— Мисля, че и това, което знам за вас, ми стига.

— Невежеството — каза Воже, застанал по средата на стаята, — е пътеводната звезда на глупака. А вие сте всичко друго, но не и глупак. — Той скръсти ръце на гърдите си. — По времето, когато пристигнах в Индокитай, както Буда, така и Вишну вече умираха. Моите сънародници се бяха погрижили за това с обичайната си за подобни случаи прилежност. После дойдоха комунистите и се заловиха да хулят Бога и неговия син, Исус Христос. Резултатът, разбира се, беше хаос. Аз исках… аз трябваше да направя нещо за това.

— С подобни идеи в главата е трябвало да станете йезуит.

— В по-ранни времена, може би. Но днес, дори преди двайсет години, йезуитите вече бяха изгубили своята сила. Същото важи и за църквата като цяло. Напоследък Южна Америка се превърна в тяхно бойно поле, на което, както изглежда, и двете страни губят.

— Южна Америка е доста далеч от Индокитай.

— Така е, наистина. — Сега Воже изглеждаше по-спокоен, сякаш поне за момента простият факт, че го слушаха, беше достатъчна проява на християнско милосърдие. — Това, че попаднах на канала, който ми осигури достъп до адмирал Джъмбо, беше до голяма степен случайност. Бях допуснал сериозна грешка в преценките си за човешката природа, която ме вкара в конфликт с банда крадци и главорези. Те си изкарваха прехраната с контрабанда на наркотици — количествата, които по-късно ми казаха, бяха смайващи. И какво правеха с толкова много пари? Непрестанно се дебнеха помежду си за по-голям дял от плячката. Именно в това съзрях начин едновременно да се освободя от тях и да завладея единственото ценно нещо, което притежаваха. Започнах тайно да заговорнича с една от групите срещу друга, после — с трета срещу първата, и така отново и отново, без да успеят да ме хванат. Алчността е мощно гориво. Съвсем малко време им беше необходимо, за да се самоунищожат, а когато всичко свърши, победителите бяха толкова слаби, че не срещнах никаква трудност да ги изпратя в същите гробове, в които бяха вкарали последните си противници. А знаете ли за какво използвах печалбите от канала?

— Купували сте оръжие за Салот Сар и Червените кхмери.

— О, впоследствие — да, процент от парите отиваше за нуждите на революцията. Но преди това трябваше да се плащат заплати на учители, да се купуват училищни сгради и помагала, църковно имущество. Дори след като Червените кхмери се появиха във вид на укриващи се в планините разбойнически банди, аз пак не посегнах на разходите си за образование. Те бяха прекалено важни. Разбира се, моите учители не проповядваха като останалите френски преподаватели, че тяхната страна е центърът на света, а виетнамците и кхмерите са вечно задължени на Господ Бог Франция.

— Какво всъщност искате от мен? — попита Крис. — Аз не мога да опростя греховете ви. Не съм свещеник.

— Искам единствено прошката ви като човек — каза Воже.

Крис мисли дълго, преди да отговори.

— Съжалявам — рече той накрая. — Не мога да ви я дам.

За миг Воже доби напълно сломен вид, но бързо се съвзе и дори отправи на Крис нещо като горчива усмивка.

— Няма нищо.

Крис погледна през прозореца, видя спрялото такси и излизащата от него позната фигура.

— Боже мой! — възкликна той. — Сийв все пак дойде.

— Какво? Сийв Гуарда, американският полицай! — Воже се приближи и надникна през прозореца, но Сийв вече беше влязъл вътре. Тогава той обърна глава към Крис. — Сигурен ли сте? Навън е доста тъмно.

— Сигурен съм.

Лицето на Воже пребледня.

— Той знае кой съм. Открил е, че не съм мъртъв и сега идва заради мен. Винаги съм се боял от него повече, отколкото от брат ви. Гуарда имаше дух като желязо, още когато работеше за Агенцията в Бирма.

— Наистина ли смятате, че това го е накарало да дойде, след като беше казал обратното?

— Каква друга причина може да има? — Воже явно не беше на себе си от уплаха.

— Точно това смятам да разбера — рече Крис, като тръгна към вратата. Воже го последва на крачка разстояние.

Сийв се спусна по ред издълбани от времето и употребата каменни стъпала и за миг застина напълно неподвижно. Ноздрите му се разшириха и той почти се закашля. После изведнъж се оказа запокитен двайсет години назад. Във въздуха тегнеше същата смесица от аромати на подправки — лимонова трева, чили, див джоджен и разложение — кръв, гной и изпражнения, която съзнанието му неизменно свързваше с войната.

Той тръгна напред в приведената, полуотбранителна-полунападателна поза, която бе усвоил сред изпаренията на джунглата и рядката кал на оризовите полета.

— Дансър?

Сийв спря.

— Ти ли си?

Сийв не отговори, за да не издаде местоположението си. Войната беше във въздуха.

— Страхуваш се да не те открия ли? — прошепна гласът на Трангх като вятър в листата на дърветата. — Страхуваш се от мен? Не се безпокой. Аз знам къде си.

Сийв започна да се поти. Комбинацията от напрежението и предписаните от доктора лекарства работеше срещу него. Главата му се цепеше от болка и едновременно с това го обземаше противна отпадналост. Той чувстваше как собственият му адреналин, който страхът и вълнението изпомпваха в кръвоносната му система, се опитва да й се противопостави. Вътре в него също се водеше война. Тръгна отново сред тръби, от които съскаше пара, и кабели, подобни на жили в зейнала рана.

— Не се бой, Дансър — долетя до него гласът на Трангх — призрак в мрака, който напомняше на Сийв за мамещите гласове на скритите в джунглата виетконгци. — Знам, че търсиш Магьосника. Той е мъртъв. Убих го по най-прекрасния начин — стъкло, светлина и изваян метал го пронизаха на безброй места. Имаше много кръв.

Сийв, който продължаваше да се движи през сътворената от човека джунгла, изпълваща недрата на сградата, си помисли дали Трангх не е полудял. Или може би винаги си е бил луд.

— Значи ти си този, който работеше за Севера — каза накрая той.

— Аз служех както на Севера, така и на Юга — отвърна Трангх. — Подчинявах се на двете страни и на нито една. Защото, в крайна сметка, те са едно и също. Не може да съществува разлика, когато политическите идеали са осквернени от алчността и страха. Всичко се превръща в отрова и никой не е достатъчно силен, за да устои на напора на тази отвратителна вълна.

В думите на виетнамеца, разбира се, имаше смисъл. Но Сийв си даде сметка, че въобще не го е грижа за това. Не му пукаше какво е правил Трангх през войната и поради какви причини. Знаеше само, че той беше убил Дом, че бе замахнал с отвратителното си бойно ветрило и бе врязал назъбения му ръб във врата на Дом, разсичайки плът, мускули, артерии и гръбначен стълб. Затова сега трябваше да понесе своето наказание.

— Ти уби брат ми — Сийв продължаваше безшумно да си пробива път напред, приведен сред изпускащите пара тръби и покритите с пластмасова изолация кабели. — Дошъл съм за теб.

— Вече съм съгрешил твърде много — долетя от мрака гласът на Трангх. — Не искам да те убивам. Но аз не мога да умра. Все още не. — Искаше да каже още много неща — да разправи на Дансър за откровението, осенило го, докато държеше в ръце „Гората от мечове“, за бялата светлина, която го бе озарила в катастрофиралото БМВ, но не можеше да изговори нито звук, сякаш го бе напуснала паметта не за английските думи, но за английските понятия. Тогава заговори на виетнамски. Но родният му език, който тъй рядко чуваше или използваше, го накара да заплаче; пред очите му изникнаха потоци от мазен пламък — пожарът, който беше унищожил целия му живот. И той затвори уста с ясно доловимо щракване.

Когато Воже и Крис излязоха пред къщата, наоколо не се виждаше никой.

— Може да е в градината — рече Воже.

Но Крис вече беше забелязал кървавия знак на дървената врата.

— Какво е това?

Воже се приближи и застана до него.

— „Фунг хоанг“ — каза той, — виетнамският феникс. Митично създание, което според вярванията е безсмъртно.

— Трангх — изрече Крис и отвори вратата.

Двамата заслизаха в тъмнината.

Въздухът бе пропит от миризма на смазка и ръжда. Долу цареше теснота и зловоние като в гробница. В края на каменната стълба Крис едва не си преряза гърлото на един остър къс ламарина, който стърчеше на височината на човешки бой. Той се приведе и направи знак на Воже да стори същото.

— Оставете ме аз да се оправя с Трангх — каза Воже, когато стъпалата останаха зад гърба им. — Познавам го добре.

— Но сега той не работи за вас — възрази Крис, — а може и никога да не е работил. Знаем, че вече веднъж ви предаде.

— Независимо от това, той е виетнамец. Аз познавам неговото мислене, мотивите му.

— Не се приближавайте.

Крис позна гласа на Сийв.

— Какво правиш тук? — попита той. — Сутан каза, че…

— Защо питаш — каза Сийв, — след като много добре знаеш отговора.

— Изглежда, че Гуарда вече е открил Трангх — рече полугласно Воже.

— Сийв, Трангх ни е нужен жив — каза Крис. — Само той може да ни отведе при Магьосника.

— Изненадва ме, че го чувам от теб. Трангх отне живота на брат ти и едва не уби Аликс. — Крис долови нещо странно в гласа на Сийв, гърлена нотка, която го караше да звучи едва ли не варварски.

— Той ще си плати за това — каза Крис. Потеше се обилно, подразбирайки насоката на мислите на Сийв. — Хайде, бъди разумен.

— Предупреждавам те, не се приближавай. Трангх е мой. Той уби Дом и сега трябва да си плати.

Крис направи последен опит.

— За бога, Сийв, ти си полицай. Не можеш просто…

— Изчезвай, дявол да те вземе. Тая работа не е по силите ти.

— Елате! — прошепна припряно Крис на Воже. — Трябва бързо да ги намерим.

— Тук долу нищо не може да стане бързо — отбеляза Воже. — Дори и при включено осветление трудно бихме ги видели. Щеше да ни трябва четириметрова стълба, за да погледнем над тая бъркотия от кабели и тръби.

Вместо това използваха ушите си, оставяйки звуците да ги водят и протегнатите си напред ръце, които ги предупреждаваха за ниско надвисналите препятствия по пътя.

— Побързайте! — рече Крис. — Той ще убие Трангх, ако може.

— Или Трангх ще убие него.

— Няма значение, че вече не го обичаш — каза Морфея. — Аз ще го обичам достатъчно, за да заместя и теб.

— Мисля, че никога не съм умеела да го обичам истински — отвърна Сутан, застанала до вратата на апартамента, който се намираше на един етаж с този на Морфея. В ярката светлина на разпръснатите из стаята лампи тя изучаваше с поглед другата жена като някакво рядко същество, считано за отдавна изчезнало. — Това, което не мога да разбера, е, как ти можеш да изпитваш каквито и да било чувства към него, след като знаеш какъв е.

Морфея се усмихна по начин, приеман обикновено от хората, които не я познаваха, за сервилен. Всъщност, той отразяваше вътрешния покой, който я изпълваше.

— За разлика от теб — каза тя, — аз разбирам, че човешката природа е крехка и несъвършена. Ако животът ме е научил на нещо, то е, че нашата борба представлява не търсене на съвършеното, а поправяне на собствените ни грешки.

Без сама да го съзнава, Сутан се бе отдръпнала толкова далеч от Морфея, колкото беше възможно. От този тъмен ъгъл на стаята можеше да вижда коридора през отворената врата, но това почти не намаляваше чувството й за несигурност. Изпитваше силно желание да пийне нещо, но никъде не се забелязваше алкохол, а тя не искаше да издаде слабостта си пред Морфея, като я помоли за едно питие.

— Тук е публичен дом — каза Сутан. — Каква си ти в такъв случай?

— Аз знам каква съм — каза Морфея, движейки се в светлината на лампите като привидение през обляна от лунна светлина горска поляна. — Но по-важното е каква ме виждаш ти. — Гласът й беше мек, без следа от гняв или укор.

— Защо? — Думите на Сутан в този обмен на реплики, напротив, бяха изречени с доста рязък тон.

— Мисля, че е очевидно. Ти си негова дъщеря.

— Странно, но не се чувствам такава.

— Е, да — тъкмо това е печалното в цялата история.

— Затова ли ме доведе тук? За да се опиташ да ми повлияеш?

— Просто те изведох оттам, където не искаше да останеш. — Морфея премина от сянка в светлина. — Това е всичко.

— Не ти вярвам. — С приближаването на Морфея Сутан се чувстваше притисната в ъгъла. — Мислиш, че можеш по някакъв начин да ме накараш да обикна баща си.

Отново същата усмивка.

— Сутан, защо не можеш да разбереш нещо толкова явно? Човек няма как да се научи на онова, което му е вродено. Макар да казваш, че никога не си обичала баща си, струва ми се, че е вярно тъкмо обратното. Мисля, че винаги си го обичала, но просто с течение на годините си се научила да го мразиш.

— Не, аз…

Когато видя Крис и баща си да преминават забързано отвън по коридора, Сутан вече беше с гръб към Морфея, защото бе побягнала от стаята.

— Виждам го!

Крис извърна глава.

— Кого? Сийв?

Но Воже вече се беше запътил натам. „Мога да го направя, минаваше му през ума. Мога да сложа край на тази лудост. Това може би ще послужи като изкупление за всичко, което съм сторил.“

— Мабюс! — прошепна той, като се промъкваше сред тръбите и подпорите в полумрака. — Чуй ме добре. Тук съм, за да те спася. Трябва да ми повярваш, аз ти прощавам за вси…

Внезапно краката му се отлепиха от пода. Воже се опита да изкрещи, но една ръка беше стиснала гърлото му. Не можеше да говори, нито да диша. Видя пред себе си лицето на Мабюс, изпито и напрегнато; една малка, синя вена, разполовяваща челото му, пулсираше сякаш със свой собствен, зъл живот.

— Tu… me… pardonnes? — Ти ми прощаваш? — се изтръгна задъхано от гърлото на Мабюс и той с такава сила блъсна Воже в един сноп ръждясали тръби, че цялото му тяло се разтресе като на марионетка.

— Mon Dieu — успя само да простене Воже, преди да се строполи върху изцапания с машинно масло циментов под.

Трангх се приведе над него, запъхтян като подгонено животно. Широко отворените му очи гледаха втренчено, а в съзнанието му като ярка река от разтопен метал течаха думите: Понякога се чувствам като сиротно дете… далеч, далеч от дома…

— Не ти си този, който трябва да ми прости. — Както и преди, всяка дума се процеждаше през стегнатото му гърло като отровен куршум. — По-скоро аз би трябвало да простя на теб. Но прошката предполага милост, а в мен тя не е останала. — Той протегна ръка и върховете на пръстите му докоснаха гърдите на Мило точно над сърцето. — Твоите хора изгориха всичката милост в сърцето ми.

Пръстите му се втвърдиха, докато Воже наблюдаваше в някакъв страховит унес подготовката на собствената си смърт.

— Вие заличихте от душата ми спомена за това какво означава милостта. — Ноктите му, остри като кинжали, разкъсаха прогизналата от пот риза на Воже, пронизаха кожата му.

— Сега, след всичко, което ти и тези като теб сторихте на народа ми, в своята върховна наглост ти очакваш от мен да съм благодарен за това, че ми прощаваш. — Червени вадички, лепкави и горещи, заструиха по костеливите гърди на Воже, потекоха в овалната вдлъбнатина на корема му. — Безполезно е. — Воже беше парализиран от нещо повече от ужас, несъмнено от последните останки на „кебатинан“ — единственото, което Трангх все още притежаваше. Той чувстваше болката така, както човек чува свирката на влак — все още далечна, но приближаваща с такава скорост, че съзнанието трудно може да възприеме движението й.

— Ти си част от тумора, който ни разяжда от мига, в който вие французите стъпихте на земята ни. — Стегнатите пръсти на Трангх, единственото оръжие, от което се нуждаеше, се забиха навътре в яростен „джуру“ с жестокост, отговаряща на изражението на лицето му — с отдръпнати назад устни, оголили жълтите му зъби. — А единственият начин да премахнеш тумора е, като го изкорениш завинаги. — Пречупени от силата на удара, ребрата на Воже изпращяха и острите им краища го пронизаха като стрели от лък. Тялото му се изви нагоре и кръвта бликна като фонтан, обливайки препънатата китка на Трангх с буйството на отиващия си живот.

В мига, в който се изправи, без да изпитва никакво удовлетворение или разкаяние, Трангх почувства бързото приближаване на Дансър и незабавно съжали, че така неразумно се бе отдал на акта на празно отмъщение. В безценните моменти, през които вниманието му бе съсредоточено върху смъртта на Воже, той бе изгубил представа за придвижването на Дансър и знаеше, че сега няма никакъв начин да избегне окончателния сблъсък с него.

Тъгата му продължи дълго след като Дансър се блъсна в него с цялата си тежест и двамата полетяха успоредно на стената, покрай снопове от изпускащи нара железни тръби и масивни подпори. Скоро към нея се присъедини и най-близкият й сродник, отчаянието. И единствено то му позволи да се отскубне и да побегне, препъвайки се, напред в чернеещия се мрак.

— О, Господи! — прошепна Крис, коленичил сред кръвта на Воже. Тъй като не знаеше къде е Трангх и дали няма, подобно на зъл дух, неочаквано да се върне, той хвана французина под мишниците и го повлече зад прикритието на няколко електрически табла. Струваше му се, че напредва невероятно бавно. Чуваше тежкото хриптене от дишането на Воже. После долови някакъв друг звук и целият се напрегна. Трангх!

— Крис?

Той забеляза Сутан, която надничаше сред тръбите, търсейки път да стигне до него.

— Стой там, където си — извика тихо той. — Трангх е наблизо.

— Баща ми при теб ли е?

Той погледна надолу към Воже. Имаше толкова много кръв, че беше трудно да се повярва, че е още жив. Но очите му бяха отворени и се взираха в лицето на Крис.

— Прости ми, Кристофър, защото аз съгреших — промълви той.

Крис повдигна главата му от пода.

— От деветнайсет години не съм се изповядвал. Деветнайсет години отвръщах очи от лика на Бога. Нямаше да мога да понеса неговия взор заради онова, което сторих в своето безумие, породено от ревност и гняв. Аз убих моята жена, Селест. — Въздишката му премина в разкъсваща кашлица. — Това е. Най-сетне го казах. Сега опростен ли съм, Кристофър?

— Аз…

— Крис? — обади се Сутан. — Добре ли си?

— Да.

— А баща ми?

— Той е при мен.

Крис я чу да се приближава и отвори уста, за да й каже отново да остане на мястото си, но разбра, че е безполезно. След миг тя премина между електрическите табла и се озова до него. Ужасените й очи преминаха от неговото лице към простряното тяло на баща й.

— Боже мой! Какво се е случило?

— Баща ти смяташе, че все още има власт над Трангх. Оказа се, че греши. — Той чувстваше топлината й, копнеше да я прегърне, да я притисне до себе си.

Погледът й се спря върху лицето на Воже.

— Възможно ли е да не те познавам — каза тя, — и все пак да си мой баща? — Към кого ли отправяше въпроса си, запита се Крис.

На устните на Воже се появи усмивка.

— Баща — каза той с угасващ глас. — Това е всичко, което исках.

„Разбира се, това беше лъжа“, помисли си Крис. Целият живот на този човек го доказваше. Или може би беше тъкмо обратното? Може би Воже бе приел нова същност така, както някои приемат нова вяра? През целия си живот той се е осланял на Бога да го направлява в неговия път. По същия начин е вярвал и в хората, но е бил измамен от тяхната по-низка природа. Това го е накарало да се разочарова от човешкия род и да започне да вижда във всички, включително и в жена си, и дъщеря си, единствено инструменти за постигане на своите цели. И ако в предсмъртния си час го бе прозрял, то това положително беше някакво изкупление.

— Той е мъртъв, Сутан — каза Крис, като склопи очите на Воже.

— А Трангх?

— Някъде е в този лабиринт. Само Бог знае къде.

— Точно така — каза Сийв. — Спотайвай се. Крий се като шибана мишка. — Пред очите му беше образът на Шугър, слабото й тяло, вцепенено върху мръсния сламеник, с вътрешности, попарени от опустошението на войната. — Но твоята неподвижност няма да те спаси, нито пък думите ти. Все ми е едно дали се разкайваш за това, което си сторил, или не. — Продължаваше да се промъква напред, сред смесица от вода, масло и пот. — Можеш да избягаш само ако минеш през мен, Трангх. — Плъховете с писък се разбягваха пред него. — Копеле. Шибан кучи син. Ти уби Дом. Уби един свещеник. Божи служител, който никога не е желал зло на когото и да било. Сега можеш да се молиш за прошка до второто пришествие и пак няма да я получиш. Разбираш ли ме?

— Да. Мисля, че те разбирам. Виждал съм те в джунглата. Ти си непреклонен. Магьосника се боеше от теб почти толкова, колкото и от Тери Хей.

— Това само идва да ти покаже — каза Сийв, докато заобикаляше ръждясалото коляно на една масивна тръба, — колко много грешиш. — Тери е мъртъв, а аз съм все още жив.

— Моля те да премислиш.

По звука на гласа Сийв прецени колко близо се намираха един до друг — на не повече от две ръце разстояние. Докато се движеше нататък, си припомни една фраза от Виетнам — „неизвестни и враждебни“. С нея се определяха нощните рейдове на виетконгците на американска територия, за борба с които бяха създадени групите СЛАМ. Той си даде сметка, че сега тези думи повече или по-малко подхождаха за самия него.

Съзнанието на Сийв вече не можеше да си припомни Доминик по друг начин, освен като отрязаната глава, лежаща под храстите в Ню Канаан. Първият миг на разпознаване, когато излязоха от църквата „Света Троица“, минаха покрай живия плет, вече силно миришещ на свежа зеленина, и той изведнъж съзря в краката си главата на своя брат, му подейства така, сякаш бе видял слънцето в полунощ. Кожата му настръхна и той се задъха. След това с огромно усилие успя да потисне порива да се разридае неудържимо.

Доминик, болнавото дете, прекарало първите шест седмици от живота си на ръба на смъртта, което баща им започна да занимава с бокс, за да укрепи тялото му. Сийв, върху когото лежеше негласната заръка да пази Дом от всякакви злини. Сийв, който в Ню Канаан гледаше надолу към брат си и знаеше, че се бе провалил.

Той подуши в тъмнината, подобно на хрътка, и откри жертвата си. Промъкна се безшумно под една капеща тръба и връхлетя върху Трангх в изблик на сурова, неудържима сила.

Коравите му длани, жилестите му ръце, които удряха убиеца на Доминик, му действаха като мощен наркотик. С всеки удар Сийв усещаше прилив на нова сила, сякаш се бе превърнал в ангел на възмездието. Нещо повече, той чувстваше във вените си отмъстителната мощ на тайнствения Бог на Авраам и Исак, праведния гняв, който всъщност беше едно самоизпълняващо се пророчество.

Отдадено на отмъщението, тялото му просто пееше от въодушевлението на новооткритата си свобода, докато накрая у Сийв не остана нищо друго, освен жаждата за мъст. Нямаше го вече равновесието, което бе сърцевината на всяко негово решение. Нямаше го чувството за справедливост, необходимостта да се ръководи от строгите принципи на закона.

Какво бе останало тогава, освен животинската кръвожадност, свеждаща всичко до защита на собствената кожа и територия? Когато Божият и човешкият кодекс са забравени, какво идва на тяхно място, освен стъпката на демона?

„Моля те да премислиш.“

Трангх искаше да говори още. Искаше да каже на Дансър, че сега представлява нещо повече и едновременно с това по-малко, отколкото при последната им среща на покрива на Дойърс стрийт. Но може би все още не разбираше достатъчно добре какво става в самия него, за да го изрече. Вместо това, той направи опит да успокои Сийв:

— Аз не изпитвам вражда към теб.

Думите му имаха обратния ефект. Изпаднал в ярост, Сийв се хвърли върху него и двамата полетяха на земята.

Още от момента, в който бе казал на Сийв: „Не се безпокой. Аз знам къде си“, Трангх се опитваше да навлезе в „кебатинан“ — онова мистично състояние на „пенджак-силат“, при което светът се разкриваше пред него в първичния си вид. Но не успяваше да постигне нищо, като че ли Воже бе изсмукал от него и последните останки на това изкуство. Тогава Трангх почувства в себе си първото докосване на страха.

Вместо шумолящата тишина на открито поле, типична за „кебатинан“, той чуваше само нарастващата врява на гласовете на мъртвите. Огнената стихия, изпекла телата им, не бе умъртвила техните духове. Те знаеха кой е Трангх и какво е сторил така добре, както и Луонг, която бе унищожила себе си вместо него, за да може споменът за неговия грях никога да не се изличи от паметта му.

Сега, съборен от тежестта на другия човек, Трангх отчаяно се мъчеше да, разбере какво става. Той нямаше намерение да допуска Дансър до себе си, всъщност, беше разчитал на защитата на „кебатинан“. Не бе искал да го напада, напротив, трескаво бе търсил начин да разреди ситуацията.

Той не желаеше да стане така. Той само чакаше. Но какво?

Имаше някаква причина, за да напише със собствената си кръв отвън на вратата своя знак. Каква бе тя?

Беше забравил или никога не бе знаел. А в такъв случай той беше загубен, все едно, че бе загинал при катастрофата заедно с Магьосника.

Но имаше ли въобще някаква катастрофа? Разбира се, че имаше! Докато се бореше с Дансър, Трангх бе обзет от спомена за нея: вътрешността на БМВ-то, резкият завой на площад „Едмон Ростан“, високата желязна ограда, връхлитаща върху предното стъкло. Но не можеше да си припомни самия момент на удара. Виждаше как тялото на Магьосника изхвръква през разбитото стъкло, как металната рамка се откъсва от мястото си и обвива китката му в извратена любовна прегръдка. Но дори и този ярък спомен не успя да го успокои. Истината беше, че Трангх вече не бе сигурен в нищо.

Той си послужи с „джуру“, ударите на своята дисциплина, но или бе изгубил част от силата си при катастрофата, или не помнеше в кои части на тялото се прилагат.

Върху него се сипеше порой от тежки удари с две ръце в областта на главата и гърдите. Усещаше болка, концентрираше се да я потисне, само за да я почувства отново на друго място в тялото си. В устата му имаше вкус на кръв и му се струваше, че е изгубил зрението в едното си око.

Той отвръщаше, доколкото можеше, целейки се със стегнатите си пръсти в слънчевия сплит на Дансър, с ръбовете на дланите си в ребрата му, със свитите си кокалчета — в челото и ушите му. Нищо нямаше ефект. Болката не спираше, разширяваше се.

И тогава, изниквайки сякаш от тучната маса на новооткритото му отчаяние, дойдоха думите на неговия учител по „пенджак-силат“: „Когато стигнеш до края, трябва да се върнеш там, откъдето си започнал. Усиленото обучение по самата си природа отрича инстинкта — човек трябва да държи в главата си толкова много принципи! Накрая ти трябва да оставиш принципите да се разтворят в първичната река на твоите инстинкти.“

Именно по този начин Трангх успя да съхрани живота си: обърна се назад и използва първия „джуру“ на който го бяха научили: затворения в камък феникс.

Тялото му се повдигна и, подобно на нападаща кобра, коравата като гранит длан на дясната му ръка се стовари над бъбреците на Сийв с такава ослепителна скорост, че той дори не успя да извика.

Сийв само смътно разбра, че нещо се е случило, когато, внезапно останали без сили, мишците му се отпуснаха и сивота, подобна на утринна мъгла, изпълни съзнанието му.

Ноктите му продължиха немощно да дращят местата, където пръстите му се бяха впили в плътта на Трангх. Безумното упорство не го напусна, дори когато го погълна болка, по-ужасна от която не бе изпитвал никога досега. Духът му се приближаваше до усмихващото се лице на Доминик. Една ръка — тази на Доминик или на Бога — се протягаше към него, с разтворена длан, леко присвити пръсти. Той посегна да я улови и потъна в мрак.

— Ето там — каза Крис, като посочи през хаоса от тръби. — Виждам го.

— Сийв!

Сутан беше права. Сега и Крис видя преплетените тела на Сийв и Трангх. После виетнамецът се раздвижи, вдигна глава и се озърна. Забеляза Крис и погледите им се сключиха.

— Той е тежко ранен — каза Трангх, като се обръщаше само към него. — Може и да е мъртъв.

Крис трябваше да спре Сутан да не се затича натам. Беше видял нещо в очите на Трангх, нещо ужасяващо, което го накара да застане нащрек.

— Не отивай там!

Сутан го изгледа.

— Ами Сийв! Той може да е…

— Прави каквото ти казвам! — изкрещя Крис. — Искам да се махнеш от тук.

— Но…

— Веднага!

— Крис, аз не мога да те оставя — нито пък него.

— Слушай — каза той, като я сграбчи за раменете. — Ако сега се доближиш до Трангх, той ще те убие.

— Ами ти…?

— На мен няма да ми стори нищо. — Крис съвсем не бе уверен в това. Той подозираше нещо — но какво? Че Трангх не ще поиска да прекъсне връзката помежду им? Ами ако само той, Крис, бе онзи, който чувстваше тази връзка?

Сутан беше много уплашена.

— Как така? Откъде знаеш?

— Просто ми повярвай, Сутан, и ще се измъкнем от всичко това. Иначе…

Тя кимна.

— Добре. Но няма да си тръгна. Оставам тук, на това място. — Тя погледна надолу към тялото на баща си, след това, навеждайки се над неподвижните му гърди, целуна силно Крис по устните. — Ще те чакам.

— Каквото и да правиш — предупреди я той, — недей да идваш след мен.

После бавно се изправи. Краката го боляха от дългото коленичене. Очите му внимателно наблюдаваха Трангх.

— Идвам при теб — каза той. — Искам да видя как е Сийв.

— Ти не търсиш мен — рече Трангх. — Нужен ти е Магьосника. Той загина при катастрофата.

— Каква катастрофа?

— Блъснах БМВ-то в портите на Люксембургските градини. — Трангх имаше доста замаян вид… — Той проби предното стъкло.

Крис изпита чувство на огромно облекчение: Гейбъл беше мъртъв. Но в същото време остро съзнаваше, че Трангх е способен да угаси живота му само с едно замахване на ръката си. От страх сърцето биеше сякаш в самото му гърло. Той потисна гаденето и събра целия си кураж.

— Искам само да видя как е Сийв.

Трангх много добре схвана лъжата и за момент се зачуди как да постъпи. Кристофър вече можеше да докосне гърба на Сийв, което означаваше, че се намира в обсега на удара му. Трангх знаеше, че трябва да го спре, но продължаваше да го гледа как напредва, без да предприеме нищо. Не можеше да откъсне взора си от неговите очи, дори и тогава, когато Кристофър посегна да сложи ръка върху тялото на Сийв и вместо това срещна крака на виетнамеца.

Трангх виждаше бледността, покрила лицето на Дансър, но не можеше да каже дали все още диша, или не. Противоречивите чувства в израза на Кристофър го накараха да попита:

— Приятели ли бяхте с Дансър?

— Дансър?

— Така го нарече Магьосника, когато го включи в бойната група. Заради това, че обичаше да танцува с момичетата. Доставяше му голямо удоволствие да движи тялото си под звуците на музиката — Ролинг Стоунс или дори нещо старо, с малко история, както той казваше. Никога не съм го разбирал. Такава виетнамска музика няма. Когато слушам виетнамска музика, аз си мисля за войната. Струва ми се, че при него беше нещо различно, макар че защо тогава ще танцува?

Трангх, който рядко казваше пред човек от Запада повече от едно или две изречения наведнъж, сега не можеше да спре да говори. Защо?

— Спомням си, че се мъчех да разбера с какво музиката го кара да иска да танцува.

— С ритъма.

— Какво?

Крис гледаше към него, докато ръцете му, червени от кръвта на Дансър, търсеха пулса.

— С ритъма. Нали знаеш — едно-две-три, едно-две-три.

— Виждал съм момичета да танцуват — каза Трангх. — Да играят подобно на древните „аспара“, небесните танцьорки на Ангкор. Но не ги разбирам. Дали и те като „аспара“ се опитват да разкажат някаква история със своя танц?

— Жив е — каза Крис. — Но е в безсъзнание. — Той вдигна очи към лицето на Трангх. — Ще трябва да го сваля от теб.

— Не!

Трангх гледаше Кристофър, клекнал напълно неподвижно само на една ръка разстояние от него. И той, както Дансър, сякаш едва дишаше.

— Искам просто да го изкарам от тук — рече Крис. — Ако веднага не отиде в болница, той със сигурност ще умре.

— Не мога да позволя това — каза Трангх. — Ако го помръднеш, ще те убия.

— Ти не искаш да направиш това, Трангх. — Крис подпъхна ръце под тялото на Сийв и започна да го издърпва от виетнамеца.

Раменете на Трангх се отлепиха от земята, стоманените му юмруци се стрелнаха напред, сграбчиха Крис за яката и го придърпаха толкова близо, че носовете им почти се докоснаха; толкова близо, че за да види виетнамеца, Крис трябваше да мести поглед от едното му око към другото.

— Говоря сериозно — каза Трангх. Единият му юмрук се превърна в плосък клин и се плъзна нагоре по гърлото на Крис. — Ако направя това малко по-силно, след петнайсет секунди ще си в безсъзнание, а след още толкова ще бъдеш мъртъв. Страшно се надявам, че ми вярваш.

Крис вярваше, но въпреки това отмести Сийв встрани. Натискът върху гърлото му се усили, докато накрая вече не можеше да си поема въздух. Кислородът в кръвта му бързо се изразходваше и той започна да се задушава, но не спираше да тегли тялото на Сийв по посока на стълбището.

— Защо правиш това? — попита Трангх.

— Аз… — изхриптя Крис с малкото въздух, който му беше останал, — вярвам в теб.

— Но защо?

— Защото… — Трябваше да спре. Усилието, което му струваше всяка дума, беше неимоверно. — Защото не ме уби, когато можеше. Даде ми думата си и я удържа. — Започваше да му се вие свят. От липсата на кислород звуците кънтяха в главата му. — Няма никой друг, в когото да мога да вярвам.

— Престани! — изкрещя Трангх, но дръпна ръката си от гърлото му.

Крис едва не припадна. Главата му, приведена над тялото на Сийв, потрепери, докато гърдите му се повдигаха, поемайки огромни глътки въздух.

— Все още мога да те убия.

— Знам — прошепна дрезгаво Крис. — Никога не съм се съмнявал. — Но когато събра достатъчно сили, за да вдигне глава, видя сълзите, които се търкаляха по бузите на Трангх.

— Позволи ми да предам Сийв на някой, който ще се погрижи да го откара в болница.

Трангх посегна и го сграбчи за ръката. Крис остана неподвижен. Инстинктивно се досещаше, че само ако напрегне китката си, виетнамецът ще я пречупи като суха клонка.

— Чуй ме. Чуй какво ще ти кажа и ще разбереш защо съм тук. В дните на войната, когато познавах твоя брат и Дансър, аз слугувах на режимите както на Севера, така и на Юга. Бях шпионин и шпионирах шпиони, докато накрая вече не знаех кои са истинските ми господари. По това време донасях за всичко и си затварях очите пред последиците за Севера и Юга. Приличах на пусната от лък стрела, от която стрелецът очаква да отиде твърде надалеч и която поради това не среща друга цел, освен земята.

Аз срещнах земята, но дори и тя не пожела да ме приеме. Исках да умра, но оживях. Докато други, които много повече от мен заслужаваха да живеят, умираха в нозете ми от моята ръка.

Задачата на нашата група СЛАМ, която се командваше от Магьосника, беше да провежда унищожителни акции на вражеска територия. Нерядко се придвижвахме пеш, но също толкова често използвахме и хеликоптер. Това беше в случаите, когато атакувахме по-големи обекти — цели села, в които северновиетнамците се бяха окопали и се чувстваха сигурни. Виждаш ли, нашата работа беше не само да ги убиваме, но и да рушим чувството им за сигурност.

По време на тези въздушни набези моята задача беше да направлявам пилотите, които не знаеха накъде летим, преди да стигнем до самата цел. Аз откривах селата в джунглата и тогава хеликоптерът връхлиташе с ракетите си, стреляше, унищожаваше.

При тази мисия всичко беше съвсем същото. Насочихме се на север, отминахме границата и ето че, прелитайки над една височина, в подножието й, сред дърветата, аз съзрях собственото си село. Бях толкова погълнат от войната, че без сам да разбера… Когато се усетих, беше твърде късно. Вече бях казал на пилота всичко, което му беше нужно.

Спуснахме се ниско, както винаги, и както винаги, висяхме през отворените врати на хеликоптера и стреляхме със съветските си АК-47, с гранатомети, с всичко, каквото имахме под ръка.

Виждах познати лица, хора, с които бях отраснал, да се разпръсват в ужас, безжалостно покосявани, разкъсвани на парчета, или да пищят, покрити от течен огън.

Писъците. Никога не съм спирал да чувам техните писъци.

Над тях надвисна онова особено затишие, което настъпва след бомбардировка или сражение. Крис чувстваше във въздуха остатъците от вихъра на освободената енергия, които правеха тишината така ясна и крехка, че звукът от нейното разчупване нарани слуха му.

— Трангх — каза той, — не всичко е изгубено. Пътят към спасението все още е отворен за теб.

— И ти си като всички останали! — изкрещя Трангх, като отдръпна ръката си така, сякаш държеше не плът, а пламък. — Воже беше такъв, а донякъде дори и Магьосника. Мъчите се да ми натрапите изкупление от един бог, който въобще не ме интересува. Аз не искам да се спася. Искам да бъда свободен!

Той скочи на крака и се отдалечи в мрака на подземието. Крис пое след него, като извика на Сутан да дойде при Сийв. След известно време стигна до отсрещната стена, без да види и следа от Трангх. За миг го обзе паника при мисълта, че виетнамецът по някакъв начин се е върнал обратно и сега се приближава към мястото, където бе останала Сутан.

Тогава забеляза по-тъмното петно сред сенките. Отиде до него и видя, че това е отворът на стара, неизползвана шахта. Тежкият, кръгъл метален капак беше отместен встрани. С известно усилие успя да прочете надписа върху него. После се обърна и погледна в ямата. Отдолу се намираха каналите на Париж.

Вече се готвеше да се спусне вътре, когато гласът на Сутан го спря.

— Крис! Луд ли си? Не слизай при него. Нека се удави или задуши, кой го интересува? Достатъчно злини успя да ни причини.

— Ти не разбираш, Сутан — каза меко Крис. — Може би и аз самият още не го разбирам, но между Трангх и мен съществува някаква връзка. — Той сложи крак върху първата пречка на желязната стълба, водеща към най-горното пиво на подземните канали. — Почувствах го в мига, когато се изправихме един срещу друг в конюшнята в Турет. Именно заради тази загадъчна връзка той те пусна и спази сделката си с мен: твоят живот срещу „Вратата към нощта“.

— О, Крис, как можеш да вярваш в нещо, което не разбираш?

— Не е ли тъкмо това, което ни кара да се боим през целия си живот? — Той я погледна. — Трябва да тръгвам.

— Но защо? За бога, Крис, върни се! — замоли го тя, скована от страх за него. — Там долу може да има единствено гибел.

— Грешиш, Сутан — каза той, като се спусна с едно стъпало. — Но ако от това ще се почувстваш по-добре, моли се за мен.

— Нима не разбираш — каза горчиво тя, — че вече е късно за молитва.

Крис заслиза надолу. Пречките на желязната стълба бяха слузести от кондензираната влага. Веднъж обувката му се подхлъзна, той увисна на ръце и единият му крак остана болезнено извит, докато успее да намери опора.

На половината път до него достигна гласът на Трангх.

— Върни се, Кристофър. Ако слезеш тук, ще умреш.

„Вече е късно за молитва.“ Той продължи да се спуска надолу.

Всевъзможни остри, солени миризми го блъскаха в ноздрите, смесвайки се в лепкава, задушаваща воня. Когато стигна дъното, забеляза тук и там горящи светлини — голи електрически крушки висяха от кабел, опънат по продължение на лъщящия от влага каменен таван. Някъде наблизо тъжно, монотонно капеше вода. По-отдалеч се носеше почти музикално бълбукане като от поточе или воденичен улей.

Като се озърташе във всички посоки, Крис направи полукръг. Трангх го удари в челюстта и той падна на една страна.

— Предупредих те да не идваш тук — каза виетнамецът, надвесен отгоре му.

Крис вдигна очи към него. Не стана от земята, дори не потри челюстта си. Не искаше да прави никакво явно движение.

— Ти не носиш отговорност за мен, Трангх. — Част от устата му беше изтръпнала и гласът му прозвуча странно. — Тъкмо обратното, аз нося отговорност за теб.

Трангх коленичи до него. Очите му горяха като въглени в черепа.

— Защо казваш това? Отговори ми.

— Когато уби Тери — рече Крис, като самият той разбираше това за пръв път, — ти уби част от мен.

Трангх отдавна чувстваше пробуждането на древните богове на Ангкор. Той бе сигурен, че именно те му бяха изпратили моментите на просветление, когато държеше в ръцете си „Гората от мечове“, и след това, в катастрофиралата кола. А ето че сега те го даряваха и със знанието, което търсеше още от деня, в който Луонг го бе проклела, отнемайки собствения си живот. В един проблясък той видя пътя към своето изкупление и свободата си.

— Това, което казваш, е вярно — кимна той. — Но също така е вярно, че Тери продължава да живее в теб.

— Грешиш — рече Крис. — Аз не съм моят брат. Никога не съм бил.

— Аз познавах Тери по-добре от когото и да било, освен може би Мън. В твоите очи виждам това, което виждах в неговите. По-различно, но същото. Различно, защото при Тери никога не можах да разбера какво е. Много се съмнявам дали и самият той си е давал сметка за него.

— Не знам за какво говориш.

— А аз мисля, че знаеш. — Трангх се отмести и при това забеляза на земята помежду им проблясъка на някакъв предмет. Наведе се и го вдигна.

— Как е възможно? Нима това е ножът на Тери? — попита удивено той и в този последен, ослепителен миг на откровение писъците на ужас и агония, измъчвали го неспирно в продължение на повече от две десетилетия, внезапно секнаха.

Крис го взе от ръцете му и отвори сгъваемото острие.

— Този нож е мой — каза той. — Тери ми го подари веднъж за Коледа, а аз го хвърлих в лицето му. Бяхме още деца и не разбрах защо ми го дава. Предната година заради него бях застрелял един елен в гората. Тери толкова искаше да бъде ловец, да се прибере с плячка. А аз никога не забравих тази ненужна смърт. — Крис докосна с пръст грапавия чирен. — Това е направено от рогата на същия елен. По този начин Тери вероятно е искал да ми се извини, да изкупи онова, което ме бе накарал да сторя.

Тогава Трангх, вече сигурен, че древните богове на Ангкор не само са будни, но и възвръщат цялата си величествена мощ, сграбчи едновременно ръката на Крис и своята свобода.

С коравите си пръсти, налагайки волята си над тази на Крис, той дръпна ножа силно право към себе си. Така че петнайсетсантиметровото острие се заби до дръжката в гърдите му.

— Не!

Викът на Крис отекна отново и отново по безкрайните подземни коридори. Той изтегли ножа, веднага щом виетнамецът пусна ръката му.

При вида на потресеното от ужас лице на Крис, Трангх се усмихна.

— Не се отчайвай — каза той, — а ликувай и се весели. С чужда помощ ти уби два пъти. И двете дела са невинни и поради това — свети. В онзи коледен ден ти си изпълнил най-голямото желание на брат си — подарък, който само ти си можел да му дадеш. Брат ти беше като мен — примитивен. Той живееше в съответствие със своя строг вътрешен кодекс на честта, на който не измени до самата си смърт. Със своя подарък се е опитал по свой начин да ти каже именно това. Дал ти е ножа не като изкупление, а в знак на приятелство. Сега ти ми дари свободата, а това е всичко, което бих могъл да искам.

Раната кървеше обилно, но Трангх все още притежаваше достатъчно сила, за да попречи на опитите на Крис да спре кръвотечението.

— Сега най-сетне съм свободен от всякакво желание. Това е отговорът, който търсим през целия си живот, единственото, което можем да очакваме от него. Да ни освободи от нашите желания.

Силите му измениха и той се подхлъзна в лепкавата кал. Крис го подхвана с ръце. Съзнанието му все още отказваше да възприеме случилото се.

— Ако разбираш това — каза Трангх, — ти притежаваш всичко ценно на този свят.

Главата му легна на рамото на Крис и той се почувства близо до покоя, който бе смятал за безвъзвратно изгубен. Вярата му не го бе излъгала и той благодари на Буда за тази едничка милост. После въздъхна, знаейки, че задачата му все още не е изпълнена докрай.

— Чуй ме, Кристофър. — Гласът му беше мимолетен като лунна светлина. — Имам толкова неща да ти кажа, а времето е тъй малко.

Когато накрая очите на Трангх се затвориха, Крис стана, наведе се и прехвърли тялото му през рамо. Нямаше намерение да го остави да гние тук, в клоаките.

Започна с мъка да се катери по хлъзгавата стълба. Затрудняваше го не толкова тежестта на Трангх, колкото неудобството на придвижването. При все това товарът, който носеше, го караше да се чувства някак щастлив, сякаш всяка крачка, която правеше с него, го приближаваше към Тери.

Докато се изкачваше нагоре, Крис заплака, но едва много по късно успя да разбере защо.

Първото нещо, което видя, когато се показа от шахтата, беше Сутан. При неговата поява на лицето й се изписа израз на невероятно облекчение.

— Слава богу! — притисна го към себе си тя. — Какво се случи там, долу?

Крис почувства, че някой от двамата се тресе от вълнение, но не разбираше дали е самият той, или Сутан. Полицаите, отзовали се на нейното обаждане, не бяха далеч; мазето гъмжеше от тях като от мухи. Около простряния труп на Воже проблясваха светкавици. Санитарите внимателно полагаха Сийв върху една носилка за предстоящото трудно изкачване по каменните стъпала.

Крис се взря напрегнато в застиналото му, окървавено лице, мъчейки се напразно да долови под бледата кожа мимолетния трепет на живота. Докато го вдигаха нагоре по стълбите, двама парижки полицейски инспектори с физиономии като кактуси започнаха да им задават въпроси. Сутан и той правеха всичко възможно да им отговорят, а това не беше лесно. Кой щеше да повярва на историята им?

Разпитът се проточи безкрайно. Инспекторите не показваха никакво намерение да ги оставят на мира, когато неочаквано се появи млад мъж в тъмносин костюм, показа някакви удостоверения, които Крис не можа да види, и започна да си шушука с тях. Минута след това Крис и Сутан бяха уведомени, че могат да си вървят.

— Qui êtes-vous? — попита Крис мъжа. — Кой сте вие?

— Млъквай, нещастник! — отвърна онзи на английски. — Говори само когато те питат. Какво общо имате с Маркъс Гейбъл? — от погледа му ставаше ясно, че въпросът се отнася и за двамата.

Крис му разказа всичко, което знаеше, освен онова, което му бе разкрил Трангх. Мъжът записа показанията му на малък касетофон. През цялото време той не промълви нито дума, без да се смятат сбитите, целенасочени въпроси, които задаваше с безпристрастен тон, с нищо неиздаващ собственото му отношение. Когато приключиха, каза им, че са свободни.

Отвън зората се спускаше над покривите на Париж; слънчевите лъчи бавно си пробиваха път по широките авенюта и булеварди. Из тесните странични улички останките на нощта все още се гушеха в мръсните, забутани ъгли.

Крис поведе забързано Сутан по тротоара. Когато сградата се скри от погледите им, той спря такси. Трангх му бе казал къде е оставил „Гората от мечове“. Беше му предал също и онова, което му бе известно от тайните на Магьосника, а то беше доста — много повече, отколкото Гейбъл бе предполагал. Но за жалост, дори той не знаеше за кого работи Магьосника. Все пак беше казал на Крис, че който и да е този човек, той притежава изключителна власт, както и своя независима, тайна шпионска мрежа. Веднъж скъсал с него, Магьосника се бил зарекъл никога повече да не се върне. Но онзи научил истинските обстоятелства около смъртта на Линда Гейбъл и чрез тях се опитал да го изнуди да се подчини. Когато Магьосника отказал, той изпълнил заплахата си, като чрез своето влияние задвижил чарковете на бюрократичната машина, ускорявайки ареста и процеса над Гейбъл. Именно тогава Гейбъл потърсил Крис. По средата на делото, малко преди хората на бившия му шеф да занесат още изобличителни доказателства в канцеларията на окръжния прокурор, Гейбъл се предал — блудният син се завърнал.

Крис не сподели нищо от това със Сутан. Той приемаше онова, което Трангх му бе доверил, като свещен завет. Чрез Тери и Трангх то се превръщаше в негова лична отговорност. Да разкрие на Сутан или на когото и да било тайните на Магьосника, означаваше несправедливо да ги забърка в нещо, което не засягаше никого, освен него.

Стигнаха до къщата на Логрази на площад „Петрарка“. Както бе казал виетнамецът, външната врата се оказа отключена. Като прикриваше Сутан зад себе си, Крис я отвори с ритник и се вгледа в тъмното преддверие, но не можа да различи нищо. Със сигурност нямаше никакво движение.

Те предпазливо влязоха вътре. Антрето бе заляно от противна сладникава миризма, като от огромна маса гниеща растителност. Сутан се задави и закри лицето си с ръка.

— Дишай през устата — посъветва я Крис.

— О, Господи, какво е това?

Той не поиска да й каже. Вместо това продължи навъсено напред по сумрачния коридор. Тук и там през процепите на тежките кадифени завеси и открехнатите кепенци се процеждаше слънчева светлина. Тънките, ясно очертани ивици приличаха на стръкове пшеница в ярък летен ден.

Изведнъж Сутан ахна и той се обърна натам, където бе прикован погледът й. По стените и пода на антрето на втория етаж имаше прясно засъхнала кръв, но никакви тела. Тя се зачуди чия ли би могла да е кръвта. Въпреки че знаеше, Крис не й каза. Издърпа я до площадката на първия етаж, накара я да седне и й даде знак да мълчи. Тя отвори уста да възрази, но той сложи пръст на устните й. После поклати глава и се заизкачва нагоре. Почти веднага усети нечие присъствие зад гърба си. Обърна се и я видя да идва след него. Вече беше преполовил стълбището, а и разбра, че не може да я накара да остане долу. Усети надигащото се в гърдите му нетърпение. Искаше час по-скоро да вземе „Гората от мечове“ и да се махне от тази чудовищна гробница. Затова остави Сутан да го настигне.

Куфарът, точно според думите на Трангх, лежеше отворен на масата във втората стая по коридора на втория етаж.

— Ето го! — каза Крис и понечи да тръгне към него, когато осветлението се запали с ослепителен блясък.

Той си пое рязко дъх. До него Сутан успя да изрече една-единствена дума: „Merde!“

На прага на коридора стоеше Маркъс Гейбъл, Магьосника. Целият в кръв, той беше гол от кръста нагоре. От панталоните му върху паркета капеше кръв и се събираше в тъмна, отвратителна локва в краката му. Магьосника беше жив! „Как беше възможно“, запита се Крис. Според Трангх той бе загинал при катастрофата край Люксембургските градини.

С нарастващ ужас Крис осъзна, че само след миг Магьосника ще ги нападне и той ще има нужда от оръжие. Но наоколо нямаше нищо, а и времето бе твърде кратко.

Забеляза, че Гейбъл е застанал накриво. Лявото му рамо беше по-ниско от дясното, а лявата му ръка висеше покрай хълбока като направена от олово. С дясното си бедро той се подпираше на парапета на стълбите, за да отнеме тежестта от левия си крак.

Лицето му бе набраздено от кървави резки, оставени сякаш от ноктите на тигър. Безброй малки късчета стъкло изглежда бяха набити в плътта на бузите, челюстта, носа, челото и врата му, защото щом помръднеше, цялото му лице проблясваше от пречупената светлина. Единствено очите му бяха пощадени в мелницата, която го бе обезобразила. Тези очи имаха същия наситен син цвят, който Крис помнеше така добре от срещите им в неговата кантора, от разговорите в ареста преди делото и обеда след това в ресторанта. Той помнеше колко презрение можеха да излъчват тези очи и се чудеше какво друго се съдържаше сега в тях, освен ярост.

— Дрислив адвокат! — изрече Маркъс Гейбъл, Магьосника, и насочи пистолета си право в него. Крис се приведе и в същия момент Сутан замахна високо с крак. Върхът на обувката й улучи Гейбъл в средата на лицето и го запрати назад към стената. От удара пръстите му отслабиха хватката си върху дръжката на пистолета, оръжието изхвръкна от ръката му и заподскача надолу по стълбите.

Очите на Крис се разшириха от изумление. Явно късчетата автомобилно стъкло, набити в лицето на Магьосника, бяха крепили тъканите подобно на хирургически конци, защото ударът на Сутан имаше крайно необичаен ефект. Внимателно изваяното лице на Гейбъл сега представляваше смес от кървяща плът, така безформено и неузнаваемо, сякаш никога не бе докосвано от моделиращата ръка на пластичния хирург.

— Крис! — извика Сутан. — Погледни! — На мястото, където бе стоял Гейбъл, подпряна нестабилно на стената, беше „Гората от мечове“. „Ето защо се бе върнал тук, вместо да последва Трангх в Ле Порт дю Жад“, помисли си Крис.

Сутан направи крачка натам, но Магьосника вече се бе изправил на крака и й нанесе силен удар с опакото на тежката си ръка. Тя изкрещя и се олюля към парапета, откъдето малко преди това пистолетът бе паднал в мрака на стълбището.

Пръстите на Гейбъл уловиха нещо, затъкнато в колана му. Той го извади и с привично движение на китката разтвори стоманените, приличащи повече на остриета ребра на ветрилото на Трангх. Броят им беше осем и всяко завършваше със заточен като бръснач ръб. В сегашното си хоризонтално положение те повече от всичко наподобяваха нокти на орел, спускащ се към своята плячка.

Магьосника замахна с ветрилото в плоска дъга, така че Сутан трябваше да се наведе назад, за да не бъде прерязана. С безумен смях, Гейбъл изнесе „гунсена“ напред и тя се преметна с писък през перилата в мастилената чернота.

Тогава той се обърна към Крис.

— Бягай, ако ти е мил животът, мухльо!

С безмълвен вик Крис се хвърли върху огромната, хлъзгава маса на Гейбъл. Магьосника нададе яростен рев. Сините му очи сякаш плачеха с пурпурни сълзи. Допирът с него беше като прегръдка с отворен гроб. Тежката, натрапчива миризма на смърт вече се носеше наоколо му, изпълвайки въздуха като облаци от противен поленов прашец.

Той отвори широко уста, подобно на тигър или мечка, и главата му се метна напред на дебелия врат. Крис тикна лакътя си в зейналата паст и го натъпка толкова навътре, колкото бе възможно.

Гейбъл се опита да затвори челюстите си, но лакътят на Крис не му позволяваше да го стори. Вместо това, зъбите му с неистов бяс разкъсаха плат, кожа и месо.

Крис потръпна от болка и заби коляното си в стомаха му. Гейбъл залитна и трябваше да се опре в напръсканата с кръв стена с ръката, която стискаше ветрилото, за да запази равновесие.

Крис го ритна отново, той изръмжа и още по-здраво стисна челюсти, изкарвайки сълзи на болка в очите на противника си. В същото време „гунсенът“ прелетя над главата на Крис; набраздената му повърхност проряза въздуха с остро свистене като от писъка на безброй кръжащи прилепи.

Тогава със свободната си ръка той сграбчи гениталиите на Магьосника с такава сила, че вените отстрани на бичия врат на Гейбъл се издуха и той нададе странен, страховит животински вой, който накара Крис да настръхне. От ресниците и косата му хвърчаха пръски кръв, главата му се мяташе в напразно усилие да намали разкъсващата болка.

Междувременно Крис се мъчеше с тежестта на горната част на тялото си да извие главата му назад. Двамата се затъркаляха по пода, сключени в отчаяна, безмилостна хватка, докато накрая телата им опряха в парапета, през който бе паднала Сутан. Крис, който в момента беше отгоре, се опита да натика главата на Гейбъл между две от резбованите дървени подпори.

Магьосника замахна с ветрилото към рамото на Крис, но не улучи и стоманеният ръб сряза две от подпорите така, сякаш бяха тръстикови стебла.

За да избегне свистящите остриета, Крис охлаби пръстите си, сграбчили Магьосника. Тогава той успя с помощта на бедрата си да го отхвърли от себе си и да го притисне в пода, като в същия момент стовари коляното си в бъбреците му.

Крис изпусна болезнен стон и Гейбъл рязко дръпна глава назад, мъчейки се да освободи челюстите си от залостилите ги мускули и кост. В усилието си той прехвърли Крис над собственото си проснато тяло и го запрати срещу повредената част на перилата.

Кръстът на Крис се блъсна в тях и под неговата тежест, подпомогната от срязаните подпори, цялата конструкция на това място рухна.

Крис се намери надвиснал над черната яма на стълбището. Усещаше кръста си като счупен, а от дробовете му бе изкарана и последната капка въздух. Тялото му конвулсивно потръпваше като на риба на сухо. Лакътят му, с разкъсани на парцали кожа и месо, бе изтръгнат от устата на Гейбъл така безжалостно, че той бе уверен, че ставата е излязла от гнездото си.

Запъхтян и облян в кръв, Гейбъл се надвеси над него — не толкова човешки образ, колкото първична животинска фигура, прегърбена и уродлива, някакъв зъл предтеча на човека от времето преди хората да се научат да ходят изправени и да разсъждават.

Той впери гибелен поглед в своя противник и като завъртя ветрилото в ръката си, се изправи, готвейки се с един титаничен удар да разсече гърдите на Крис.

— Стой!

При тази дума той замръзна и вдигна очи, примигвайки от кървавите сълзи в тях, за да види Сутан, която се качваше по стълбите. В изпънатите си напред ръце тя здраво стискаше пистолета му. Дулото на оръжието сочеше право в него.

— Пусни ветрилото! — заповяда тя. — Пусни го веднага или ще те убия!

Гейбъл се съвзе от първоначалното си изумление, тъй като, погълнат от епичната си борба с Крис, напълно бе забравил за нейното съществуване — и започна да се смее. Той виждаше, че от толкова нисък ъгъл тя не може да стреля в него, без да рискува да отнесе част от главата на Крис.

— Предупреждавам те! — Сутан се изкачваше по стъпалата, подобрявайки ъгъла си за стрелба.

— Не ти стиска да го направиш — каза Гейбъл, като без да трепне наблюдаваше как тя натиска спусъка.

Или, по-скоро, как се опитва да го натисне. Защото изстрел не последва. Падането по стълбите очевидно бе повредило пистолета и той засече.

— Майната ти — рече Гейбъл и като се обърна наново към Крис, спусна ръка в отвесен удар, който щеше да свърши в гърдите му.

— Не! — изкрещя Сутан и направи единственото, което можеше: хвърли пистолета по Гейбъл.

Нямаше време, за да се прицели съзнателно, затова остави инстинктите да насочват ръката й и оръжието, премятайки се във въздуха между нея и Магьосника, улучи онова, което се намираше в средата и най-близо до нея: ветрилото.

Гейбъл изруга, когато закалената стомана го удари през кокалчетата на здравата ръка. Мерникът разряза кожата му като острие на нож и от раната шурна кръв.

Крис се опитваше да мобилизира силите си. Всички обстоятелства бяха против него. Болката от удара, който бе поел с кръста си, и от разкъсания лакът го стягаше като с обръч. Като добавка, срещаше огромни трудности да напълни отново дробовете си с въздух. Но това не беше всичко. Трябваше да води битка и срещу собствената си природа. Независимо от личните си чувства, той не искаше да убива Маркъс Гейбъл. Това бе противно на същността, дълбоко вкоренена в него от самото му раждане. Като човек той преди всичко вярваше в ролята на законите между хората. При Сийв — а може би и при Тери, макар да не му се щеше да го повярва, — бе видял тъжния резултат от отричането на закона и нямаше намерение да следва този гибелен път. При все това, той не искаше да умре.

С ъгъла на окото си видя, че Сутан тича с всички сили нагоре към тях. Тъкмо когато тя стигна до площадката на втория етаж, Магьосника сключи ръце около гърлото му и започна да стиска.

Както самият Гейбъл преди малко, Крис замята глава вляво и вдясно с надеждата, че по този начин ще успее да снеме от себе си убийствената хватка. Скоро започна да се задушава и в краищата на зрителното му поле се прокрадва безформена чернота, която му пречеше да види какво прави Сутан.

Внезапно Гейбъл сне ръцете си от гърлото му, изви се встрани и замахна с рев към Сутан, която посягаше да вземе изпадналия от ударената му ръка „гунсен“.

Юмрукът му я блъсна в слепоочието, тя простена и се свлече на земята. Ухилен като мъртвешка глава, Гейбъл стоварваше удар след удар в гръбнака и гръдния й кош. Затиснат под огромната му, капеща маса, Крис чуваше животинското ръмжене, с което се съпровождаха усилията му.

Това беше твърде много. Закон или не, това бе повече, отколкото можеше да понесе. Той почувства адреналина като изригване на ярък фойерверк, когато хормонът, изпомпван на пълна мощност, нахлу в кръвта му. От колоезденето знаеше, че това няма да трае дълго, че ще има само една възможност, един последен отчаян миг, в който да овладее положението, преди Маркъс Гейбъл да убие Сутан и да насочи отново смъртоносното си внимание към него.

Без да мисли, Крис се подчини на своята първична реакция, основата на всяко бойно изкуство. Полетът на съзнателно — несъзнателното не може да бъде обуздан, поради което не може да бъде победен.

Той използва най-мощната част от тялото си, своите бедра, с които обхвана кръста на противника си, след което рязко ги завъртя от таза, центъра на „хара“, енергията, с такава чудовищна сила, че Гейбъл се стовари върху гърба си с трясък, подобен на гръмотевица.

Въпреки това в последния момент той успя да сграбчи със здравата си ръка ризата на Крис. Торсът на Крис се отлепи от пода с тласък, от който зъбите му изтракаха. Той почти изгуби съзнание, всмуквайки жадни глътки въздух в пламналите си дробове. Тогава видя, че Магьосника бе взел онова, което Сутан възнамеряваше да използва — ветрилото на Трангх. Това е, помисли си той, взирайки се в безумното лице на Гейбъл. Край. Нищо вече не…

И тогава изскочилите му от орбитите си очи съзряха „Гората от мечове“. В бъркотията на боя талисманът бе паднал на земята и сега лежеше там с дръжката към него, само на една ръка разстояние.

Крис посегна да го хване. Гейбъл го сграбчи за косата с ранената си ръка и като изкрещя от болка, го дръпна назад. Тогава Крис му нанесе ритник с плоската част на стъпалото си, използвайки цялата сила на бедрените си мускули.

Една възможност, един последен, отчаян миг.

И в този миг мократа от пот коса на Крис се изплъзна между вкопчените пръсти на Гейбъл. Ръцете му достигнаха дръжката на „Гората от мечове“ и я уловиха. Той вдигна оръжието, чиито остриета потъваха ту в светлина, ту в мрак, и го насочи напред към Гейбъл. Тогава, макар да бе уверен, че е изразходвал и последните си запаси, изведнъж почувства прилив на нова сила. Това нямаше нищо общо с електрически ток, нито с познатата му кинетична блокада на умората, породена от притока на адреналин в кръвта. По-скоро беше някаква неуловима галванизация, река от тъмно сребро, в чиято прегръдка болката намаляваше, а умората се стопяваше напълно. При това едновременно бяха подхранени неговата смелост и неговият страх.

Ужасният, смразяващ смях долетя отново.

— Идиот! — извика Магьосника. — Това е нефрит. Тези остриета нямат ръб. Като оръжие те не струват нищо.

Приведен, уверен в себе си, той пристъпи към Крис с разтвореното бойно ветрило, по чиито смъртоносни върхове отблясъците от светлината играеха като огън. Разширените му ноздри сякаш вече подушваха убийството, а очите му бяха впити в лицето на Крис като на хищен вампир, предвкусващ сетните тръпки на живота, който му предстои да отнеме.

Именно заради това той твърде късно забеляза ритника на Крис, който се стовари върху лявото му коляно и го накара да се завърти. Все пак, за момент изглеждаше, че рефлексите му, изработени още в кървавите джунгли на Камбоджа и Виетнам, ще му помогнат да се задържи на крака. Но в опита си да запази равновесие той се подхлъзна в локва от своята собствена кръв и политна неудържимо напред.

Право към стърчащите нефритени остриета на „Гората от мечове“.

Гейбъл беше прав. Нефритът не бе предназначен да убива. Но той можеше да го стори, ако срещнеше тялото на жертвата фронтално — нещо, което знаеше и Трангх, когато си бе послужил с имитацията на „Вратата към нощта“, за да прониже дланта на Тери.

Крис бе изнесъл единия си крак напред и мускулестите му ръце бяха напрегнати в очакване да отблъснат удар или сами да го нанесат, сякаш самото оръжие, подобно на магнит, го притегляше към неговия противник. Гейбъл рухна върху него с такава скорост и сила, че и трите остриета пронизаха напълно масивното му тяло.

Крис изпъшка от усилие и изненада. За момент тялото му опасно се наклони над счупения парапет. После пусна дръжката на „Гората от мечове“ така, сякаш внезапно бе опарила ръката му, и Маркъс Гейбъл се строполи на пода.

Крис вече беше коленичил до Сутан. Преобърна я внимателно, махна кичурите коса от челото й. Видя, че тя все още диша и отправи безгласна молитва. После предпазливо я опипа за счупени кости. Един или два пъти тя простена като от болка, сетне клепките й трепнаха и се отвориха.

— Крис! — гласът й бе дрезгав от тревога.

— Всичко е наред — утеши я той. — Гейбъл е мъртъв.

— Исках да ти помогна, Крис. Наистина.

— Шшт — каза той, като я галеше по бузата, за да я успокои. — Знам. — После се усмихна. — Как се чувстваш?

Тя се опита да седне и примижа от болка. Втория път успя и сложи ръце на раменете му.

— Искам да стана.

— Сутан…

— Още сега!

И той се изправи, като я подхвана с ръце. Тя веднага се отпусна върху него, сякаш костите на краката й се бяха стопили. Главата й клюмна на гърдите му и той усети запъхтяното й дишане. След това тя леко го отблъсна с ръце и остана за миг неподвижна, като слабо се олюляваше. После направи първите стъпки към мястото, където лежеше Гейбъл. Бе притиснала длан към слепоочието си, но лицето й бързо възвръщаше цвета си и като цяло изглеждаше невредима.

— Тоя мръсник — рече тя, като докосна трупа с върха на обувката си, — наистина беше нещо като магьосник.

Крис погледна лицето на Маркъс Гейбъл. В смъртта очите, му гледаха не нагоре, а по-скоро надолу, към земята. Или може би бяха обърнати навътре, за да зърнат за последен път тази невероятна, егоцентрична душа, която се бе формирала подобно на търпелив, многоок паяк в средата на своята мрежа.

Сутан, която се взираше в неговия кървав лик, потръпна с цялото си тяло. Беше дотолкова погълната от зловещата гледка, че едва когато Крис опря крака си в месестото рамо на Гейбъл и издърпа остриетата от тази човешка развалина, успя да промълви:

— „Гората от мечове“.

Сега, когато отново я държеше в ръцете си, Крис пак изпита онова неуловимо усещане за връзка с ярката, черна река, простираща се не през хълмове и долини, а през векове и епохи. Дали това беше просто въображение, или нещо повече? Дали без „Гората от мечове“ той, пацифистът, щеше да успее да победи хищника Маркъс Гейбъл? И дали в крайна сметка талисманът сам не бе открил човешката черна дупка, в която Гейбъл се бе превърнал?

Той примигна и се огледа наоколо. Видя Сутан, застанала над трупа на Магьосника. Видя опръсканите с кръв стени, хлъзгавия, лепкав под. Долови противния, сладникав мирис на отворен гроб. Вече бе изпитал всички тези неща, те му бяха добре познати. И все пак имаше ясното усещане, че сега ги възприема някак по-различно.

Вгледа се в нефритените остриета, уверен, че вижда в тях движение, както когато човек хвърля въдицата с прясно поставена стръв и забелязва под тъмната, проблясваща повърхност на езерото стрелкащи се сенки.

Преди да тръгнат, той обиколи къщата и, според указанията на Трангх, я очисти от нейните добре скрити тайни.

По-късно, в хотела, след като се бяха изкъпали и привели що-годе в ред с материалите за първа помощ, купени от близката аптека, Крис й каза какво трябва да направи. Изпитваше странното чувство, че е знаел това през целия си живот.

— Защо трябва да ходиш в Шан? — попита тя.

— Защото там е мястото на „Гората от мечове“.

Сутан поклати глава.

— Не те разбирам. Унищожи я. Зарови я някъде, където никой няма да я намери. Хвърли я в Сена. Не можеш ли просто да зарежеш всичко това? Нима толкова си заприличал на брат си, че и ти като него си обсебен от този талисман?

— Някога, когато те срещнах за пръв път, мислех, че съм обсебен от това да открия войната — каза той. — Бях си втълпил чувство на вина заради това, че съм избягал от нея, а Тери — не. След години осъзнах, че в действителност съм избягал от самия Тери и от това чувството ми за вина се усили още повече.

Едва сега най-сетне си давам сметка, че Тери просто е следвал своя път, а аз — моя. Аз дойдох тук, срещнах те, влюбих се в теб, почти спечелих Тур дьо Франс. Дълги години бях убеден, че тези събития са оформили целия ми живот. Сега разбирам колко много съм грешил.

Аз не съм обсебен от „Гората от мечове“. Всъщност, за пръв път през живота ми, сега съзнанието ми е напълно ясно. Но аз трябва да намеря Мън и да говоря с него. Той държи последната част от загадката, наречена Тери. Разбираш ли, аз дойдох тук не за да погреба своя брат, а за да го открия, и, откривайки него, да открия себе си. Живях толкова дълго в една илюзия, че бях изгубил способността да изпитвам щастие. Оттогава открих много за Тери и винаги ще бъда благодарен за това. Но знам също така, че то не е достатъчно. Не всичко е приключило и аз не мога да се прибера у дома, преди това да стане.

Той видя как Сутан се напрегна.

— У дома — каза тихо тя. — Знаеш ли къде е това за теб, Крис? Тук във Франция, или в Ню Йорк?

Тя имаше предвид в Ню Йорк, при Аликс. Образът на Аликс проблесна ярко в съзнанието му.

— Това покана ли е, Сутан? — попита той. — Защото ако е така, искам да съм сигурен, че разбираш добре какво означава.

Тя отвърна глава, неспособна или нежелаеща да отговори. След малко каза:

— Само недей да искаш да идвам с теб. Вече дойдох докъдето можах. Аз свърших, Крис, изчерпах се.

— Знам — отвърна той.

— Тогава недей да тръгваш. Остани тук, при мен. Аз се нуждая от теб.

— Само ще преча на останалите неща, от които се нуждаеш.

Тя го изгледа с невярващи очи.

— За бога, след всичко, което се случи, ще бъде жестоко сега да ме изоставиш.

— Веднъж ти казах — рече той, — че баща ми беше уелсец, от род на бойци. Той обичаше да казва една стара уелска поговорка: „Нека всичката кръв бъде отпред“. Ако сега не отида в Шан, Сутан, кръв ще има и по гърба ми.

— Бях права за теб — прошепна тя, вперила в него широко отворените си очи. — Ти си напълно луд.

Той обгърна с ръка крехките й рамене и се зачуди на надигащата се в гърдите му тъга.

Час по-късно, след като двамата се бяха върнали от болницата, където се възстановяваше Сийв, Крис говореше по телефона с Аликс. Вече беше прочел телекса, изпратен му от Макс Стайнър. Тъй като не разчиташе на способностите на хотелската телефонистка да записва дълги съобщения, Стайнър бе обрисувал със свои думи естеството на операцията, резултата от нея и благоприятната прогноза на лекарите.

— Кристофър? — каза Аликс. — Ти ли си наистина?

— Да, наистина съм аз — отвърна той и неизразимо чувство сви гърлото му. — Съжалявам, че не съм при теб.

— Макс се грижи добре за мен. Разкара бившия ми съпруг, който беше започнал да се навърта наоколо. Издейства от съда решение, с което му забраняват да се вижда с Дани.

— Ти как си?

— Съвсем добре — отвърна тя и за негово облекчение гласът й отговаряше на думите.

— Държа се като истински герой.

— Аз? Съвсем бях сдала багажа. Появата на Дик направо ме срази. Добре че беше Макс.

— Той е добър приятел.

— Да. Така е. — Между тях разцъфна онова мълчание, което настъпва между близки хора след дълга раздяла. Дали и двамата не мислеха за разстоянието, което ги делеше, изпълнени с опасения и предчувствия за неговите последици върху отношенията им?

— А с теб какво става? — каза най-сетне Аликс. — Трудно ли е там? Знам, че обичаше брат си.

— Как си разбрала това? — попита удивено той.

Тя леко се засмя и този звук така сгря сърцето му, че трябваше да стисне очи.

— Беше очевидно, глупчо. — Последва пауза, изпълнена с пращенето на трансокеанския кабел. Когато Аликс заговори отново, гласът й бе станал по-мек. — Каквото и да бе онова, което търсеше, надявам се, че си го открил.

Крис не беше сигурен дали е така.

— Вече почти свърши — каза той, без сам да разбира какво точно има предвид.

— Реши ли… — каза импулсивно Аликс и също така внезапно замлъкна. — Кристофър — започна наново тя, — знам, че нямам право да те питам това, но кога ще се върнеш у дома? Струва ми се, че не съм те виждала от години. Страшно ми липсваш.

— Скоро — беше единственият отговор, който успя да изтръгне от себе си. Чувстваше притеглянето на реката от тъмно сребро; чудеше се какво му обещава тя. — Скоро ще се прибера.

[1] Мълчи! (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Град в Бирма с близо 1 млн. жители — Б.пр. ↑

[3] Телефонна компания в САЩ — Б.пр. ↑

[4] Конни отряди, участвали във войната с Мексико и Гражданската война — Б.пр. ↑

ПРОЛЕТ, В НАШИ ДНИ

Платото Шан

Мън посрещна Крис на летище Мингаладон, на дванайсет мили северозападно от Рангун. Беше го чакал там ден и половина, през които, по една или друга причина, полетът на авиокомпания „БАК“ от Бангкок бе отлаган. Това съвсем не беше необичайно за Бирма. Туристическата виза на Крис важеше за седем дни, но му бяха казали да не се притеснява от това.

Без да промълви нито дума, Мън метна куфара на Крис на задната седалка на един покрит с кал и прах джип. Двигателят нададе страхотен рев, сякаш никога не бе смазван или в разпределителя се бе пъхнало някакво животно.

Три дни по-късно те бяха оставили всичко, освен коравите брезентови раници, които Мън измъкна от джипа, и наполовина бяха изкачили платото. Напредваха бавно, с чести почивки, налагани от раната на Мън и болките на Крис. Поради изключителната горещина и влага, Крис всеки ден подменяше дезинфекциращата превръзка на лакътя си.

По някое време през първия ден той рече:

— Трангх, Магьосника, мосю Воже — всички са мъртви.

Вече бе казал на Мън, че Воже и Мило всъщност са едно и също лице.

— А Дансър?

Крис все още не можеше да свикне с този прякор на Сийв.

— Едно денонощие вися на границата между живота и смъртта. Дишаше и имаше пулс, но това бе всичко. Все още не знаем какво му бе сторил Трангх, но това едва ли има някакво значение. Вече се оправя. Разговаряхме надълго, преди да тръгна за насам.

— А моята братовчедка?

— Сутан е при него, в болницата. — Той погледна датата на часовника си. Всъщност, Сийв трябваше вече да е изписан. — Тя не е сама там. Сприятели се с Морфея, любовницата на Воже.

— Дали не й е трудно да стои в Париж, вместо да е тук, с теб?

Крис мисли дълго време, преди да отговори.

— Никак не съм убеден, че искаше да дойде.

— Значи ли това, че е доволна да се грижи за Дансър?

— Напротив — отвърна Крис. — Далеч не е доволна. Беше против моето заминаване.

— Не разбираше ли необходимостта от това?

— От идването ми тук? Не знам. Сега се питам дали изобщо е виждала някакъв смисъл във всичко това. Тя е като парализирана от своята неспособност да се примири със самата себе си.

— Аз я превърнах в това, което е, Кристофър — каза Мън. — Тази болка ме терзае всеки ден от живота ми. Надявах се, че твоето завръщане ще сложи край на страданията й.

Докато си проправяше път през невероятно гъстата триетажна джунгла на Шан, Крис се питаше дали някога отново ще има свой дом. Къде ли бе той? В Ница, със Сутан? Или в Ню Йорк, при Аликс?

Шан.

Той се издигаше пред очите му, досягайки небесата.

По време на втората им нощувка на открито ги връхлетя буря с ужасяваща сила. Огромните флуоресциращи остриета на мълниите увенчаваха планинските върхове, докато гръмотевици, от които въздухът трепереше, биеха по опънатия барабан на небето. Птиците, прибрали криле, се свиваха уплашено под съмнителния заслон на джунглата, чиито дървета се прегъваха едва ли не наполовина.

На сутринта небето беше ясно и чисто, измито от нощния дъжд.

— Не се ли опасяваше, че Магьосника и Трангх ще те последват? — попита Крис.

— Не съм се съобразявал с тях — отвърна Мън, с което имаше предвид, че е знаел, че вече са мъртви или близо до смъртта. През петте дни, които бяха прекарали заедно, Крис го бе опознал достатъчно добре, за да приеме, ако не да разбере, неговото упование в паранормалното.

Докато вдигаха лагера в хладината на ранното утро, Крис се замисли за Тери. Дали не следваха същата пътека, по която той бе вървял само преди няколко месеца, или дори седмици? Представи си загорялото, мъжествено лице на брат си да минава по тези места, уверено и силно. На Тери може би му бе допадала тази пропита с пот дивотия, но положително не и на Крис. Той се чувстваше уплашен от враждебността на непознатия терен, смутен от явното беззаконие във вътрешността на Бирма.

Ръката му несъзнателно докосна роговата дръжка на подарения от Тери нож, сякаш той бе амулет, който можеше да го предпази от невидимите опасности. Тогава в съзнанието му се промъкна гласът на Аликс. „Обичам те лудо“, бе казала тя, преди да затвори. А какво бе отвърнал той? Нищо. Мисълта за това се въртеше в главата му през целия ден, но вечерта бе толкова изморен, че веднага потъна в непробуден сън, както и през всички останали нощи на прехода.

На четвъртия ден Мън го събуди два часа преди изгрев-слънце.

— Сега трябва да бъдем особено внимателни — каза той, когато тръгнаха в непрогледния мрак. — Току-що навлязохме в територията на генерал Киу. Ще има много патрули; опасността е голяма.

Докато стигнат крайната северозападна граница на територията на генерала, те наистина видяха четири такива патрула. Мън всеки път навреме свиваше встрани от тях. Атмосферата се бе променила значително. Във въздуха определено се чувстваше хлад. Намираха се приблизително на деветдесет и седем мили от Мандалей, на около осемстотин метра надморска височина.

Точно когато слънцето изгря като величествен, леко сплеснат червен диск, Мън го изведе на една малка скална издатина. Ниско долу под ръба й се разстилаше килимът на джунглата.

Земята бе почерняла и покрита със ситна пепел, сякаш огромна клада бе горяла тук месеци наред.

— Ти дойде да откриеш истината за своя брат — рече Мън. — Ето я пред теб. Тери бе принуден да се присъедини към организацията на Магьосника, но поне успя да го направи донякъде по свои собствени условия. Настоя да му предоставят пълен и независим контрол над опиумния канал, получен от сделката с Воже.

Уговорката бе приета, но когато Магьосника разбра, че Тери използва канала единствено за извличане на сведения, вместо на печалба, той заплаши да му го отнеме.

Тогава Тери му даде копия от дневниците, които бе водил за дейността на организацията. Оригиналите бе поверил на мен със заръката да ги разглася при евентуалната му смърт.

— Но защо в такъв случай не ги извади на бял свят, когато Тери беше убит? — попита Крис.

— Защото — отвърна Мън, — вече не ги притежавах. Трангх ги открадна от мен. — Надигаше се вятър и той се улови за хилавото стъбло на едно дръвче. — Когато напусна организацията, Тери дойде при мен. Имаше твърдото намерение да продължи да ръководи канала и аз реших да му помогна.

— Защо?

— Защото — рече Мън, — вярвах в онова, което правеше.

Крис го изгледа изумено.

— В даването на отрова на деца?

Мън поклати глава.

— Именно затова смятах, че е необходимо да дойдеш тук. Ако просто ти бях казал всичко, нямаше да ми повярваш или, най-малкото, щеше да се усъмниш в думите ми. — Той разтвори ръце. — Сега виждаш истината със собствените си очи.

Крис огледа изгорената земя наоколо и видя само пепел.

— Не те разбирам.

Мън се наведе, загреба шепа пепел и я остави да изтече между пръстите му като струйка от пясъчен часовник.

— Ето това е останало от опиума, който купувахме от адмирал Джъмбо. Тук е краят на канала.

Крис беше потресен.

— Вие сте го изгаряли?

— Да. Взимахме средства от ЦРУ, купувахме опиума и след това го унищожавахме.

Крис го гледаше озадачено.

— Но другата половина на схемата беше наистина гениална. Тери бе сключил сделка с китайските комунисти. В замяна на унищожаването на определено количество опиум годишно, те му предоставяха стратегически и военни сведения, засягащи Русия, събрани от източниците им на север, край границата, и от тези в Хонконг.

Докато Тери работеше за ЦРУ, информацията отиваше направо при тях. По-късно, когато станахме независими, продължихме тази практика, но условията вече поставяхме ние. Карахме ги да плащат като луди.

Крис седна в единия край на скалата. Значи това беше тайната, финалът на неговото търсене. Може би. Той внимателно разви „Гората от мечове“, като се питаше какво ли очаква. После вдигна очи към Мън.

— Но нещо се е случило.

Мън кимна.

— Дълго време притежавахме огромна власт. Подозирам, че накрая Тери се поддаде на нейното изкушение. Изведнъж онова, което правехме, взе да му се струва недостатъчно. Той обърна поглед към „Гората от мечове“. Искаше да я използва, за да подчини опиумните вождове, да ги обедини под властта на един човек: себе си. Едновременно с това, явно възнамеряваше да унищожи Магьосника.

— Но защо след всичките тези години? Доколкото разбирам, те отдавна са били в състояние на недоверчиво примирие.

— Преди около две години Магьосника научи за теб, разбра кой си и видя в твое лице начин да си върне канала, който Тери му бе отнел. Заплаши го и от тук тръгна всичко.

— Не мога да повярвам, че Тери наистина е смятал да продаде на Воже „Вратата към нощта“.

— Не е — рече Мън. — Тъкмо затова поръча да му изработят копие. Аз не знаех нищо за това и щях да се възпротивя, ако бях разбрал. Тери го направи тайно от мен. Имахме нужда от средства. ЦРУ беше забавило последните плащания; оправдаваха се с бюджетни затруднения. Тери не им вярваше. Както и да е, парите ни трябваха.

Крис извърна глава и се загледа в празнотата, простираща се отвъд скалния ръб. Всичко това се беше случило, защото Тери бе искал да го защити от Маркъс Гейбъл. Боже мой, помежду си те бяха успели да обърнат целия свят с главата надолу.

За пръв път Крис съзря проблясък, намек за размерите на властта, която действаше тук. Не знаеше дали да изпитва ужас, или възторг. И тогава внезапно, с потръпване, осъзна че тъкмо тази смесица от чувства трябва да бе изпълвала навремето и Тери.

Той стана и се приближи до Мън.

— Преди да умре, Трангх ми каза всичко, което му бе известно около Магьосника. Не знаеше само едно — кой е неговият работодател. Но хората на Сийв го откриха. Това е Джейсън Крейг, председателят на Международния конгломерат за комуникации. Трангх бе събрал документи и записи на разговори, които им предадох. Сега разполагат с достатъчно улики, за да повдигнат обвинение срещу него.

Мън го погледна.

— Обвинението е едно, а присъдата — съвсем друго — каза той. — Хора като Крейг плащат на цели армии адвокати, които са готови на всичко.

Крис вече поклащаше глава.

— Кой може да знае това по-добре от мен? — усмихна се той. — Аз самият бях един от тези адвокати. Но сега съм на страната на ангелите, Мън. Ще се погрижа Крейг да не се измъкне безнаказано.

Крис се обърна с лице към слънцето. Върхът на обувката му разрови пепелта, прилична на черен пясък край бреговете на забравата. Тук, в първичната джунгла на Бирма, той най-сетне успя да почувства Тери до себе си — едно присъствие, което вече нямаше да го напусне никога.

— Знаеш ли — рече бавно той, — преди да започне всичко това, бях решил, че ми е дошло до гуша от адвокатския занаят. Сега разбирам, че просто не съм можел да понасям начина, по който го упражнявах.

Ненаситното ми его ме тласкаше да поемам нови и нови дела, до които другите адвокати не биха се докоснали от страх да не се провалят. Бях се пристрастил към славата като към наркотик. Знаеш ли как ме нарече Тери? Le monstre sacré. Суперзвезда. И аз бях точно това. Блестях нетърпимо ярко. Амбицията, която гореше в мен, ме заслепяваше за това какви хора приемам за клиенти, утешавайки се с мисълта, че всеки има правото на съвет и защита пред съда. Но всъщност всичко беше една игра — игра, която се състоеше в това да надхитря обвинението. Тя нямаше нищо общо с клиентите ми — ето защо ми беше толкова лесно да не забелязвам извършените от тях злини. Тази игра касаеше единствено мен.

В този момент Крис осъзна ужасната илюзия на свободата. Когато повечето хора говореха за свобода, те го правеха с тесногръдото съзнание за собственото си „аз“. Свободата, макар Крис едва сега, подобно на дете, да научаваше това, беше чистото его, необузданият егоизъм. Не това търсеше той за себе си.

Всичко беше въпрос на избор. На неговия собствен избор. Спомни си как някъде бе чел, че изборът на Адам и Ева в рая бил този на себе си пред Бога, на дързостта пред вярата. Те не избрали, както се предполагало, че трябва да постъпят, сляпото покорство и праведното смирение. Неговият избор имаше много общо с техния, защото бе прозрял истината, че причината, която лежи в основата на всеки избор, е една.

В предсмъртния си час Трангх бе говорил за вярата, за това, че тя се покрива с липсата на желание — тоест, с чистия дух, към който сега се стремеше Мън. Крис знаеше, че никога няма да притежава такъв дух, че е прекалено земен за подобни божествени мечти. Но той можеше да бъде едно по-добро човешко същество.

„Твоят брат беше като мен — примитивен, бе казал Трангх. Той живееше в съответствие със своя строг вътрешен кодекс на честта, на който не измени до самата си смърт.“ Сега Крис виждаше, че този вътрешен кодекс е бил по-строг, отколкото той самият — праведният брат! — е бил способен да изгради. Изживяването беше едновременно унизително и възвисяващо, защото в този кратък миг на осъзнаване Крис най-сетне откри своя брат и самия себе си. Кръгът се затвори и първите плахи филизи на удовлетворението започнаха да проникват в душата му като лъчите на предизгревно слънце.

Изведнъж той си даде сметка, че през цялото време е държал в ръцете си „Гората от мечове“. Листно зелените нефритени остриета като че ли горяха със своя вътрешна светлина, но когато обърна талисмана срещу слънцето, нефритът стана матов и черен като нощ. Тъмната, блестяща река струеше между дланите му, влачеше го. Тя беше като наркотик — мамеща, омагьосваща; съблазнителната й сила непрестанно нарастваше като мрежа, плетена от невидим тъкач. Но в нейните дълбини той виждаше също тревожна, зараждаща се опасност, една пътека, която, ако не успееше да се предпази от нея, можеше да го лиши от всичко човешко.

— Мън, истинска ли е силата на „Гората от мечове“?

Мън се усмихна. Косо падащата утринна светлина полираше подобно на нефрит лицето му, върху което тревогите и грижите не бяха оставили никакви следи.

— Предполагам — отвърна той, — че всеки ще ти отговори различно на този въпрос. Вярата е особена и сложна област, която тепърва предстои да бъде изучена.

Крис го погледна изпод вежди.

— Това „да“ ли означава, или не?

— Учудва ме, че питаш — рече Мън. — И двете, разбира се. Силата на „Гората от мечове“ се намира в съзнанието на хората.

Крис впери очи в талисмана, чувствайки — или предполагайки, че чувства — безграничната му мощ.

— Какво ще стане с него сега?

— Това зависи изцяло от теб. Той е твой. На теб принадлежи правото да властваш, ако пожелаеш.

Крис поклати глава.

— Не. За това е нужен някой чист по дух. Аз едва ли съм достоен. — Той погледна откритото лице на Мън. — Какво да правя? Не мога просто да го заровя някъде, това би било безотговорно. Няма ли да ми помогнеш?

Мън се усмихна.

— Трябва да знаеш, че не си сам, Крис. Ти имаш Тери. — Той притисна длан в средата на гърдите му. — Ето тук. В сърцето си. Може би сега той говори с теб. — Мън посочи наоколо. — Може би това място говори с теб. Виждам, че си откликнал на духа на Шан.

Гърдите му бяха топли там, където Мън го бе докоснал, и той ясно долавяше ударите на сърцето си. Вътре в себе си носеше не само Тери, но и Аликс. Беше го разбрал в мига, когато стъпи на тази обляна в светлината на новия ден скала.

Ами Сутан? Мън бе казал: „Надявах се, че твоето завръщане ще сложи край на страданията й.“ Но сега Крис разбираше, че нито той, нито Мън са способни да прекратят нейната вътрешна болка. Подобно изцеление можеше да дойде само от нея самата.

Сутан беше част от неговото минало. Нейната същност бе запечатана там, до неговия младежки образ, като две лица от стара червеникавокафява фотография. Аликс бе тази, която принадлежеше към днешния му ден и за която сегашният Кристофър Хей мислеше и копнееше.

— Тази е била другата причина да ме доведеш тук, нали? — каза той. — Да ми дадеш възможност да почувствам света така, както го е чувствал Тери.

— Аз постигнах онова, което исках — отвърна Мън. — Ти получи своите отговори, видя истината. Сега трябва да се завърна в Саджаинг. Буда ме зове.

Крис протегна ръце с „Гората от мечове“.

— Мисля, че в крайна сметка той е знаел, че ти ще бъдеш нейният пазител.

— Кой? — попита Мън, но явно знаеше отговора.

— Трангх. — Крис почувства огромна тежест при мисълта за могъществото, което държеше в ръцете си. — Да бъдеш свободен от желание, каза той. Ако знаеш това, знаеш всичко.

Мън сне очите си от тези на Крис.

— „Гората от мечове“ означава безгранична власт. В тази земя хората биха те наричали господар, повелител и бог. Опиумните вождове ще ближат праха в краката ти. Би могъл да притежаваш всичко. Сигурен ли си, че искаш да се откажеш от това?

Крис се усмихна и положи талисмана в ръцете на Мън. Омагьосващият шум на черната, блестяща река заглъхна и се стопи.

— То никога не е било мое — рече той.

След миг двамата се обърнаха и като преминаха през пепелта, заслизаха по голия склон.

Тук, горе, както и навсякъде по света, опасността бе не в самото придобиване на властта, а в това да се оставиш тя да те погуби.

Крис знаеше, че от този ден нататък никога няма да забрави това. Старият Кристофър Хей никога не би се добрал до тази истина, а още по-малко би могъл да се предпази от нея.

Но човекът, който така уверено крачеше по платото Шан, беше друг. И Крис с нетърпение очакваше да го опознае.

Издание:

Ерик Лустбадер. Френска целувка. Книга 2

Американска. Първо издание

ИК „Гарант-21“, София, 1993

Редактор: Христина Йорданова

Коректор: Мария Сарафова

ISBN: 9548009226

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролет, в наши дни

Лятото на 1969

Част трета. Природата на злото

Пролет, в наши дни

Пролет, в наши дни

Допълнителна информация

Заслуги