АЛЕКС КОШ

ОГНЕНИЯТ ПАТРУЛ

Превод: Пламен Панайотов

chitanka.info

Още ненаправили и година в Академията, младият Закари Никерс със своите приятели, също ученици в Огнения факултет, са изпратени на практика. Работата е в това, че след смъртта на Императора временно управляващият съветник Митис издава указ — да се сформират екипи от Майстори, наречени патрули, и ги разпраща по всички градове и села.

И ето Зак, Алиса, Чез, Наив, Невил и техният наставник Кейтен заминават за Крайдол — затънтено градче в Пограничните райони. Единственият плюс — това е родният град на братята Викерс, което ще помогне на патрула да свикне с новото място.

Всичко започва с това, че Огненият патрул е настанен в небезизвестната Прокълната къща, където откриват мистериозен фонтан, а нататък събитията се развиват с главоломна бързина…

ПРЕЛЮДИЯ

Слънцето бавно се издигаше над Златния град. Безликите сенки се разпръснаха из пукнатини и мазета, а многобройните „маргаритки“ лениво се разтвориха, за да уловят магическата енергия. Неуверено и предпазливо по улиците започнаха да се появяват хора. Но липсваше обичайното сутрешно оживление, виковете на уличните търговци, веселия детски смях и щастливите лица…

Днес беше ден за траур. И този траур беше посветен не толкова на внезапната смърт на императора на Илирия, колкото на края на спокойния живот. Живееха си хората в Илирия спокойно и изведнъж хоп — време за промяна. А времето за промяна си беше много смутно време. Всички жители на Лита усещаха, че се надига буря, но от това не им ставаше по-леко. Още не е било смутни времена да минат без жертви от страна на мирното (и не толкова мирното) население, което не принадлежи към Високите домове. Но без жертви от страна на управляващите семейства — да, това се случваше често. И обикновеният народ страдаше винаги, независимо от изхода на конфликта, отприщен от Високите домове за такава ежедневна дреболия като властта. Ето защо не им беше забавно на обикновените хора.

Със смъртта на императора започна една все още невидима борба за престола му, защото пряк наследник старецът така и не остави. И не се знаеше кога латентната конфронтация между Високите Домове ще премине в открита борба не на живот, а на смърт…

Дори съседните държави се раздвижиха с надеждата да се възползват от несигурното положение на Империята — зачестиха нападенията на вампирите, а Шатерския халифат отново обърна поглед към спокойните Погранични райони.

Над Златния град витаеше дух на несигурност…

АКТ ПЪРВИ — НЕРВЕН

— Погледни ме. Ако се държиш лошо — ще дойде зъл Майстор и ще те превърне в жаба.

Така в Пограничните райони родителите плашеха непослушните си деца

— Не си и помисляй да отвориш прозорец през нощта — ще долети вампир и ще ти изпие всичката кръв.

Така в Пограничните райони родителите предупреждаваха своите деца

— Това ще те превърне в жаба… това кръвта ти ще изпие… Каква е разликата между вампири и Майстори?

Така в Пограничните райони размишляваха ужасените деца

ДЕЙСТВИЕ 0

В заведението беше необичайно празно. Въпреки че кръчмата беше в покрайнините на Крайдол, по това време на деня винаги беше пълна с посетители. Но не и днес. Само две самотни фигури в сиви наметала и качулки, смъкнати над очите им, седяха в най-далечния ъгъл. Собственикът малко плахо погледна в тяхната посока, но не посмя да отиде без покана. Той прекрасно знаеше кой точно обича да носи подобни дрехи и нямаше ни най-малко желание да спори с вампири, независимо от факта, че тези двамата изплашиха всичките му клиенти. Още влизайки в залата на все още пълната кръчма, един от тях вдигна стоящата до камината чаша и я смачка в причудлива форма на неголям дракон. След това вторият посетител заяви, че те имат тук среща, която искат да проведат без излишни уши. А първият добави, че всички уши, които са все още тук след минута, ще станат излишни и ще бъдат отрязани. Естествено, посетителите са разбягаха много преди края на тази минута. Само кръчмарят остана, благоразумно предполагайки, че гостите може да пожелаят по едно питие. И той с удоволствие им наливаше от най-доброто си вино за сметка на заведението. В края на краищата, парите идват и си отиват, но животът е само един.

— Сигурен ли си, че без това нищо не можем да направим? — тихо попита бившият крал на вампирите.

— Безусловно — твърдо каза неговия събеседник. — И освен това, ти съвсем неправилно поставяш въпроса. Ако всичко може да бъде решено чрез насилие, то това е нашия път!

— Ами, разбира се — със съмнение каза Келнмиир.

— Хайде — Велхеор махна с ръка. — Ако искаш, можеш просто да гледаш отстрани, докато говоря с тях. Така по-лесно ли ще ти е?

Келнмиир дълбоко въздъхна.

— Не съм сигурен. С един-двама, разбира се, ще се справиш без никакъв проблем, дори и в твоето странно състояние на безпомощност, но с десетки… Нали не мислиш, че те ще дойдат на срещата двама или трима?

Велхеор удари масата с юмрук, карайки изнервения собственик на кръчмата да подскочи от изненада, и се засмя.

— Виждаш ли, от това никъде не можеш да избягаш — ще се наложи да „гасиш“.

— Ще се наложи — беше принуден да се съгласи Келнмиир. — Никога не бих помислил, че толкова настойчиво ще защитаваш една твоя толкова далечна родственица.

— Но е така! — гордо отговори вампирът. — Такъв съм си. И изобщо, за разлика от теб аз съм винаги готов да се бия. Ако пък има и подходящ повод, всичко е просто прекрасно!

Ако собственика на кръчмата можеше да ги чуе, направо щеше да получи удар. Шега ли е — вампирите се канят да „гасят“ някого в неговото скромно и все още чисто заведение.

— И все пак, защо мислиш, че те няма да ни се подчинят? — попита Велхеор, внимателно оправяйки черните си кожени ръкавици. — Все пак ние не сме някаква измет на Вселената, а високо уважавани Висши вампири.

— О, да! — саркастично се съгласи Келнмиир. — Уважавани Висши вампири, които са в нелегалност. И на лов за нас са точно тези, които на теория трябва да ни уважават. Забавно. Нека да видим как ще ни посрещнат местните полувампири.

— Хайде, те са тук, живеят далече от столицата, предполагам, неизплашени са още…

— От това се опасявам — недоволно каза Келнмиир. — Как така никой не е отишъл при тях да ги… „гаси“. Тихо вече. Те вече са близо.

Велхеор не можа да устои и въздъхна завистливо. За разлика от Келнмиир, той вече от няколко месеца нямаше психокинетични способности. След един много интересен опит с прехвърляне между различни светове вампирът силно пострада. От друга страна, той почти не съжаляваше, че попадна в другия свят — там имаше телевизор, кола, и още много ужасно интересни неща. И лексиката на вампира се обогати с много прекрасни изрази, които обаче никой освен него не можеше да разбере. Ако можеше да избира, най-вероятно Велхеор пак щеше да даде част от своите способности за толкова забавно пътуване. В крайна сметка много от уменията му, като бързо възстановяване, физическа сила, и още други приятни неща, се запазиха, така че цената за това пътуване можеше да се окаже приемлива.

— Аз ще говоря — предупреди Келнмиир приятеля си.

Велхеор демонстративно вдигна рамене.

В този момент входната врата се отвори и в залата нахлу тълпа от странни личности, облечена в блестящи черни дрехи със странно покритие.

— Какво е това? — ококори се Келнмиир.

— Нова мода — засмя се Велхеор. — Не ти ли харесват черните опънати панталони? Или черните ризи с финтифлюшки?

— Клоуни — промърмори бившият крал на вампирите. — Какво ли не правят жителите на Пограничните райони, за да се открояват…

— Изроди — добави приятелят му.

Междувременно новодошлите свалиха качулките си, спокойно се огледаха и бавно пристъпиха към вампирите. Най-високият, очевидно старши в тази група, без дори да поздрави, попита:

— Какво може да искат от нас столичните — той почти изплю думата — господа?

— Какви невъзпитани млади, и най-важното — нисши вампири — прозя се Велхеор.

Между другото нисши наричаха непотомствените вампири — родени като хора и впоследствие станали вампири. В действителност „непотомствените“ бяха нещастни същества, еднакво презирани от хора и вампири — слаби в сравнение с потомствените вампири, те имаха всички техни недостатъци — страх на слънчева светлина и се хранеха с кръв.

— Така си е — съгласи се Келнмиир и небрежно махна с ръка към новопристигналите…

Високият нахалник без видима причина се срина на пода и в миг се разпадна на прах. Никой от другарите му нямаше време дори да се уплаши.

— Има ли сред вас по-културни хора? — лениво се позаинтересува Келнмиир, демонстративно разглеждайки дървения таван.

— Приветстваме Висшите в нашето скромно градче — незабавно реагира един от вампирите, облечен най-малко предизвикателно. — Разрешено ли ни е да знаем какво ви е довело тук?

— Разрешено ви е — благосклонно каза Велхеор — От вас ще изискаме някои услуги… не за нас, а за наши хора. Искаме да се уверим, че при необходимост ще направите всичко, което те могат да поискат от вас.

— С какво право? — възмути се млада вампирка с доста занемарен вид. Тя стоеше най-далече от масата, на която стояха Висшите вампири, и очевидно се чувстваше сравнително безопасно.

Тук Велхеор реши да се намеси. Мълниеносно скочи от стола си и се метна към вампирката. Един от нисшите се опита да застане на пътя му, но веднага беше ударен с такава сила, че отлетя към най-далечния ъгъл на залата.

— Каза ли нещо? — макар и да попита любезно, Велхеор хвана момичето за гърлото и я вдигна от пода.

— Не — тихо изписка вампирката.

— Ай-ай-ай — поклати глава Велхеор. — Трябва да отговаряш за думите си.

Той пусна момичето на пода, бавно свали лявата си ръкавица и разкърши дълги остри нокти…

— Не! — скочи да защитава момичето облеченият в най-скромен костюм вампир — По-добре убийте мен!

— С удоволствие — съгласи се Велхеор и небрежно отблъсна вампирката. — Въпреки че… такава самоотверженост изисква специална награда.

Той замахна и удари вампира през лицето, раздирайки с нокти черната маска и скритото под нея лице. От плитките прорези веднага бликна кръв, но жертвата дори не трепна.

— Благодаря ви — процеди през стиснати зъби.

— Жени — въздъхна Велхеор, облизвайки нокът. — От тях само проблеми. Ето че и един невинен вампир пострада. Между другото, не се учудвайте, но раните, нанесени от Висш вампир, не са лесни за изцеление и регенерацията тук няма да помогне. Изцелението трябва да си го заработите.

Пострадалият смирено наведе глава и не каза нищо. Зад гърба му надничаше уплашената вампирка. Въпреки че лицето й беше покрито с маска, Висшите вампири отлично почувстваха силата на нейните емоции.

— Някой друг иска ли да се оплаче? — с интерес попита Келнмиир.

Цялата тълпа от вампири, изглеждащи толкова самоуверени само преди минута, уплашено мигаше с очи и мълчеше.

— Не, разбира се — увери ги вампирът с издрасканото лице. — Вие казахте вашите… хора? Това как да го разбираме? Наистина ли ще трябва да помагаме на… хора?

— Щом съм казал, че ще помагате на хора… — тихо започна Келнмиир.

— … то вие ще помагате на хора — завърши Велхеор, не можа да се сдържи и добави: — А ако кажем, че трябва да помагате на тролове, ще помагате и на тролове. А ако…

— Спокойно, Вел. Мисля, че те вече разбраха какво искаш да кажеш — нетърпеливо го прекъсна приятеля му.

Нисшите вампири внимателно наблюдаваха гостите от столицата.

— И в какво ще се изразява тази помощ?

— Във всичко — кратко отговори Келнмиир. — Помагате във всичко, за което бъдете помолени, а понякога дори и за това, за което не са ви молили.

Започналият преговорите вампир очевидно искаше да зададе и други въпроси… но желанието по-бързо да напусне залата все още беше по-голямо от любопитството му.

— Ще го направим — примирено каза той. — А как ще познаем тези, на които трябва да помогнем?

— Много просто — отговори Велхеор, сядайки обратно на стола. — Чували ли сте за новото постановление на Главния Съветник, временно изпълняващ задълженията на император?

Вампирите дружно поклатиха глави.

— О, да, разбира се, не знаете — усмихна се Велхеор. — Накратко, от сега нататък във всеки град, в зависимост от големината му, ще се изпратят определен брой Патрули. Знаете ли какво е Патрул?

Вампирите отново поклатиха глави.

— Патрулът — това е новото формирование за поддържане на реда, който се съставя изцяло от Майстори.

— И ще трябва да помагаме на Майстори? — Вампирите бяха ужасени.

— Да — рязко отговори Келнмиир. — Още един риторичен въпрос — и броят на вампирите в този провинциален град ще започне да намалява много бързо.

— Във вашия град ще има няколко от тези патрули — сякаш нищо не се е случило, продължи Велхеор. — Трябва да помагате само на един конкретен Патрул — този, в който ще е вампирката от Дневния клан. Разбрахте ли?

Пограничните вампири бързо закимаха.

* * *

Висшите вампири напуснаха кръчмата половин час по-късно. Леко намалялата компания местни вампири прелетя малко по-рано, като носеха със себе си гърненце с пепелта на бившия си предводител.

Преди да напусне, Велхеор се доближи до собственика на кръчмата и дълго време обсъжда нещо с него. В резултат на това удовлетворения вампир връчи на стреснатия човек кесия с монети и надраска нещо с нокът по дървения плот.

— Какво му каза? — попита Келнмиир, като излязоха от кръчмата.

Велхеор загадъчно се усмихна.

— Нищо… просто промених името на това забележително заведение.

— Палячо — Келнмиир се засмя. — Надявам се, че не си го кръстил на себе си? В заведение с име „Най-кървавият вампир на хилядолетието“ е малко вероятно да влязат хора.

— Не говори така — направи се Велхеор на възмутен. — Името е просто прекрасно — кръчма „При добрия вампир“.

— Шегуваш ли се?

Велхеор си оправи качулката.

— Не подхожда ли? Сега е модерно да бъдеш добър, затова реших да сменя имиджа си. Вече бях „най-кървавия вампир на хилядолетието“, сега ще се опитам да стана най-добрия.

— Опитай — сви рамене Келнмиир. — Към нисшите, както забелязах, твоята доброта май не се простира?

— Драконите да ги вземат — махна с ръка Велхеор — Несъвършенства. Как тази тълпа от идиоти може да помогне на децата? С една дума — те са безполезни.

— Хайде — не са съгласни Келнмиир. — Докато нас ни няма, нашите малки приятели ще получат никаква помощ. В крайна сметка, по-добре да оставим тези плашила да искат да помогнат по някакъв начин, отколкото обратното.

— Между другото, ти обърна ли внимание на факта, че кръчмарят изчезна веднага щом нисшите дойдоха?

— Уплаши се, изглежда тук всички са такива — сви рамене Велхеор.

— Уплашени? — попита Келнмиир. — И тези също ли?

— Кои „тези“? — не разбра Велхеор.

— През цялото време забравям, че ти си направо инвалид. Ето, сега ще видиш какво точно имам предвид.

И точно в този момент иззад ъгъла се появи огромна тълпа хора. Всички бяха ядосани и въоръжени до зъби. Вили, лопати, кухненски ножове, вилици, някой дори с мечове… и на всички на коланите им стърчаха трепетликови колове.

— Интересно — въздъхна Велхеор. — Акция против вампири, посред бял ден… с една дума — село.

— Да бягаме някак си не ни отива — замислено каза Келнмиир. — Да се бием пък не е изгодно…

— А къде е авантюристичния дух, или както там му казваш? — подсмихна се най-кървавият вампир на хилядолетието.

Келнмиир го изгледа, сякаш е идиот.

— Да, разбирам — сведе поглед Велхеор. — Това е под нашето достойнство… — той се замисли за момент и разтегна уста в доволна усмивка. — Тогава да отлетим от тук?

— Ама че случка — изрази недоволство Келнмиир. — Добре де, няма да те оставя тук. Качвай се.

Велхеор леко скочи на раменете на приятеля си и те се зареяха във въздуха, придружени от учудените погледи на гражданите. Не всеки ден можеш да видиш летящ вампир да носи някого на раменете си…

ДЕЙСТВИЕ 1

— Днес тук се е събрала цялата Академия — прошепна ми Невил Викерс.

Огледах Главната зала с равнодушен поглед. Действително се бяха събрали много хора. Залата беше буквално претъпкана — на намиращите се точно под тавана трибуни седяха Майсторите, а около площадката за дуели се тълпяха толкова много ученици от всички курсове, че да се промуши човек през тях изглеждаше просто невъзможно.

— И какво? — изръмжах в отговор и свих рамене. — Нормално. Спомни си какво се случи тук на последните състезания.

Да, последното състезание по магически дуели беше първо за нас. Ние представяхме Огнения факултет в отборен турнир между първокурсниците на четирите факултета: Водния, Огнения, Въздушния и Земния. Тогава спечелихме срещу първите си противници — Въздушния факултет, или по-просто „Въздушните“, а „Водните“ разбиха на пух и прах „Земните“. Точно тогава Академията на занаятите подло бе нападната и финалния мач с основните ни съперници така и не се състоя. И сега, няколко седмици след тези събития, дойде времето да се определи кой от нас ще стане победител.

— Да, но в последното състезание ние бяхме само най-обикновени ученици, които взеха участие в редовен отборен турнир.

Интересно, откъде в Невил този странен навик да казва и най-простите неща с такъв тон, сякаш са откровение свише, а той е в ролята на пророка?

— А сега какви сме? — ухили се Чез — Същите недодялани ученици на същия, държа да отбележа, турнир. И по-точно, на неговия финал. Какво е необичайното тук?

Моят риж приятел както винаги уцелва в десятката.

— Наистина ли не разбирате? — удивено ни погледна Викерс старши. — Алиса, кажи им…

Алиса се откъсна от безразличното съзерцание на тълпата наоколо и поклати глава.

— Знаеш ли, Невил, аз също не разбирам какво искаш да кажеш. Така че би ли ни обяснил? Какво не е наред?

Аз отново се възхитих на вампирката — дългата черна коса, невероятно бялата кожа и ярките червени очи просто ми вземаха ума.

— Добре — въздъхна Невил. — Обяснявам поред. Когато започнахме състезанието, ние бяхме обикновени ученици. Разбирате ли? Обикновени. От нас никой нищо не изискваше, никой нищо не очакваше… освен, разбира се, Шинесимус. Единствен той очакваше само победи, но той е нашият учител — нормално е. Тогава много малко хора в залата можеха да ни назоват по име, да не говорим за по-близко познанство. При загуба ние нямаше особено да се посрамим… защото никой от нас нищо не беше извършил.

Мисля, че започнах да разбирам накъде клони Невил и ходът на мислите му изобщо не ми хареса.

— А сега? — глупаво попита Наив, гледайки по-големия си брат с необъркани от излишни мисли очи.

До този момент нашето огнено момче не вземаше участие в разговора, защото апетитно хрускаше огромна, вероятно почти колкото главата ми, ябълка.

— Сега сме известни личности. Зак — че той е спасител на цялата Академия! Днес в нашата кула е трудно да се намери дори един човек, който да не знае името му. И ние не сме лишени от внимание в последно време…

О, не, той отново говори за спасението на Академията. Изкараха мен спасител на Академията! А между другото, осовната част от работата свърших не аз, а моите приятели.

— Аха — прекъсна го Алиса, която не страдаше от липса на внимание още от приемането си. Тя стана първия вампир в историята, влязъл в Академията на занаятите. — Да не намекваш, че ако загубим тази битка, ще се опозорим пред цялата Академия? Вълнува ли те това?

— Именно — съгласи се Невил. — Колкото по-нависоко си, толкова по-болезнено е да паднеш. Сега всички се възхищават на факта, че някакъв ученик първокурсник е спасил всички Майстори, но веднъж само да загубим и хората могат да се променят драстично. Ако постигнеш определено отношение към себе си, трябва да го поддържаш, иначе…

— Мисля, че твърде много драматизираш — не се съгласих аз. — На кого му пука дали ще спечелим или не? Това си е само наша работа.

— Да те видя какво ще кажеш, ако загубим — промърмори Невил.

— Това е! — възкликна Чез. — Точно това е… ако загубим.

Да загубим… потръпнах при тази мисъл. Но как да спечелим срещу тези задници от Водния факултет?

Наив внимателно следеше входа на залата и затова първи забеляза появата на нашите врагове:

— Вижте, „водните“ идват.

Точно така, само трябва да си помислиш за Водните и те се появяват.

Ние едновременно се обърнахме в указаната посока и на входа на Залата видяхме представителите на Водния факултет — Ланс, Ейнджъл, Нивел, Стори и личния враг на Чез — Алик. Веднъж те се скараха по много глупав повод, или по-скоро Чез отново наговори куп глупости, и сега Алик беше нетърпелив да даде на приказливия ми приятел урок по добри маниери. И в някои отношения, трябва да призная, го разбирах. Що се отнася до триото Ейнджъл, Нивел и Ланс, с тях си имахме стари сметки за уреждане. Заслугата за тази ситуация отново беше на вездесъщия Чез, който една вечер отмъкна приятелката на Ланс. Е… и аз добавих масло в огъня с няколко остри фрази.

Оказва се, че почти целият отбор на Водния факултет, с изключение на тихия и незабележим Стори, с когото нашите пътища все още не са се пресичали, жадуват да се разправят с нас по най-изтънчен начин.

Чез им помаха с ръка и се усмихна лъчезарно. Отборът на Водните едновременно му отговориха с доста характерен жест.

— Те ме обичат — умили се неспокойният ми приятел.

— Мога да предположа кого ще нападнат първи — Невил се ухили. — Чудя се, Чез, какво ще правиш без Универсалния щит на Зак? Те просто ще те размажат по цялото поле.

— Хайде де — лекомислено махна Чез. — Аз съм умен.

— Нас, да речем, ни убеди. Сега върви и им го кажи на тях — подкачи го Алиса.

Да. Нормална бързина тук нямаше да помогне. След като Келнмиир отстрани психоблокировката и моите способности порядъчно се увеличиха, всички отработвани до най-дребния детайл заклинания останаха в историята. Просто вече не можех да сплитам такива фини нишки както преди, а понякога, създавайки, да речем, Универсален щит, се получаваше Въздушна вълна. Не ми се удаваше да управлявам енергия, неколкократно превъзхождаща старото ми ниво. Всичко вървеше на зле. Чичо ми тържествено ме уверяваше, че с времето ще се науча правилно да използвам получените нови умения и отново ще мога да сплитам сложни заклинания, но засега в девет от десет пъти нищо не се получаваше или се получаваше дракон знае какво. Нещо повече, това „дракон знае какво“ лесно можеше да се окаже заклинание съвсем не от стихията, която очаквах. По този смахнат начин се проявяваше „великата“ ми способност да сплитам еднакво силни за всичките четири елемента заклинания.

— Добре, добре — прекъснах аз приятелското заяждане. — Ние отдавна отработваме стратегията си и много добре знаем всичките си слабости. Нали така?

— Да — съобщи Чез — нашето слабо място си ти.

— Ти си истински приятел, за кой ли път се уверявам.

— Тихо — изсъска Алиса, — Шинс идва.

Ние веднага млъкнахме и изобразихме на лицата си замисленост и искрено желание за битка. И ако замислеността не ни се удаде особено, то готовността за битка се получи много добре… при всички, освен мен.

— Ето и моите най-добри ученици — обяви Шинс, поставяйки тънката си, но изненадващо тежка ръка на рамото ми. — Готови ли сте за състезанието?

— Повече от всякога! — бодро отвърна Чез на учителя ни по практическа магия и декан на Огнения факултет.

— Така си и помислих — кимна Шинесимус. — Разчитам на вас, момчета. Знам, че няма да ме разочаровате.

Да се побъркаш, вече цяла седмица сме свидетели на театъра „добрия Шинс“ и всеки път имам странното усещане за нещо изкривено… все едно откачил природен закон, честно. Най-лошото е, че с останалите ученици той се държеше както обикновено — наказва, тормози, издевателства, и само нас едва ли не за ръчичка ни води. Вече целият факултет ни гледаше накриво, а той си продължава в същия дух. Дори си мислех, че това е специален тормоз над нас, с учебна цел, така да се каже. Има такова нещо, психотренинг се нарича — това е, когато се опитват по различни начини да те изведат от равновесие. Това е много, много неприятно, да ви кажа… Съвсем наскоро на подобен тест бяха подложени всички ученици, за да се разкрие шпионина, проникнал в най-елитното учебно заведение на Империята. В крайна сметка разкрих го аз и то след като копелето успя да организира атака срещу Академията. Но, трябва да се отбележи, ние много бързо израствахме — преподаваният материал значително се увеличи и ние за няколко месеца научихме неща, които преди са се преподавали в продължение на години. Така че и от тормоза има някаква полза… Като се замисля, целият ми живот си е един солиден психотренинг.

— Всички въпроси — към Зак — веднага си изми ръцете Невил.

Нахалник. Такова предателство не очаквах от него.

— Мисля, че Закари няма да ни подведе — усмихна се Шинс. — Аз предлагам да отивате към арената. Крайно време е да започвате.

— Разбира се — протегнах се и се огледах. — А къде е Келнмиир? Нещо днес не съм го виждал.

Висшият вампир много ми помогаше, и за да бъда честен, именно той, а не аз, спаси Академията.

— Вампирите сутринта излязоха от Академията — каза Шинс. — И сега не е време да мислиш за това.

— Но…

— Това е всичко — прекъсна ме учителят. — Хайде бегом на терена и дайте най-доброто от себе си!

Бях толкова изненадан от внезапното изчезване на Келнмиир, че дори не усетих как минахме през тълпата и се озовахме на бойното поле.

— Дами и господа! — прогърмя с метален глас автомага — Добре дошли на финалите на отборните двубои между първокурсниците. Във финала ще се срещнат отборите на Огнения факултет и Водния факултет. За Огненият факултет ще участват…

Докато автомага изброяваше имената ни, ние проведохме заключителния етап на подготовката си, най-вече в морален план.

— Наив, опитай се да не ме нараниш, както стана на последната тренировка — тихо каза Чез. — Не искам да отида в здравния пункт с изпържен без причина задник.

— Сам си си виновен — застъпи се за брат си Невил — вечно се мотаеш в краката му.

— Аз? В краката му?

— Като малки деца сте, наистина — засмя се Алиса и ми намигна.

Малко се обърках. Как да го разбирам това? Като приятелски жест или че все пак е променила мнението си…

— Зак, престанете вече… — започна вампирката, но автомага не й даде да продължи.

— Моля учениците да заемат позиции.

Веднага млъкнахме и пристъпихме към линията. Всяко забавяне беше равносилно на загуба, а това не го искахме.

— Пригответе се — чу се от автомага и ние послушно вдигнахме качулките на главите си, които, подобно на нашите ливреи, се явяваха добра защита срещу всяка магия. Е, в разумни граници, разбира се…

От тълпата се чуха нестройните викове на нашите фенове:

— Гори!

Много бързо призива „Гори“ на Чез беше станал своеобразен девиз на нашия факултет.

В същото време тълпата се организира и започна да скандира:

— Гори! Гори! Гори!

Няколко секунди по-късно Енергийния защитен купол (ЕЗК) изцяло ни отдели заедно с нашите противници от звуците на външния свят. Благодарение на този купол зрителите бяха защитени от всички форми на магия, а ние можехме да се концентрираме изцяло върху борбата — отвътре ЕЗК беше напълно непрозрачен и звуконепроницаем.

Настъпи кратка пауза — два факултета, две противоположни стихии се изправяха едни срещу други и привикваха с оглушаващата тишина на затворения купол. Тази пауза все пак беше достатъчна за размяна на кратки и доста злобни погледи…

Първи не издържа Наив. Въпреки, че на чист елирски го бяхме помолили да не започва първи, огненото момче взе, че направи коронното си огнено кълбо. И то какво! Ако ние с Чез не бяхме се отдръпнали навреме, боят за нас щеше да свърши преди да е започнал.

— Глупак — Алиса бързо отскочи в посока на Наив и едва успя да избегне летящата към нея Ледена стрела.

Интересно как смятаха Майсторите да ни защитят от тези летящи парчета лед, наречени „стрели“ по някаква странна причина? Едно е да се защитиш от Огнено кълбо, а съвсем друго — да прихванеш във въздуха Летяща стрела. Просто очите не могат да я уловят!

Аз размишлявах, но тялото ми инстинктивно се задейства. Светкавично издигнах пред нас една универсална защитна стена собствено изобретение, и… едва успях да се просна на пода, пропускайки над себе си няколко Ледени стрели.

Дракон да ме вземе! Пак не се получи…

— Зак! „Скачач“! — призова в движение Невил и пусна към един от противниците Огнена птица.

Накратко казано, номера „скачач“ се основава на новата ми способност да левитирам. Откакто нивото на енергията ми се увеличи, аз изведнъж се научих… да летя. Наистина. За кратко, по малко, но все пак летя! Всъщност, аз едва ли бих могъл да летя под купола само за сметка на левитацията, но ние измислихме друг вариант — просто трябваше да се подхвърля с един кратък левитационен импулс. Чез веднага кръсти този номер „Ритник в задника“, но, разбира се, на мен точно това име не ми хареса. „Скачач“ звучеше къде-къде по-хубаво.

Както и в предишния двубой, не можех да видя какво се случва около мен. Тялото ми автоматично избягваше Ледените стрели, а самият аз хвърлях в отговор Огнени топки или Огнени птици.

Добре, обратно към номера на „скачача“. Остава да си избера цел. Колко жалко, че качулките крият лицата на противниците, а ливреите правят човешките фигури на практика еднакви. Въпреки че… дребничкия Ейнджъл, новият приятел на бившата ми приятелка, все пак разпознах! Той ще бъде и моята мишена.

Основният компонент на моята атака е изненадата. Никой не очаква от мен това, което ще направя… във всеки случай ние на това разчитахме, когато уточнявахме тактиката на двубоя.

Аз рязко отскочих под самия купол и, оттласквайки се с всичка сила от него, полетях като снаряд право към Ейнджъл. Всичко това отне само няколко секунди и никой нямаше време да реагира, особено Ейнджъл, който в този момент явно се канеше да атакува Невил.

Номерът сработи великолепно. Никаква магия. Просто с цялата си тежест се стоварих върху анемичния Ейнджъл. От удар с такава сила даже и на мен ми причерня пред очите. Какво почувства моят противник си знаеше само той, но си мисля, че нямаше приятни усещания.

За известно време след такава атака аз бях идеална цел, затова Чез веднага ме прикри, като направи Огнен щит пред мен и сам обикаляше наоколо за по-сигурно.

Много бавно и с накуцване се надигна Ейнджъл и в главата ми отново проблесна мисълта за това как Наблюдаващите биха могли да го защитят от счупване на врата например. Но приятелите на Ейнджъл не ме оставиха да разсъждавам върху тази благодатна тема, а решиха да отмъщават. Предимството сега беше на наша страна и „Водните“ спешно трябваше да отстранят някой от нас.

И за тази цел те избраха точно мен.

В моята посока едновременно от четирите страни излетяха Ледени стрели с размера на ръката ми. Около дузина!

Пет от тях заседнаха в Огнения щит на Чез, две успях да избягна сам, а останалите с голи ръце ги отби внезапно появилата се Алиса.

— Не пропускай шанса си — тя ми се усмихна, показвайки фини остри зъби, и отиде на помощ на Наив.

А ситуацията с нашето огнено момче беше много, много зле. Пълната фигура не му позволяваше толкова лесно да избягва Ледените стрели и така той вече беше успял да получи няколко от тях — една в крака и две в рамото.

Противниците веднага се нахвърлиха върху него, като чакали, надявайки се да го довършат бързо, но в защита на брат си се притече Невил. Той огради Наив със щит и показа чудеса на ловкост, за да привлече вниманието на съперника върху себе си. Затова Алиса се втурна да помага.

Чез, доколкото разбрах, прие дуел един срещу един с Алик и никой нямаше намерение да се намесва — това си беше тяхна работа.

Аз без да се замисля отправих пет Огнени птици към един от нападателите на Невил. Но закъснях, както и Алиса.

Невил прекалено много се откри, защитавайки брат си, така че просто не можа да се измъкне от огромната ледена топка с размера на главата ми.

Ударът го отхвърли на няколко метра и той тежко удари пода. Но Невил беше здраво момче и една снежна топка не беше достатъчна, за да го изкара от битката. Доста пъргаво скочи на крака и успя да избегне още една Ледена стрела. Но въздействието от ледената топка не беше минало и следващата Ледена стрела го улучи. Със забита в рамото ледена висулка той падна на пода и не направи повече опити да се изправи.

Гледах с крайчеца на окото си какво се случва с Невил, но нищо не можех да направя. Той беше твърде далеч, а всичко се случи твърде бързо…

Но три от моите Огнени птици все пак достигнаха един от Водните. Прекалено време отдели той да се радва, че е отстранил Викерс старши и твърде късно обърна внимание на птиците — те вече бяха преминали по-голямата част от разстоянието до него. Не успя да издигне щита си и Огнените птици го атакуваха от три страни. Резултат до тук 2–1 в наша полза…

Канех се да помогна на Алиса да се справи с останалите трима противника, когато с крайчеца на окото си забелязах някакво движение. Рязко се завъртях в мига, когато Алик, продължавайки дуела с Чез, хвърли в моята посока рояк от малки, с размер на палец, ледени стрелички.

Спешно трябваше да създам Универсална стена. Бързо възпроизведох сплитането, но в последния момент аз… не, не разбрах, по-скоро почувствах, че заклинанието няма да сработи, но вече беше твърде късно…

Вместо Универсална стена се получи нещо съвсем друго — една огромна Въздушна вълна, което буквално помете не само ледените стрели, но и намиращият се на пътя й Чез.

— О… — успях само да кажа, преди да получа удар в гърба и да падна на пода.

* * *

Тих глас с характерна интонация нашепваше:

— Нашата служба е трудна и опасна… но на пръв поглед като че ли не изглежда така…

Разбрах, че по някаква причина съм загубил съзнание, а сега виждам поредния странен сън. И осъзнах, че този сън, както и всички подобни сънища, означават нещо. Сякаш е точно това, което…

* * *

Отворих очи и полежах неподвижен за известно време, опитвайки се да разбера какво се е случило с мен все пак. А когато си спомних, рязко подскочих, опитвайки се да се изправя на крака…

— О, събуди се — изграчи някъде наблизо смътно познат глас.

Бавно започнах да осъзнавам, че лежа на нещо меко, очевидно легло, а лицето ми е потънало във възглавницата. Опитите ми да се обърна по гръб не даваха резултат, явно бях вързан.

— Спри да се въртиш — посъветва ме дрезгавия глас.

— Чез? — уточних за всеки случай.

Той се засмя дрезгаво.

— Че кой друг очакваше?

— Какво е станало с гласа ти?

— Дреболия. В шията ми се заби една Ледена стрела. Друидът каза, че ще съм така още три дни.

Най-накрая се реших да задам въпроса, който ме вълнуваше:

— Спечелихме ли?

— А ти как мислиш? — отговори с въпрос Чез.

— Не ме плаши — казах напрегнато. — Значи спечелихме ли или…

— Или — Чез въздъхна. — Направиха ни на пух и прах.

— Но как? — извиках и почувствах остра болка в гърба.

— Даже не знам как да ти обясня…

Той замълча за известно време и бях на път да повторя въпроса, когато той отговори:

— По-добре да не знаеш.

— Не, по-добре да знае — чу се ядосания глас на Алиса.

Интересно — през цялото време ли е била в стаята или току-що е влязла?

— За какво да знам? — почти извиках.

— Хайде, Чез, разкажи му как получи Ледена стрела в гърлото.

Хмм… нищо не разбирах, но раздразнението на Алиса май се дължеше не само за нашата загуба.

— Добре — въздъхна Чез. — Ами, Зак, ти за пореден път, вместо да създадеш любимата си Универсална стена, създаде Въздушна вълна, която помете всички Ледени стрели, които летяха към теб.

— Това си го спомням — казах безизразно. — И после какво, Чез?

— Ти насочи всички Ледени стрели в най-добрия си приятел, надупчи го като възглавничка за игли! — ядосано извика Алиса.

Дракон да ме вземе! Така значи, вече станах по-опасен и от Наив, който можеше случайно да нарани всеки един от нас! Отидох по-надалеч и се превърнах в истински унищожител. Какъв ужас.

— Прости ми, Чез, не исках…

— Ясно е, че не си искал — тихо прохриптя приятеля ми. — Обидното е, че ние все пак загубихме…

Момент… мога да разбера недоволството на Чез, но защо Алиса е толкова бясна? Разбира се, тя не обича да губи, но чак пък толкова!

Изведнъж осъзнах, че вече не мога да говоря с приятелите си, и се втренчих тъпо във възглавницата си.

— Ъ-ъ… защо не мога да се обърна?

— Защото са вързан — охотно отговори рижият ми приятел.

— А защо съм вързан? — попитах бавно, опитвайки се да запазя спокойствие.

Той отново се засмя дрезгаво.

— Защото в момента, когато ме надупчваше като игленик, получи огромна Ледена топка в гърба. И след като те донесоха тук, друидите старателно обездвижиха тялото ти, така че да не помръдва.

— Аха — казах разбиращо, — ами щом трябва, значи трябва.

— Точно така — съгласи се той. — Ако бях и аз толкова умен, сега нямаше да грача. Друидите строго ми забраниха да говоря през първите два часа, за да зарасне раната, но аз глупакът не се сдържах и поговорих с едно красиво момиче от Въздушния факултет. Така че, сега ще хриптя…

— Как всичко отиде по дяволите — със съжаление казах аз — и то заради глупостта ми…

— Да бе, глупост! Това не е глупост, това е нещастен случай. И е случайност, че Ейнджъл се събуди в грешното време, за да ти метне една Ледена стрела. Ако можеше да се видиш… брр… ужас.

Страх ме беше дори да си го представя.

— Но вече не чувствам нищо — казах аз, проверявайки усещанията си.

— Това е, защото мина много време и ти вече си излекуван. Така че… момент, сега ще ти развържа ремъците — изграчи Чез.

— Но нали каза, че сега не трябва да съм развързан — казах бързо.

— Не, не съм казвал такова нещо — не се съгласи моя червенокос приятел. — Друидът каза, че веднага щом се събудиш, можем да те развържем. А те вързаха, за да не се разпаднеш, ако мръднеш в съня си случайно.

— Наистина? — попитах недоверчиво. — Добре, развързвай тогава…

Някъде зад мен се чу шумолене и след миг почувствах, че съм свободен.

Бавно обръщайки се по гръб, видях усмихнатото лице на Чез.

— А къде е Алиса? — Попитах изненадано, осъзнавайки, че с изключение на нас двамата в стаята няма никой друг.

— Избяга някъде — Чез сви рамене. — Тя ти е много ядосана.

— Но защо? — извиках. — Какво съм й направил?

— О! — Чез се засмя на глас. — Нищо особено болезнено… само малко обидно… или дори срамно…

— Срамно? — облещих се.

— Ами… на мен ледената висулка ми попадна в гърлото, а при нея… как да кажа… малко под гърба.

— Аха — разбрах аз. — И за това ми е сърдита? Като се замисля, пред очите на цялата Академия да получиш ледена висулка в… мда. Сега те никога няма да го забравят, ще й го напомнят постоянно, ще я подиграват…

Намръщих се.

— Точно так — кимна Чез. — Алиса и без това не беше в много добри взаимоотношения с другите, а сега…

Да, почти всички ученици в Академията не харесваха вампирката, даже Майсторите се отнасяха с предубеждение към нея. Та тя е вампир, дори и да е от Дневния клан, а вампирите са опасни и напълно непредсказуеми.

— Може би ще отмине, а? — попитах тъжно. — Всички ще забравят за това и тогава Алиса няма да ми се сърди.

— Наистина ли вярваш в това? — изненада се Чез.

— Не, всъщност не — признах аз, — но не може ли човек да помечтае. Значи се оказва, че заради мен загубихме?

— А бе ти нищо ли не чуваш? — изуми се Чез. — Ако не беше ти, щяхме да спечелим с разгромяващ резултат. Аз бях притиснал Алик в ъгъла, а Алиса тъкмо довършваше противника си, когато ти… я рани.

Не бях убеден, че Чез наистина е в състояние да притисне Алик в ъгъла, защото този „Воден“ беше най-силния първокурсник, но това не променяше нищо. Загубихме заради мен. Какво пък, резултатът е едно на едно. Отначало успях да спечеля първия двубой, а след това успешно провалих този. Де да беше обратното… по-добре да бяхме загубили от Въздушните, отколкото от тези гадняри. Те и без това постоянно ни дразнеха, а сега ще станат направо непоносими.

— Така. А след като ви раних, Ейнджъл подло ме е атакувал в гърба. Виж го ти малкия гадняр…

Мисля, че открих кого да обвинявам за загубата на двубоя, че и на любимия човек.

— Аха, все пак да не забравяме, че предния двубой спечелихме само защото ти неочаквано се събуди и удари нашите противници в гръб — саркастично отбеляза рижия ми приятел.

— Все едно, обидно е — злобно казах аз. — Трябваше да го довърша…

— Трябваше, — съгласи се Чез.

— А къде са братя Викерс?

— Те отдавна си почиват у дома, както и Алиса. Само ти лежиш тука близо шест часа. Между другото, ако можеше да се видиш сега в огледало — като мъртвец си. Лечението те е изцедило целия — останал си само кожа и кости.

Сведох поглед към ръцете си… майчице мила! Това са си пръчки, а не ръце…

— Какво очакваше? — каза Чез, проследявайки погледа ми. — Беше направо пробит. От гърдите ти стърчеше двайсет сантиметрова шушулка. Такива ужасни наранявания никой от нас не е имал, нормално е да има сериозно отражение върху тялото ти.

По-скоро върху егото…

— Ама че Наблюдатели — изръмжах. — Как изобщо Майсторите следят боя, щом допускат да се случат такива нарянявания?

— Е, още си жив… — философски отбеляза Чез.

* * *

Напуснахме лазарета без бързане и се запътихме към телепортите. Всяко внезапно движение ми причиняваше силни болки в гърба, така че се опитах да се движа възможно най-внимателно и Чез ме изчакваше.

— Хайде да мислим логично — предложи ми той. — Цветя да й подариш не можеш, защото сме в кулата…

— Защо да не мога? — изненадах се аз. — Ще отидем до Земния факултет и ще помолим някой да ми направи букет…

— Надяваш се да се отървеш с един букет? — скептично попита приятелят ми. — Мисля, че ти е много, много ядосана… Макар че когато те караха към лазарета, тя и на крачка не се отдели от теб. О, колко страшно изглеждаше с парче лед в гърба…

— Повтаряш се — слабо отвърнах аз.

От лазарета ме освободиха бързо, защото бях лежал в безсъзнание достатъчно дълго дори за такава огромна рана, каквато ми подари Ейнджъл. Когато Чез подробно ми описа как съм изглеждал, набучен на огромната Ледена стрела, просто бях ужасен… А ние наивно си мислехме, че Огнения факултет е най-травматичния. Ха! Как пък не, всички факултети са толкова опасни, че неволно се чудиш как досега никой още не е загинал в двубоите.

Коридорът ни доведе до телепортите и при вида на кръглата площадка потръпнах.

— Хей, хайде по стълбите, а? — помолих Чез.

Работата е там, че след като научих за опасността да бъда разкъсан на малки парчета при използване на телепорта, аз се стараех да не го използвам. Или по-точно — просто коленете ми започваха да се тресат още щом зърнех площадката за телепортиране. Добре, че веднага след атаката над Академията Майсторите направиха огромно кръгло стълбище, опасващо цялата кула. Наистина не знам как успяха да го издигнат за една нощ, но веднъж излязох от стаята си и видях нова врата в края на коридора — и тя водеше към току-що построеното стълбище. Заобиколено от енергиен пашкул, който трябваше да служи като допълнителна застраховка, в добавка към обичайните парапети, за мен стълбището вече изглеждаше много по-сигурно от телепортирането.

— Няма проблем — съгласи се Чез. — Само че ти и сега едва влачиш крака — хайде като начало да минем през столовата да се подкрепим…

— Първо Земния факултет — казах твърдо. — Може би един букет няма да оправи нещата, но все с нещо трябва да започна.

— Започни с вечеря — предложи Чез.

— Край на разговора — отсякох раздразнено. — Отиваме в Земния.

— Да, господарю мой — дрезгаво и очевидно подигравателно каза Чез. — Че то, ако не ти угоди човек, получава Ледена стрела в шията… или по-лошо…

— В езика — завърших вместо него. — Край, тръгваме. Стига си говорил.

За по-сигурно го избутах към стълбите, но де такъв късмет.

— А, не — запъна се Чез. — Ти ако искаш нагоре по стълбите, давай тогава, но не и аз. Предпочитам да се телепортирам.

За момент се замислих.

— Добре, дракон да те вземе. Фобиите са си фобии, но да се влача трийсет етажа нагоре определено не е приятно.

— Точно така — зарадва се Чез и забърза към телепорта.

И аз трябваше да го последвам.

— Хоп, и готово — засмя се моят приятел. — Ето го и Земния факултет.

Факултетът се намираше точно срещу мястото с телепортите, но по някаква причина обичайните тълпи ги нямаше и всички етажни коридори бяха подозрително празни.

— Къде са всички? — попитах озадачено. — Само не ми казвай, че Академията е нападната отново.

Чез сви рамене и тръгна към стената с графиците.

— Не, виж, тук на елирски език е писано, че учениците от всички курсове на Земния факултет се събират на съвещание в някаква зала. Ами, какво ще кажеш, да отидем при тях и нагло да поискаме да обединят усилия и да ни направят няколко десетки букета, а?

— Много смешно. Имам по-добра идея, нека се върнем в моята стая и да се опитаме да измислим нещо друго.

Чез явно се канеше да каже пак някоя глупост, беше изписано на физиономията му, но неочаквано се отказа.

— Уморих се да споря с теб. Както кажеш.

— Да не си болен? — закачих го аз.

— Ами да — охотно се съгласи Чез, — уморих се от всичко — той прокара ръка по каменната стена. — Минаха само три месеца, а вече ми липсва простора, небето, горите, полята, нашия роден град, в крайна сметка. Депресират ме тези стени… И накрая, ти тука си имаш момиче, пък аз се запознах с такава красавица, а дори на среща не успях да я поканя. Как може така?

Уау, и аз имах подобни мисли, но при Чез явно положението беше доста по-тежко. Въпреки че с полята и горите малко се унесе — нито аз, нито той някога сме излизали от столицата.

— Разбирам те — признах аз. — Всички сме уморени. Затова и Алиса е така избухлива, а Наив цяла нощ барбекюта сънува.

— С една дума, да отиваме да садим цветя — смени темата Чез.

— Ако успеем, разбира се — добавих аз.

В действителност на нас ни се забранява да правим магии извън специалните часове и стаи и за това следят специални сензори, поставени във всички стаи и коридори, но с много късмет бях успял да деактивирам сензора в моята стая. Така че нашата група можехме по всяко време на деня и нощта да се упражняваме в създаването на магии. Жалко, че това не ни помогна в състезанието…

Още по пътя ние с Чез обсъдихме някои подробности за предстоящия експеримент:

— Аз съм само теоретик — веднага каза Чез. — Земната магия — това не е за мен. Дървета, цветя… пълни глупости.

В действителност Чез нямаше никакви способности за земна магия, но гордостта не му позволяваше да си признае.

— Това зад стените на Академията са „пълни глупости“ — не се съгласих. — А навън? Земетресения, каменни големи, отровни растения. Чух, че в горните курсове започват да работят с насекоми. Представи си един облак от отровни оси… Добре де, сега не говорим за това. Всичко, което ми трябва, са няколко цветя.

— Мислиш ли, че ще успееш да накараш да израстнат цветя?

— А защо не? — бях изненадан. — Вече съм го правил с бурен.

— Бурена затова е бурен, защото расте навсякъде. Нормалните, уважаващи себе си цветя, няма да растат на камък.

— Не съм толкова наивен — обидих се аз. — Мислиш, че нищо няма да направя?

— Ще видим — ухили се Чез и разбрах, че той е абсолютно сигурен в неуспеха ми.

Всички етажи бяха пусти — не срещнахме нито един ученик. Това изглеждаше, меко казано, подозрително, но мислите ми бяха твърде заети с предстоящия опит, за да обърна сериозно внимание на това.

Влизайки в стаята си, аз бързо запалих осветлението и съборих от масата всички учебници. Не знам защо. Предполагам, че просто исках да се освободя от натрупаното раздразнене. Поне се въздържах да скачам върху тях.

— За да освободим място — оправдах се.

— Хайде, твори — рече ми Чез и се свлече на леглото. — Аз ще погледам.

— Гледай, щом искаш.

— Твоето чудо направо на масата ли ще расте?

— А защо не? — съгласих се, въпреки че се канех да използвам някои ненужни тетрадки.

Така, сега да се съсредоточа. Изплитането на бурена беше сравнително просто заклинание, но последния път (и поради стреса, защото тогава ни преследваше каменен трол!) ми отне около пет минути. На едно цвете ще му трябва повече време… и ми трябваха не едно, а поне петнадесет.

Вдигайки от пода току-що съборения учебник с най-простите заклинания от четирите стихии, бързо открих нужния ми урок. „Култивиране на най-простите биологични култури“… така, мисля, че няма смисъл да се чете целия урок, затова — направо към заклинанието.

Прекарах половин час, за да сплета енергийните потоци в желания модел, и още десет минути „имплантирах“ грудката в масата.

— Готово — съобщих накрая. — Сега ще чакаме.

— Чакай, колко корена посади? — стресна се моят приятел.

— Един. Ако всичко е наред, тогава ще засадя останалите.

— Трябва да прекратим това нещо! — неочаквано извика Чез. — Цяла нощ да стоим тук? Само се виж: хлътнали бузи, очите ти блестят с маниакален блясък… Трябва да се лекуваш! И лечението да започне с вечеря, за която все още не сме закъснели.

— Добре, веднага ще посадя още дузина грудки — казах набързо. — Те трябва да израстнат за не повече от петнадесет минути, и след това ще отидем на вечеря.

— Погледни ме — заплаши ме Чез. — След половин час ще те хвана за яката и ще те замъкна в столовата. И само не се опитвай да се съпротивляваш: нищо, че си инвалид, така ще те подредя, че няма да се познаеш.

Останалите грудки създадох много по-бързо, все пак сплитането вече ми беше познато.

— Край, чакаме петнадесет минути — казах най-накрая и въздъхнах с облекчение.

Както се оказа, трудно е да се прави заклинание веднага след сериозна травма…

Мислите ми бяха прекъснати от условно почукване по вратата.

Поради факта, че ние често правехме магически опити в моята стая, бяхме взели и някои предпазни мерки. Затова и създадохме условните почуквания — различни за всеки ден от седмицата.

— А, някой от нашит — зарадва се Чез. — Сега ще разберем защо в Академията е тъй пусто.

Скочи бодро от леглото и отвори вратата.

— Къде се мотаете? — посрещна ни Алиса и с лекота отмести моя немалък приятел от вратата. — Току-що имаше събрание на нашия курс!

— Бяхме заети — махна с ръка Чез. — И какво казаха?

— Много интересни неща… Ей, какво правите тук? — вампирката отиде до масата. — Какви са тези грудки?

Говорейки за грудките, първите зелени филизи тъкмо бяха покарали. Брей, да му се не види! Ако ме изгонят от Академията, ще стана озеленител.

— Това е изненада — усмихнах се колкото се може по-лъчезарно, но усмивката ми беше напразна, защото Алиса упорито се стараеше да не гледа в моята посока.

— За кого? — без да се обърна към мен, попита вампирката.

— А ти как мислиш? — включи се Чез. — За теб, разбира се, глупаче… пфу, светлоочке. Виждаш ли, Зак прави цветя, за да ти ги подари и да изкупи греховете си…

— Цветя? — учуди се Алиса. — Че това са кактуси!

Ние с Чез изненадано погледнахме към масата. Наистина, на повърхността й израстваха единайсет малки, колкото пръст, кактуса. А аз така се бях зарадвал, че нещо ми се получава… и не обърнах внимание на странната форма на тези… цветя.

— Е, кактусите също са цветя — успях да кажа.

— Да бе, друид да ми се появи — Алиса най-накрая благоволи да погледне в моята посока. — Какво още искаш да посадиш на масата освен кактуси? Учебници трябва да се четат — при растежа на сложни растения почвата има много важно значение. А масата от какво е?

— Обикновена стъклена маса. — Чез се почеса по врата. — Аха! Стъклото се прави от пясък… как ти, Зак, не се сети за това?

Ама че умник. Всички поумняваме, ама след като е станала белята.

— Е, какво пък — продължи Чез — вече ще си спомняте масата като символ на голяма и чиста любов. Много интимен процес, между впрочем, и дори нямате нужда от ваза за цветята.

Поглеждайки киселата ми физиономия, Алиса най-накрая се смили.

— Между другото, кактусите са много полезни растения, казват, че помагат за изчистване на магическия фон. Така че сега стаята ти ще е чиста от магически разсейки.

Каква радост. Пука ми за магическите разсейки? Цветя исках…

— Ох, разсеяхте ме от най-важното! — опомни се Алиса.

— Аха, от вечерята — каза Чез.

— Нещо като Наив взе да говориш — отбелязах и подкупващо погледнах Алиса. — Кажи какво е това толкова важното?

Вампирката замълча за няколко секунди, за да усили ефекта или просто да си събере мислите:

— Изпращат ни на практика.

ДЕЙСТВИЕ 2

— Чакай, каква практика? Мислех, че ни пуснат да се приберем в къщи…

Чез изглеждаше малко стреснат… сякаш към него пристъпваше доста едър каменен трол.

— Мечтай си — изсумтя Алиса. — Това е положението, свиквай. Ти си безплатна работна сила — до завършването на Академията ще правиш само това, което ти наредят.

Всъщност, аз прекарах по този начин по-голямата част от живота си — преди да вляза в Академията винаги съм вършил точно това, което ми е казвала леля ми.

— Не искам да бъда работна сила — неочаквано ядосано казах аз.

— Аха, още повече безплатна — Чез дрезгаво се засмя.

Не, този дрезгав смях изобщо не ми харесваше. Звучеше някак си твърде зловещо…

— И каква е тази практика? — напомних аз.

— Изпращат ни всички заедно в Пограничните райони — съобщи ни вампирката.

Ние с Чез се ухилихме.

— Това е смешно — казах през смях. — Наистина ли?

— Наистина.

— Но какво ще правим там? — бях изненадан. — Но това са… Погранични райони! Нито един нормален жител на столицата няма да иска да отиде там…

— Да отиде? — Алиса леко се усмихна. — Не просто ще отиде, но и ще живее там в продължение на два месеца.

— Това е нереално! — въздъхна Чез. — В Лита ме чака красиво момиче и аз не искам да живея в някакво село!

— На мен ли го казваш? — Алиса седна на един стол. — А представяш ли си какво ми е на мен? В Пограничните райони е пълно с нисши вампири… и Висши минават от време на време. И едните, и другите не обичат Дневния Клан…

— Да, нанагорно ще ти дойде — съгласи се Чез. — Но защо ни пращат там?

— Отдавна щях да ви кажа, ако постоянно не ме прекъсвахте. Слушайте. Преди няколко дни излезе указ, подписан от Главния Съветник, временно изпълняващ задълженията на император, че се създава нова временна структура, която ще се състои от Майстори. Представители на тази структура трябва да има във всеки град, и колкото е по-голям града — толкова повече представители ще има.

— Как си запаметила всичко — каза Чез. — Е, и какво трябва да прави тази структура?

— Да помагат на стражите, да следят за спазването на реда, да предотвратяват бунтове, да следят активността на вампирите… накратко, ще ни карат да запълваме всички дупки.

Това е, да. Никой не обича градската стража… Как ли тогава ще се отнасят с нас?

— Чакай малко, нали тази структура трябва да се състои от Майстори, сама го каза. За какво сме им ние?

— Аха — Чез скочи от леглото — значи старите грохнали Майстори ще хукнат като граничен патрул по улиците на селата. Разбира се. Както и да е, нека да отидем на вечеря, а? Много искам да ям. Между другото, Зак, виж, кактусите наистина разцъфтяха.

Ние с Алиса погледахме към масата. Наистина кактусите, достигнали до височина на средно цвете, бяха разцъфнали с жълти цветове.

— Забавно е — призна Алиса.

— Значи повече не си ми сърдита? — попитах с надежда.

Вампирката ме погледна, след това кактуса, а после отново мен.

— На сладур като тебе е много трудно дълго да се сърдя.

Като цяло, до вечерята вече нямаше напрежение в отношенията между нас… почти. Освен факта, че тя втора седмица не просто избягваше моята скромна компания, а бягаше от мен като от чума.

Братя Викерс просто излъчваха щастие. Както се оказа, ние почти със сигурност ще бъдем изпратени в родния им град — Крайдол. Майсторите съвсем логично бяха преценили, че коренните жители на града много по-бързо и по-ефективно ще могат да решават възникналите проблеми, а и неприязънта на населението би била по-малка — все пак не са непознати, а свои… Така че момчетата бързо забравиха позорната загуба и вече мечтаеха за скорошна среща с роднините.

— Тогава защо не ни оставят в Лита? — обидено полюбопитства Чез. — Ние със Зак сме от най-коренните жители.

Аз кимнах колебливо.

— Не, такъв сладък залък като столицата Майсторите със сигурност са запазили за себе си — иронично каза Невил. — Така че ще се наложи на вас, столичните контета, да се заврете в нашето затънтено село.

— При вас наистина ли миришете на тор, както разправят? — попитах предпазливо.

— Не чак толкова — Невил сви рамене, едва потискайки една ехидна усмивка. — След ден-два ще свикнеш, а след седмица няма и да забелязваш.

— Аз не съм съгласен с това — възмути се Чез. — Аз не искам да свиквам с миризмата на оборски тор! Искам вкъщи, в края на краищата!

За себе си не можех да определя какво искам. От една страна, разбира се, искам да се прибера вкъщи… но от друга страна, не си представям много добре срещата с леля Елиза. Това е, защото тя по някакъв начин беше успяла да ме постави под хипноза и така беше намалила магическите ми способности до смешни нива. О, колко издевателства изтърпях в училище, когато не можех да използвам и най-прости битови предмети и колко труд ми струваха трите месеца на обучение в Академията. С удоволствие бих казал на леля си всичко, което мисля за нея, ако… не се страхувах от нея. И нищо не можех да сторя с този страх, той беше в мен от най-ранно детство и просто не можех да се отърся от него. Така че по-добре, предполагам, да не се срещам с нея.

— Не можеш да избягаш от него — заяви Невил. — Така че стига си мрънкал, ами вземи се разходи, разузнай кое какво.

— Мрънкалник значи. Те ме обиждат, а аз ще им разузнавам — мърмореше Чез, но беше очевидно, че е доволен. Моят приятел винаги се е гордял със способността си да развързва езика на хората… трябва да призная, че той майсторски измъкваше цялата необходима информация, и то много незабележимо.

Чез веднага скочи от мястото си и хукна нанякъде.

Проследих го как изчезна в тълпата и се обърнах към вампирката.

— Алиса…

— Аз също имам работа — каза тя бързо. — И багажа трябва да си събера до утре.

С тези думи тя стана от стола и… изчезна в тълпата дори по-бързо от Чез.

— Само ми се струва или наистина всичко се върна в изходна позиция? — подметна Невил, кимайки към мястото, където преди няколко секунди седеше Алиса.

— Надявам се, че не — въздъхнах горчиво.

— Любовта е глупаво нещо — за пръв път тази вечер чухме гласа на Наив.

Този човек постоянно ме изумява. Ту се държи като дете, ту казва наистина умни неща… И как се хвърли да спасява брат си от каменния трол по време на атаката срещу Академията? Тогава видях в обикновено наивните очи на Наив такава безнадеждност, и разбиране… разбирането, че просто не може да постъпи по друг начин. Да, провървя ми с моите приятели, наистина ми провървя.

Невил ме мушна с лакът в ребрата.

— Виж кой идва към нас.

Бързо се обърнах.

— Кого виждам — на висок глас каза Ейнджъл.

По-добре да не бях се обръщал. Колко противна беше самодоволната му усмивка… с кеф да я изтриеш от лицето на този изрод с една Огнена топка. Между другото, и с враговете ми ми провървя — да мразиш такива самовлюбени типове си беше удоволствие.

— Добър вечер — неохотно поздравих приближаващата се двойка. Между другото, доста е странно, че Ланс и Ейнджъл идват при нас без останалата част на отбора си или минимум без третия си приятел.

— Да, за нас тази вечер наистина е добра — съгласи се русолявия Ланс. — А за вас?

Точно на този блондин Чез отмъкна момичето, която, между другото, се казва Митиса и е сестра на Ейнджъл.

— И за нас… беше. Докато не се появихте вие — отвърна заради мен Невил. — Какво искате?

— Ей, какво ви става? — Ейнджъл замаха с ръце като вятърна мелница. — Просто искахме да попитаме за здравето на нашия стар приятел. Как е гърба, боли ли?

— Не боли.

Струваше ми се, че скърцането на зъбите ми се чуваше чак от седящите на съседната маса. Надявам се, че не им развалих апетита.

— Чудесно — Ейнджъл се усмихна. — И приятелката ти не пострада много, нали? Все пак ударът попадна в най-важния орган, както си мислят повечето от вас.

— Не — казах кротко, опитвайки се да се успокоя и да дишам бавно…

Вдишване, издишване…

Така… още съвсем малко, и тук ще се извърш акт на осакатяване.

Вдишване, издишване…

— Чудесно — продължаваше тормоза „водния“. — Между другото, чухте ли за новата заповед на Главния Съветник за създаването на Патрулите?

— Чухме — измърморих аз, тайно радвайки се на смяната на темата.

— Чудя се къде ли ще изпратят вашата петорка? Ние, например, оставаме в Лита. Все пак, най-добрите първокурсници не трябва да се мотаят из Пограничните села…

Невил също така каза, че в Лита Патрулите ще се състоят само от Майстори… Въпреки че при семейните връзки на Ейнджъл и Митиса нищо не е невъзможно. В действителност, бащата на Ейнджъл е същият този главен съветник, който подписа указа за Патрулите… Какво се заблуждавах? Щом тези момчета спечелиха турнира, значи те наистина са най-добрите ученици, и от този факт, уви, не можех да избягам.

— Поздравления — Невил се усмихна сковано. — А сега можем ли да продължим с вечерята си? В момента е нашата смяна.

— Всъщност смяната ви вече приключи — доволно каза Ланс. — Така че освобождавайте масата, искаме да вечеряме на нея.

— Както ви харесва — свих рамене и прошепнах на Наив. — Вземи тези ябълки. Не се дръж така, сякаш ще ти ги откраднат.

Наив с готовност омете от масата всичко, до което достигнаха ръцете му, и побърза да напусне столовата. Ние с Невил последвахме неговия пример.

— Довиждане — подхвърли зад нас Ейнджъл. — Надявам се, че бързо ще свикнете с миризмата на оборски тор в Пограничните райони…

— Гадина — изруга Невил веднага след като излязохме. — Преди не можех да разбера защо с Чез толкова недолюбвате тези момчета, но с всяка нова среща все повече се убеждавам, че сте прави.

Наив изсумтя одобрително и захапа ябълката.

— Един ден ще си разчистим сметките с тях — уверих Невил, — само да ни позволят да провеждаме свободни боеве…

— Това няма да е скоро — изведнъж се присъедини към нашия разговор Наив. — Чух големите ученици да казват, че учебни двубои се разрешават чак на третата година от обучението. А за да ти позволят свободен бой трябва да учиш най-малко петнадесет години…

— Между другото и аз чух нещо такова — замислено заяви Невил. — Според правилата на Академията двубои са позволени едва от третата година. Но пък ние започнахме двубоите още на втория месец от обучението.

— Системата за обучение се променя — предположих аз. — След като започнахме двубоите три години по-рано, тогава може би ще мога да предизвикам този дребосък на дуел още след година.

Притворих очи замечтано.

— Какво след година! — чухме зад гърбовете си хрипливия глас на Чез и след миг тежката му ръка кацна на рамото ми. Едва се сдържах да не извикам — ударът по рамото предизвика остра болка в гърба ми.

— Водният факултет ще намалее с един ученик — ядосано казах аз. — Жалко, че пропусна един много съдържателен разговор с нашите противници.

— И какво толкова научихте от този разговор? — попита Чез скептично.

— Преди всичко научихме, че тези момчета са пълни малоумници — отговори вместо мен Невил.

— Това си го знам без никакви разговори — отвърна Чез. — Това на тях на челото им е написано с големи букви.

— Букви? — изненада се Наив и прекъсна за миг унищожаването на ябълките.

— Ти дъвчи, дъвчи — нежно каза Чез — не се разсейвай.

— И също разбрахме, че цялата им компания ще бъде на практика в Лита — реших да попаря червенокосия си приятел.

— Знам, — тъжно въздъхна Чез, — всички за това говорят. Сега те са най-добрите ученици — всички привилегии са за тях.

Вървяхме в мълчание за известно време.

— Какво още научи? — попита Невил накрая.

— Ами… нищо важно. Новото формирование се нарича Патрул. Честно казано, това име не ми харесва, защото предполага постоянни разходки из се… — Чез хвърли поглед на братята Викерс и се поправи — в Пограничния град. За всеки отряд ще осигурят сграда и определен участък от града, за да патрулират и да възстановяват реда. Ще ни надзирава Майстор.

— Тоест, ще помагаме на обикновената стража? — уточних аз.

— Ще помагаме на стражата и ще изслушваме оплакванията на хората от поверения ни район. Като цяло, това не е практика, а някаква каторга. И най-лошото е, че няма измъкване от това.

— Някак си ми е трудно да си представя всичко това — казах бавно — неопределено е някак, неясно…

Чез рязко спря пред платформата с телепортите.

— Точно така. И затова сега ще отидем да съберем нещата си, а ти отиваш при чичо си. Може би той ще ти каже нещо по-конкретно.

— Може би — съгласих се аз. — Само че човек трудно го намира него. Но ще се опитам…

— Опитай — каза Чез и прекрачи в телепорта.

Братя Викерс ми пожелаха късмет и също изчезнаха в ярка светлина.

Всички ме изоставиха. Алиса не беше на себе си след… мда, след. Вампирите изчезнаха от Академията и никой не знаеше къде точно са отишли. Дори Догрон — каменния трол, и той напуска академията преди седмица. Нещо ми подсказваше, че и чичо си няма да намеря днес… Може да се опитам да намеря Кейтен — откакто го възстановиха като Майстор, той съвсем престана да излиза от лабораторията си. Предполагам, че през цялото време освен с „автомага“ с никой друг не е общувал.

Когато останах сам, страхът ми от телепортите толкова се усили, че плюх на умората и закрачих двадесет етажа нагоре по стълбите. Нищо няма да загубя — и без това се движим твърде малко и бързо губим спортна форма.

На етажа на Майсторите, за разлика от всички други етажи, беше претъпкано. Дори прекалено. Мяркаха се червените ливреи на Майсторите, от време на време покрай мен притичваха най-добрите ученици на Академията, със сини ливреи, натоварени с някакви задачи. Това беше традиция — прикрепяха най-добрите ученици след четвъртата година към някой от учителите и те тичаха като луди от негово име. От една страна, това не е особено приятно, но от друга — се смята за много почтено и носи много плюсове, за които аз, за съжаление, засега не знам нищо.

Огледах се наоколо и, не виждайки ни едно познато лице, се запътих към кабинета на чичо си.

— Къде отивате? — попита ме един от тичащите ученици със синя ливрея, веднага щом вдигнах ръка да почукам на вратата.

— При Майстор Ромиус — отговорих изненадано. — Какво има?

— Той викал ли ви е? — подозрително попита човека.

— Да — отговорих раздразнено. — Какъв е проблемът?

— Изчакайте тук — разпореди се започващият да ме дразни младеж и се стрелна през вратата.

Преди да успея да изброя наум и половината от известните ми ругатни, на вратата се появи изненаданото лице на ученика.

— Влезте.

Стори ми се, че той сам не повярва какво изрече току-що. Наистина, някаквъв си първокурсник да дойде на посещение при Върховен Майстор…

— А, Зак, влизай — посрещна ме чичо зад огромна купчина документи на бюрото си.

С голямо удивление видях как всички документи от масата излетяха във въздуха и се подредиха по рафтовете. Пред мен се появи чичо Ромиус и не изглеждаше никак добре — разрошена рижа брада, зачервени очи и хлътнали бузи, всичко това показваше, че е претоварен с работа.

— Ако си зает, мога да дойда по-късно? — предложих аз.

Честно казано, да говоря на „ти“ ми костваше много усилия. Но чичо ми ми каза твърдо, че роднините трябва винаги да се говорят при равни условия, и аз се предадох. Впрочем, за да бъде напълно честен със себе си, бях поласкан, че говоря без официалности с Върховен Майстор.

— Не, не, влизай — чичо ми кимна и се обърна към младежа. — А ти отиди се разходи.

Младежът ме погледна с още по-озадачен поглед и безропотно излезе от стаята.

— Виждам, че тук е голяма суматоха — отбелязах аз. — Всички тичат нагоре-надолу, търсят нещо, разминават се, изпълняват задачи.

— Да, при нас сега е направо природно бедствие. Подготовяме документите за Патрулите: режийни за сгради, мебели, всички видове бележки и документи за доказване на нашите пълномощия. И ще ни трябва чудо, за да успеем за утре.

Звучеше забавно да го чуя — Майстор да се надява на чудо.

— Да, за тези Патрули исках да поговорим — дойдох на себе си. — Ние с Чез пропуснахме събранието на нашия курс и затова нищо не разбираме.

— Мислиш, че на срещата всичко е било ясно обяснено? Самите ние нищо не знаем. Заповедта всички сме я чели, но как ще изглеждат нещата в действителност и по-важното — защо изобщо е нужно това… пълна мистерия и за нас.

Щом това е загадка дори за Майсторите, какво ще правим ние там? Така че може би не трябва да се замесваме в това. Нека някой друг да бъде изпратен…

— А ние какво можем да направим? — попитах колебливо. — Ще пристигнем в града и какво ще правим? И, между другото, къде ще ни изпратят? Предполагам кой ще е града, но все пак… Ако може някой подробно да ми обясни какво точно ще правим.

— Вие ще бъдете изпратени в Крайдол, което е съвсем логично, защото е родния град на братята Викерс. А какво ще правите там… на първо време ще изпълнявате заповедите на началника на стражата, а след това ще видим… По-точно ще реши вашият пряк ръководител.

— Кой ще бъде наш ръководител? — поинтересувах се аз.

— Разбира се, Кейтен. Въпреки че сега не можеш да го откъснеш от любимия му автомаг, ще му се наложи да поживее няколко месеца в Пограничните райони. Между другото…

Ромиус почука по масата и в кабинета влетя вече познатият ми младеж.

— Извикай тук Майстор Кейтен.

Отличникът кимна и изскочи като ужилен от стаята.

Да, не им е лесно, трябва да се отчете, на тези момчета, прикрепени към Майстори. Интересно, те по цял ден ли тичат така или им остава и малко време да учат?

— Смятам, че всички детайли е по-добре да обсъдиш с него — Ромиус се прозя и разтърка сънените си очи. — А сега ми разкажи какво се случи по време на турнира.

Не можах да сдържа една тъжна въздишка.

Ето на, всеки срещнат ще ми напомня за този турнир. Дракон да ме вземе, нали Невил предсказа нещо подобно! Добре, че всички са прекалено заети с подготовката за практиката и никой не се интересува от позорната загуба на Огнения факултет.

— Е, какво се случи… Всичко провалих! Ние почти бяхме спечелили, когато се опитах да сплета заклинание за Универсална стена, но пак нещо не се получи както трябва и създадох Въздушна вълна…

— От която пострадаха Чез и Алиса — завърши вместо мен Ромиус. — Всичко е ясно. Тук вината не е твоя, просто още не си се научил да използваш пълната си сила. Въпреки че аз те предупреждавах, че все още не си готов да сплиташ сложни потоци енергия, ти така или иначе не ме послуша. От друга страна, разбирам — наистина искахте да спечелите битката.

— Обидно е — казах тъжно. — Малко сила — лошо, много сила — пак лошо…

— Както се оказа, и двете са добри — не се съгласи Ромиус. — Твоят случай ни показа, че нашият подбор не е съвършен. На първо място, ние винаги избирахме ученици с максимална сила, а с твоя случай изяснихме, че и една малка сила може да прави невероятни неща и да сплита фини нишки енергия с невероятна сложност. Нали преди ти успяваше да създадеш заклинания според твоето ниво на знания и сила.

— А сега не мога.

— Не, и сега можеш. Просто трябва да усъвършенстваш уменията си.

— На практиката? — засмях се аз.

— И на практиката също — спокойно отвърна чичо ми. — Вярно, че да се изнасят учебници от Академията е забранено…

Прекрасно. А аз се надявах в спокойна обстановка да прочета пети том от учебника по енергетика.

Вратата се отвори и на прага се появи Кейтен. Румен, усмихнат и, по мое мнение, дори леко напълнял. И все пак, след нападението над Академията му върнаха званието Майстор и му позволиха да се занимава с усъвършенстването на любимото си отроче — автомага.

— Добър вечер — бодро каза той и с едно движение се пльосна на фотьойла. — Ето сега се уверих, че сте роднини. И двамата сте чорлави, съсухрени, бледи, със зачервени очи, светещи с някакъв нездравословен блясък…

Някъде бях чул всичко това. Дали моята бледност толкова се набива на очи? Как ще ме различат от вампир в Пограничните райони…

— Нещо си твърде бодър и свеж — намръщи се Ромиус. — Заседя се в лабораторията.

— И какво от това? — изненада се Кейтен. — Вече се очертава сериозен успех…

— Единственото нещо, което ти се очертава — това е разходка в Пограничните райони — зарадва го чичо. — Вероятно си чул за новата заповед на Главния съветник.

— Чух — каза Кейтен. — Глупава идея, да ви кажа аз. Сякаш съветник Митис по някаква причина иска да отслаби Академията…

— За това ще говорим по-късно — бързо каза Ромиус и многозначително погледна към мен.

Възмутително, още повече, че беше Майстор. Не исках така явно да ме пренебрегва или нещо подобно…

— Слушай, Ромиус, сега просто не мога да оставя лабораторията! — извика Кейтен. — Имам толкова много неща за вършене…

— Не спори с мен — непреклонно каза чичо. — До утре сутринта подготви всички документи за Зак и неговата група…

— Ами, документите ще ги подготвя — зарадва се Кейтен. — Ще стане бързо.

— … И после ще отидеш с тях в Крейдол, и ще наблюдаваш практиката им в продължение на два месеца.

— Какво? — Кейтен пребледня. — Но аз наистина не мога точно сега да спра изследванията!

— Всичко можеш — каза Ромиус — Сега вземи Зак като асистент и марш до стаята на Майстор Ревел. Той лично отговаря за проекта Патрул.

— Това е добре — Кейтен най-накрая се обърна към мен. — Е, какво стана на турнира? Спечелихте ли?

Вгледах се в него, не разбирайки, той присмива ли се или говори сериозно.

— За него това сега е болна тема — усмихна се Ромиус — но мисля, че по пътя ще ти разкаже всичко. А сега махайте се от стаята ми, имам си и друга работа.

И ние послушно излязохме.

— Да отиваме при Майстор Ревел — без много оптимизъм заяви Кейтен. — Та какво стана на турнира?

Докато вървяхме към кабинета на Майстор Ревел, накратко разказах на нашия надзорник за загубата. Доколкото знам, Майстор Ревел отговаряше за сигурността на Академията и всички се страхуваха от него. Не знам защо бяха така уплашени от него, с мен той никога не се е държал лошо, дори напротив, ужасно мил човек. И забележката на Кейтен, че е добре, че за проекта отговаря точно този Майстор… Не знам, не знам. Ако се вгледаме в качеството на работата му като отговорник за сигурността на Академията в светлината на последните събития, доверие към него просто никакво.

— Между другото, бъди внимателен в изявленията си пред Майстор Ревел — предупреди ме Кейтен, когато стигнахме до най-обикновен кабинет с надпис „Майстор Ревел“.

Странно все пак, защо всички толкова се страхуват от него?

Кейтен едва чуто почука на вратата.

— Може ли?

— Влизайте — се чу гласът на Майстора зад вратата. — От половин час ви чакам.

Ама че лъжец. Преди половин час бях в трапезарията, а Кейтен в своята лаборатория, и ако не беше ми скимнало да отида при чичо си, нямаше да бъда пред тази врата.

Влязохме в кабинета.

На пръв поглед нямаше разлика с кабинета на Ромиус — същата дървена маса, няколко много меки черни кресла и много лавици със старателно подредени документи. На масата седеше плешив мъж в сива ливрея на Върховен Майстор. На лицето му имаше едва доловима усмивка на човек, който знае нещо, което никой друг не знае.

— Е, готови ли сте да поработите за благото на държавата? — вместо поздрав попита Майстор Ревел.

— Разбира се — изненадващо сговорчиво каза Кейтен. — Ще направим всичко, което се иска от нас.

Пльосвайки се в едно кресло, както и в кабинета на чичо, Кейтен замря и както ми се стори, се стараеше да не прави излишни движения.

— Браво — Майстор Ревел едва забележимо кимна. — Кейтен, ето ти всички необходими документи, запознай се с тях до сутринта.

От един от рафтовете плавно излетя скучна сива папка.

— А някакви материали за хората, с които ще трябва да работим? — попита Кейтен.

— Разбира се — съгласи се Майсторът и след първата папка във въздуха полетя и втора.

И двете папки внимателно кацнаха на масата пред Кейтен.

— А…

— В първата папка.

— А…

— Ще се оправиш.

— Разбрах.

Затова пък аз не разбрах. А кога ще ни проведат инструктаж?

— Мисля, че получихте задачата, така че може да си ходите.

— А аз? — попитах удивено. — За мен каква е задачата?

— Да се наспиш — кратко отговори Майстор Ревел. — И да се постараеш повече да не допускаш подобни грешки като на турнира.

Отново!

Напуснах кабинета с пламнали уши. Аз можех и да не забележа, но Кейтен забеляза и не пропусна да ми го съобщи.

— Всички ли ще ми напомнят за това? — попитах жално.

— Разбира се — увери ме наставникът. — Да знаеш как беснеех, когато ми напомняха за понижението от Майстор в редовен ученик. А ми напомняха толкова често, и никой не го мързеше.

— Желанието им да подиграват ближния е по-силно от мързела — обобщих аз. — Какво толкова. Ще свиквам.

— Хайде, отивай да спиш. А аз ще отида да се поровя в документите… О, и все още трябва да мисля какво ще стане с автомага. Той без мен ще затъпее от скука.

— Изключи го? — предложих аз.

— Не може, ще се обиди — разтърси глава Кейтен.

Виж ти, значи той се държи като истински човек.

— Тогава го вземи със себе си.

— Ти видя колко пространство заема автомага. Толкова е голям, не може просто ей така да го сложиш в джоба си, но… ще си помисля за това, като цяло идеята не е лоша.

Кейтен тръгна към лабораторията си, а аз трябваше да си събера багажа за предстоящото събитие.

Връщайки се в стаята си и тъжно гледайки половинметровите кактуси, започнах да събрам багажа. Сложих в старата чанта музикалката и музите със записи на любимите си песни и изведнъж осъзнах, че през цялото време на обучение в Академията нито веднъж не съм слушал музика! Нямах нито време, нито желание, а преди наистина вярвах, че не мога да живея без музика нито ден. Е, в известен смисъл магията приличаше на музика — сплитането на потоци напомняше създаването на мелодии… Магията замени музиката и сега нямах никакво желание да включа музикалката.

Хвърлих в чантата две резервни ливреи… и осъзнах, че нямам какво повече да взема. Учебници от Академията, както се оказа, не се изнасят, а освен тях в стаята ми нямаше нищо друго.

Между другото, защо тогава Алиса толкова бързо хукна от трапезарията? Не мисля, че тя имаше много повече неща от мен. Излиза, че тя отново ме избягва? Стоп! Кого заблуждавам. Та тя ме избягва цяла седмица! Но тази вечер… дали не съм направил нещо грешно?

С тази депресираща мисъл заспах.

ДЕЙСТВИЕ 3

Отворих очи.

Тъмнина.

— Спокойно, не мърдай — предупреди ме тих мъжки глас.

Всъщност нямах и намерение. Не, не мислете, че се уплаших. Честно казано, още не бях се събудил, за да мога да се уплаша както трябва. Да, и се чувствах по един странен начин, като леко пиян… всичко наоколо възприемах в полусън.

Тихият, подкупващ глас продължи:

— Никерс, веднага ти казвам, това не е друга атака срещу Академията — раздаде се тих смях — а само една скромна традиция — тържествено изпитание.

Тържествено? Изпитание? Странно словосъчетание…

Сега вече окончателно се събудих. Между другото, съдейки по всичко, все още лежах в леглото си… само че нищо не виждах. А, това е превръзка на очите! Някак странна превръзка, между другото.

Опитах се да стана от леглото, но не се получи. Очевидно бях вързан.

— И за изпитанието непременно слагате превръзка на очите и вързвате за леглото? — попитах, опитвайки се да скрия трепета в гласа си.

— Не може без това — съгласи се гласът. — Впрочем скоро ще бъдеш освободен. Веднага след като обясня правилата на играта.

— Игра?

— Е, не игра, тест. Каква е разликата?

— Разликата е в последствията — с нетърпение обясних аз.

— Няма последствия — увери ме гласът, — най-малко физически. Но можеш да се опозориш. Впрочем, след днешното състезание не би трябвало да си изплашен.

Пак напомняне за съревнованието. Всеки се опитва да се отърве от бедните, измъчени първокурсници.

Всичките ми опити да се изправя на крака бяха напразни. Някой или нещо не ми позволяваше да мръдна крак или ръка, придържайки ме в мъртва хватка.

— Какво се очаква да правя? — попитах смирено.

В края на краищата, защо трябва да се боя? Вече казаха, че травми няма да има. А и да се опозоря, няма да съм първия, хора сме.

— Веднага се вижда умния човек — стори ли ми се или беше казано с подигравка? — От теб не искам нищо. Просто когато те пусна, ще трябва да се опиташ да излезеш оттук. Това е всичко.

— Какво значи „да се опиташ“?

Тишина.

— Хей, какво означава „да се опиташ“?

Аз съм в стаята си, лежа си на леглото… или не? Да, дадоха ми подробни нструкции, не мога да се оплача. Махни се оттук. Откъде „оттук“? И къде да отида?

Натискът върху крайниците ми изведнъж изчезна и аз почувствах, че мога да се движа. Само превръзката на очите още стоеше.

Веднага протегнах ръка към очите си, за да махна превръзката, но превръзка нямаше! Внимателно опипвайки клепачи, аз осъзнах, че, както изглежда, на мен ми действаше някаква магия — нещо невидимо не ми позволяваше да повдигна клепачите си. Заклинанието явно не беше от моето ниво, в действителност на нас освен елементарна магия нищо друго не са ни преподавали. Не можех дори и да предположа как действа.

— Всичко е ясно — колкото се може по-силно и уверено казах аз. — Това изпитание трябва да мина със затворени очи? Е, така да е.

Вече бях започнал да се досещам, че не съм в стаята си. За да се убедя окончателно в това, протегнах ръка към левия ръб на леглото. В моята стая с този ръб леглото допираше стената, но сега не усетих нищо подобно.

Стана много неприятно. Едно е да си в тъмното в позната стая и съвсем друго — в непознато помещение… В мен веднага се появи чувството, като че ли в тъмнината дебне нещо ужасно. Макар че всъщност тъмнината я нямаше, просто очите ми бяха затворени… но от това не ми стана по-леко.

Странно, но леглото може да беше и моето. Това какво ще рече, че са ме влачили заедно с леглото, а аз дори не съм се събудил? Въпреки че след такава сериозна травма можех всичко да проспя.

Бавно спуснах крака от леглото.

И сега какво? Ставам и отивам да търся изхода по бельо? Аме че шегаджии. Интересно как ще реагират момичетата на този тест? Ако това изобщо е тест, а не поредната шега на ученици от горните курсове, макар че едното не пречи на другото.

Без да му мисля много, се завих с одеялото и станах от леглото. Колкото по-бързо приключа, толкова по-добре. Утре ще ставам много рано.

Подът беше каменен, хладен. Във всички жилищни помещения подът беше застлан с мокет, значи съм в някаква зала, медитативна или учебна.

Направих няколко неуверени стъпки, опипвайки с ръце пространството пред себе си. В моята стая след крачка щях да срещна стената, но тук нищо подобно не се случи.

— Искате опипом да намеря изхода от тази стая ли? — предположих аз.

Звукът на собствения ми глас определено не ми придаде увереност. Може би защото трепереше. Дали ако викам по-силно ще си увелича увереността?

След около двадесет крачки най-накрая стигнах до стена. Е, сега остана съвсем малко — да вървя по нея, докато стигна до врата. Вдъхновен от тази мисъл, тръгнах да обикалям.

Мина доста време, преди да започна да подозирам, че става нещо странно с тази зала. Вървях по стената от много време, но така и не намирах врата. Освен това изобщо не срещнах ъгъл, сякаш цялото помещение беше съвършено кръгло. По принцип това беше възможно, нали кулата сама по себе си е кръгла, а стаите на всеки етаж бяха „нарязани“ като парчета от торта, и няма нито една кръгла зала, с изключение, може би, на Музея на Академията. Къде попаднах?

Изведнъж зад мен се чу силен грохот, сякаш някъде наблизо на пода се стовари нещо много голямо. Подскочих на място от изненада, а в следващия миг рухнах на пода. За всеки случай.

Излизаше, че не съм сам?! Възможно ли е в тази странна стая да бродят и други ученици? Не, но все пак трябва да направя нещо с това зрение, иначе никога няма да се измъкна оттук. Със заклинанието, плътно затварящо очите ми, не можех да направя нищо, защото все още не виждах сплитанията на другите, а дори и да ги виждах… очите ми си оставаха затворени.

Бавно станах от пода, ослушвайки се внимателно за околните звуци. Мисля, че ако някой наистина ме наблюдаваше, той със сигурност се забавлява с разходката ми из стаята. Чувствах се като сляп подземен яйцеяд, въпреки че той е по-добре от мен, защото има дълги пипала за изследване на околното пространство. Стоп. Идеята си я бива! Какво ще стане, ако направя подобни пипала от енергийни нишки? Движейки ги по стените, ще следя промените в модела им и ще мога да видя къде да отида. Нали модела на собствените си заклинания виждах със затворени очи, само с вътрешното си зрение.

За начало изтъках една нишка. Издължих я като камшик, увеличих я няколко пъти и я проверих на стената, за която се държах. Вътрешното ми зрение отбеляза изменението на структурата на заклинанието и в следващия миг Огнената плетка изчезна.

Мда. Получи се нарушение цялостта на заклинанието. Значи все още съм в Академията, където стените се състоят от „дагор“ — материал, който е напълно нечувствителен към магията. Магиите просто се разрушават при контакт с този минерал.

Трябва да използвам нещо друго. И между другото, как не помислих, че в стаята може би има и още някой освен мен? Ако докосна с нишката човек, най-малкото ще го обгоря. Не, няма да стане така. Магията на огъня тук няма да помогне.

Всъщност, тук тя не беше и нужна. За моите цели по-подходяща беше въздушна магия. Хмм. Защо изобщо са ми нишки? Трябва да направя заклинание, с което да получа карта на цялата стая. Няма нужда от създаване на дълга нишка, тук достатъчни са малки повратливи заклинанийца тип Огнено змийче, но не от огън и не змийчета. И няма да атакуват, а ще се отблъскват от всяка повърхност и ще се връщат при мен. Тъй като още не можех да измервам разстояние с магия, ще се наложи да се ориентирам според времето на връщане на заклинанието. Някъде бях чел за това… само че не мога да си спомня къде точно. Май някакво животно използваше подобна техника…

Стига толкова. Време е за действие!

За начало създадох трийсетина въздушни птици. За повече просто ня ми стигнаха сили. Ако бях със старите си сили, щях да създам една-две съвсем дребни птички, а сега се получиха с размера на добре охранен орел. Ако това ято се вреже в стената — цялата Академия може да рухне. Но каквото, такова.

Създадох допълнително заклинание, което трябваше да събира информацията за връщащите се птички и да я оформя в малка разбираема карта. Да започвам.

Птиците се устремиха в различни посоки, летейки на височината на коленете ми, освен това изпратих няколко заклинания вертикално нагоре. Скоро след това се появиха и препятствията.

Аха. Това е леглото, което напуснах, ето и тавана — леле, колко е висок! — стени… И това е всичко? Друго птичките не засякоха. Уфф… уморително е. И как, питам аз, ще се измъкна оттука? Между другото, дали изобщо е необходимо? Голяма работа, че ще се посрамя. Утре ще имам труден ден на новото място, а аз тука обикалям кой знае къде. Не, стига с тези изпити, тестове, проверки — отивам да спя!

С помощта на картата, получена от птиците, стигнах до леглото, легнах и заспах. Въпреки всичко заспах мигновено.

* * *

Присъни ми се странна къща. Нейната основна особеност беше в това, че отвътре беше много по-голяма, отколкото изглеждаше отвън. В съня си влязох в нея и дълго скитах из странни разноцветни стаи… О, и преди да вляза в къщата успях да видя номера й. Разбира се, това беше моето щастливо число — тринадесет.

* * *

Сутринта започна с това, че отворих очи и видях порасналите през нощта кактуси. Все още сънен, се взирах тъпо в половинметровите зелени растения и не можех да разбера как това чудо се е появило тук.

— Аха — най-накрая си спомних аз. — О, много сте израснали.

Кактусите тайствено мълчаха.

А, да, за мистерията! Какво ли стана с този глупав тест? Минах ли го или не? О… или всичко ми се е присънило? Идиотска работа. Разбира се, че тази глупава зала ми се присъни… или не? Винаги съм си мислел, че мога лесно да направя разлика между действителност и сън. В края на краищата, когато ми се присънваха другите светове знаех, че това е именно сън. А тук чувството е някак двуяко — от една страна, знаех, че спя, но от друга — почувствах, че всичко, което ми се случва в съня, е реалност. Глупости. На кого би му минало през ум да ме замъкне заедно с леглото незнайно къде, за да ме подложи на изпитание. Не ни ли стигат ежедневните мъки в класната стая?

Още не бях решил дали да ставам или да се поизлежавам малко, когато някой силно почука на вратата.

— Зак, готов ли си?

Кейтен? За какво съм му? О, да, той обеща да дойде с мен… Но стенния часовник показваше само шест часа сутринта, нещо твърде рано е дошъл за мен.

— Да, да, ей сега излизам! — отговорих бързо и буквално излетях от леглото.

— Хайде по-бързо, трябва да минем през библиотеката.

— Идвам!

За по-малко от минута облякох ливреята, грабнах чантата от пода и… се спрях нерешително. Така… сега трябва да изляза от стаята така, че Кейтен да не види кактусите. Как само са израснали. Добре би било да направя нещо за растежа им, но се опасявах, че нямам време.

Открехнах вратата на десетина сантиметра и бързо се измъкнах през процепа.

— Добро утро — изненадано ме поздрави Кейтен. — За какво беше това?

— Вратата лошо се отваря — бързо реагирах.

— Да се обадим ли да я ремонтират?

— Не! — почти извиках.

— Както искаш — Кейтен ми хвърли подозрителен поглед. — Добре ли си?

— Просто не си доспах — махнах с ръка. — А защо ще ходим в библиотеката?

— Трябва да получим някакви книги.

— Защо? — учудих се аз. — Мислех, че от Академията не може да се изнасят книги.

— Да — Кейтен щракна с пръсти — но сега вече може. Вчера господа Майсторите… ах, да, сега и аз съм Майстор. Просто вчера направихме малък наръчник със заклинания, които могат да ви бъдат полезни по време на практиката.

— Уау. И какви са тези заклинания?

Кейтен се вмъкна в телепорта, а аз, още несъбудил се, вървях зад него, без дори да се сетя за собствения си страх.

— Откъде да знам. Сега ще ги видим.

Под библиотеката на Академията имаше отделен един цял етаж. И целият този етаж беше пълен с книги, плакати, брошури, свитъци, и още дракон знае какво. Там беше и магическата печатарска машина, на която се отпечатваха новите учебници.

— Това е за нас — кимна Кейтен към две купчинки книги джобен формат.

— За всички от нашия факултет ли са?

— Разбира се. Вземай цялото това нещо, а аз ще се подпиша в дневника. Библиотекарят печата цяла нощ и предполагам, че сега спи, но процедурата трябва да се спазва. Всяка книга е под отчет, и една да изчезне, ще отговарям аз и този, в чийто ръце е поверена. Мен просто ще ме смъмрят, но вие ще бъдете подведени под най-строга отговорност, включително и изключване от Академията.

Аз почти изпуснах книгите на пода.

Кейтен се подписа в дневника и бодро изкомандва:

— А сега бегом на първия етаж. След петнадесет минути трябва да сме в Пограничните райони.

Бързичко.

Като по чудо успях да занеса двете купчини книги без да ги разпилея по земята. Но предполагам, че понякога ми помагаше магията на Кейтен. Във всеки случай, на първия етаж отидохме преди всички други. Надзорникът ме заведе в една малка стая с три телепорта, близо до които, седейки на стол, спокойно си дремеше момиче в синя ливрея на отличничка. Между другото, тя не беше нищо особено, милата, но пък от известно време блондинките изобщо не ми бяха по вкуса…

— О, чудесно, още никой не е дошъл — зарадва се Кейтен, а след това очите му попаднаха на спящото момиче. На лицето му се появи познатата усмивка и той неочаквано силно викна: — Аха! Спим на пост!

Бедното момиче скочи като опарена, събаряйки стола. Очите й бяха ужасени, а когато осъзна, че пред нея стои Майстор, от страх едва не падна на пода след стола.

Да, трябва много да ги юркат тези ученици. Младежът при Ромиус хвърчеше като луд, а това момиче гледаше Кейтен с такава преданост и молба в погледа, че чак беше отвратително.

— Хайде, слагай книгите на масата — каза ми Кейтен и заплаши момичето с пръст. — А ти повече не заспивай на работното място.

Осъзнавайки, че Кейтен очевидно няма да я накаже, тя бързо вдигна падналия стол, седна на него и се ококори към телепортите. Очевидно основната й работа беше да ги наблюдава…

— Слушай сега — обърна се към мен Кейтен — скоро през тази врата ще дойде целият първи курс на Огнения факултет. Ще влизат по един, ти ще следиш за това, и ще ги изпращаме през телепорта по петорки. Във вратата има специално заклинание, което определя дали едно лице има нещо, което не трябва да се изнася от Академията. По-специално, това се отнася до учебниците.

— Аха.

Престорих се, че всичко разбирам.

— Ако вратата не пуска някой да премине, то нека той да извади всичко от чантата и джобовете си. Ако и това не помогне, то той или тя ще трябва… — Кейтен изведнъж се засмя, — да се съблече.

— Хей — попитах аз, — а възможно ли е да се контролира това нещо по някакъв начин?

Момичето ми хвърли пълен с презрение поглед, но аз се престорих, че не го разбирам.

— Зак — заплашително ми размаха пръст Кейтен, — погледни ме. Знам, че си любител на експериментите…

Да продължим интересния разговор не ни позволи появилият се на прага Шинесимус.

— Така, доведох дребната риба — съобщи той. — Ах, ето къде си, Закари, а ние те търсим. Трябваше да ни предупредиш, че ще помагаш на Майстор Кейтен.

— Не успях.

Честността е най-добрата политика. Основното нещо сега беше да не припомням на Шинс за изгубената битка. Въпреки че е много малко вероятно дори за миг да забрави за този злощастен факт…

— Между другото, Закари, бих искал да поговоря с теб за последната битка. Не, не сега, разбира се, но възможно най-скоро…

Надявам се, че такава възможност скоро няма да се появи. Ако не се лъжа, той искаше от нас да спечелим… Страхувам се, че след разговора с него ще трябва известно време да се възстановявам при друидите.

— И така, дами и господа…

Първо дребни риби, а сега пък нарича учениците господа? Забавно чувство за хумор има нашия декан.

— … влизайте по един през тази врата и помнете, че да се изнасят от Академията книги и предмети, с изключение на ливреите и нещата, с които дойдохте тук, е забранено.

Първи, разбира се, мина Чез.

— О, Зак, ето те къде си — зарадва се той и спокойно влезе в стаята.

Я виж, моят неуморен приятел не носи нищо незаконно. Странно.

— Видя ли какво се случва в твоята…

— Видях — изсъсках аз. — Тихо!

— И… Ами, добре — Чез се плесна по челото. — Грешката е моя.

— Не трябваше да минаваш първи — усмихнах се на приятеля си. — Заминаването е по петорки, така че ще трябва да изчакаш докато свърша.

— Може да отида да поспя още малко — дрезгаво промърмори Чез. — Добре, ще ида да потърся Наив. Може да реши да открадне няколко книги, знаеш колко обича да чете.

О, да, знаех. За цялото време на обучение Наив не прочете нито един учебник — всичко, което трябваше да прочете, брат му му го обясняваше. За сметка на това художествената литература нашето огнено момче поглъщаше по една на ден, и то предимно любовни романи.

Следващият през вратата беше високомерния Триз. Това момче никога не съм го харесвал, той се отнасяше с всички прекалено арогантно, а като знам, че всъщност аз съм с много по-благороден произход от неговия… ами, и той не ме обича повече, отколкото аз него.

Опита се да влезе през вратата, но тя не го пусна.

— Какъв е проблемът? — високомерно попита Триз.

— Благоволи да изпразниш чантата си от забранените неща — казах злорадо.

— Никерс, веднага ме пусни или ще се оплача от теб…

— На кого, интересно, ще се оплачеш? — поинтересувах се аз. — На декана? Ето го стои до телепортите. Само че за да стигнеш до него, ще трябва да изпразниш чантата си.

— Простак — гнусливо процеди през зъби Триз.

Демонстративно погледнах през нахалника и извиках:

— Следващият!

— Дракон да те вземе — изруга Триз и хвърли чантата близо до входа.

Сега той успя спокойно да мине през вратата. Чудя се какво ли е искал да открадне от Академията? Дали учебник? Най-вероятно. Въпреки факта, че Триз си е измет, той правеше заклинания много по-добре от мнозина, а по време на обучението напредна много.

Механизмът беше следния — първо аз пропусках петимата ученици, след това те отиваха при Кейтен да получат поименните си наръчници със заклинания. Майсторът накратко обясняваше на всеки един от тях с коя част от тялото си отговаря за наръчника, както и какво ще стане с него, ако случайно или не загуби това ръководство. Отделно уточняваше, че ученикът и книжката са свързани с много сложно заклинание и ако бъдат разделени на разстояние повече от сто метра, един от тях ще изгори. Най-вероятно това, разбира се, ще бъде книгата, но кой знае…

Аз така и не разбрах шегува ли се Кейтен или говори сериозно. А ако откраднат книгата? Ще изгорят човек само за това, че не е опазил някакъв си справочник по магии? Но кой ги знае, тези Майстори…

След Кейтен с учениците говореше Шинс. Той подробно им обясняваше къде и с кого трябва да отидат след преминаване през телепорта. В действителност, на изхода на телепорта ние би трябвало да бъдем посрещнати от упълномощени лица със съответните документи, но знае ли човек. Че то, посреща ни някой, завежда ни някъде… търси после ценните ливреи и справочници, ако си нямаш работа. Какво пък, хващат шпионите от Шатерския Халифат бедния ученик, вързват го и го отвеждат някъде, където на спокойствие се запознават с ценния справочник по магии, без опасност книгата да изгори.

След разговора с Шинс учениците отиваха към посочения им телепорт. Скоро осъзнах, че трите телепорта водят към различни градове в Пограничните райони: Крайдол, Лайминг и Форт Скол. Форт Скол едва ли можеше да се нарече град — той беше по-скоро огромна крепост на границата с Шатерския Халифат. Натам заминаха две петорки и можех само да ги съжалявам — да живеят в близост до границата с Шатер… страшно. Другите имаха повече късмет, те бяха изпратени в Лайминг — най-големият град в Пограничните райони. Току-що осъзнах колко ни е провървяло на нас! Изпратиха нашия курс в нормални градове, но имаше и много малки селца, в които вероятно също ще изпратят някого. Там наистина ще е скука…

Уверили се в действието на вратата от примера на Триз, учениците вече не се опитваха да изнасят нещо забранено, и скоро пред вратата се образува малка купчина учебници и тетрадки. След като изпратихме всички групи, в стаята останахме само моята петорка, Шинс, Кейтен и сънливо затварящата очите си, явно недоспала, девойка-страж.

— Е, останахте последни — констатира Кейтен. — Мисля на първо време да поживея с вас, а после, надявам се, с всичко ще се оправите и без мен.

Моите приятели видимо се зарадваха. Както с учудване видях, останалите ученици от Огнения факултет заминаваха на практиката без надзорник, затова пък на нас чичо Ромиус е отделил цял Майстор, при това добре познат Майстор. Този факт не можеше да не ни вдъхне увереност. Що се отнася до мен, общувайки достатъчно близо с Кейтен, не бях сигурен, че от него може да се очаква неоценима помощ, въпреки че, разбира се, бях много щастлив от присъствието му.

— Но имайте в предвид, че и аз самият никога не съм бил в този град — предупреди ни Кейтен. — В проекти като Патрул също никога не съм участвал… всъщност такива проекти никога не е имало.

Успокои ни, както се казва. И защо цялото това нововъведение точно на нашия випуск трябваше да изпробват? Ама че справедливост.

— Вземете си книгите. Ясно ви е, че ако ги загубите, ще изгорят те, а не вие. Но всеки случай на загуба на учебника ще се разглежда индивидуално — каза с усмивка Шинс.

Аха, ще изгори все пак учебника, а не ученика. Това беше успокоително.

— Честно казано, не разбрах много какво има в тази книга — каза Алиса тихо.

„Не разбрах много…“ — подмазвачка. Че те и дума не са ни казали за това!

— В тази книга са събрани прости заклинания, които могат да ви послужат — повтори вече многократно казаните думи Шинс.

— Но това са някакви странни заклинания — отбеляза Невил, прелиствайки своя наръчник, и дори Кейтен с интерес погледна през рамо.

Ние всички като по команда отворихме книгите си, които бяха в елегантна кожена корица със символа на Академията на занаятите — извит във формата на буквата „З“ Златен Дракон.

Точно така. Нещо с тези заклинания не беше наред, не можех да разбера принципите на техните действия. Тоест на теория можех да създам такъв модел на енергия… след малко тренировки, но как ще действа всичко това ми беше съвсем непонятно.

— Шинесимус, това не е елементарна магия! — изненадано каза Кейтен. — Това се учи от четвърти курс. Те нищо няма да разберат!

— Че няма да разберат, няма — сви рамене Шинс — но при желание биха могли да я възпроизведат. Това са най-простите заклинания, не забравяй.

— Е, вие ги давате — шокирано прошепна Кейтен. — А ме лишихте от званието Майстор заради нарушаване каноните на Майсторите?

— Времената се променят — въздъхна Шинс. — Нали ти върнаха званието?

Кейтен премълча. Съдейки по изражението на лицето му, повече нямаше желание да говори с Шинс.

Шинс усети това и се обърна към нас:

— Така, вие ще заминете в Крайдол, всъщност това си го знаете. Официално с тази част на града, в която ще трябва да работите, ще ви запознае офицер от местната стража, а неофициално — вашите приятели Невил и Наив Викерс.

Братята бързо закимаха и се ухилиха до уши.

Разбира се. Щастливи са, защото се прибират вкъщи. Аз, разбира се, се радвам за тях, но защо ние с Чез трябва да отиваме? За Алиса да не говорим, страх ме е да си представя как ще реагират на нея жителите на града. Съдейки по разказите на Невил, вампирите там не ги обичат, меко казано…

— Желая ви късмет — изпроводи ни Шинс. — И не забравяй, Зак, веднага след практиката при мен.

След тези му думи влетях първи в телепорта.

Мигане.

Тъмнина.

Странно, никой не ми каза, че телепортацията на дълги разстояния продължава много по-дълго от обичайното.

Светлина.

— А ето ви и вас, най-после — чу се зад гърба ми.

Слязох от платформата и се обърнах към гласа.

Точно така си представях офицер от стражата. Русокос, с бели зъби, широкоплещест и синеок. Заедно с полираната до огледален блясък лека броня той светеше в буквален и преносен смисъл. Интересно какви ли излъскани като огледало тенджери и тигани правят по границата?

— Добро утро — неутрално поздравих аз, още не знаейки как да се държа с този непознат човек.

Ако трябва да съм честен, започнах леко да се дразня от този прекален блясък…

— Уау, какви подземия — извести за появата си Чез.

Да, наистина, ние се бяхме появили в много малка стаичка, явно под нивото на земята, защото единственият прозорец, едва осветяващ стаята, беше точно под тавана. Но, както ми се струваше, услугите на прозореца не бяха нужни, тъй като доблестният офицер можеше да осветява цялата стая и без негова помощ.

— Каква е тази светлина? — изненада се моят приятел при вида на стража.

— Офицер Девлин на вашите услуги — представи се „слънцето“ и изведнъж така се ухили, че почти ни ослепи с Чез. — И на услугите на една красива дама…

Аха, от телепорта се е появила Алиса.

Тя бавно се обърна към офицера и го погледна презрително с червените си очи.

Стаята стана доста по-тъмна — просто усмивката на стражника изчезна.

— Едва ли ще имам нужда от вашите услуги — каза Алиса и демонстративно му обърна гръб.

Скоро се появиха и всички останали.

— Е, млади хора — с тон, видимо имитиращ Шинс, започна Кейтен, — преди всичко, ние трябва да видим новия си дом. И ако по пътя минем през някое ресторантче, ще бъде просто чудесно. А след закуска и след като разгледаме жилището, с удоволствие ще разгледаме и града.

Закуска! Ами да, ние забравихме да закусим! Странно, че не обърнах внимание на това… макар че преди за всяко хранене ми напомняше Наив, и то през няколко часа. А тук той нещо притихна, сигурно от носталгия за родния край дори и апетита му изчезна… временно, разбира се.

Очевидно си мислехме едно и също с Кейтен:

— Невил и Наив, разберете адреса на новия ни дом… и си отидете вкъщи да зарадвате родителите си.

Братя Викерс радостно извикаха:

— Ура!

— Но след няколко часа да сте при нас.

Офицер Девлин бързо обясни на братята как да стигнат до мястото на престоя ни:

— Минавате покрай търговците на сланина…

Слушах обясненията, когато силно озадаченият вик на Невил привлече вниманието ми:

— Шегувате ли се? — Невил беше изненадан. — Там ли сме настанени?

— Да — сви рамене офицер Девлин.

— Но това е…

Останалата част от разговора между братя Викерс и стража аз, за съжаление, пропуснах, защото до мен се появи Алиса.

— Е, вече сме в Пограничните райони — каза тя тихо.

— Били ли си някога тук и преди? — попитах аз.

— Ами да, всеки уикенд яздя тук с родителите си — неочаквано рязко и явно със сарказъм отговори вампирката. — Разбира се, че никога не съм била в тази дупка! Каква работа мога да имам тук?

Уау, оказва се, че е доста нервна. Всъщност можех и сам да предположа, че Алиса не беше щастлива да е тук.

Вече качвайки се по стълбата, Невил се обърна и с пръст повика Алиса.

Стоях в непосредствена близост до стълбите и чух казаното от Невил.

— Алиса, запомни най-важното — когато излезеш на улицата, винаги си слагай качулката. Аз съм живял тук през целия си живот и знам как хората реагират на вампирите…

Какво пък, звучи съвсем логично. Няма нужда Алиса излишно да се показва. Само че, струва ми се, на човек с качулка някои хора ще реагират не много по-добре, ако не и по-лошо…

След братя Викерс на улицата излязохме и ние.

Примижах на яркото слънце, а ушите ми заглъхнаха от силната врява. Селото си е село, но пазара, на който се озовахме, не беше много по-различен от този в столицата. Поне на пръв поглед.

В контраст с цветната и позлатена Лита, сградите в Крайдол можеха да се похвалят с разнообразие от нюанси на сивото и кафявото. Тротоарите на граничния град не бяха покрити със светещи камъни, всъщност нямаше никакво покритие. Просто добре утъпкана през годините земя. И хората тук не носеха ярки одежди в различни цветове, както в столицата, но още от пръв поглед беше видно, че всичките им дрехи са много топли и здрави, и това беше разбираемо, тук за времето не се грижеше Въздушния факултет.

— Ама че мръсно — прошепна в ухото ми Чез.

— А торът даже не мирише — отбеляза Алиса. — Но пък мирише на нещо друго…

Кейтен вдъхна дълбоко и се засмя.

— Това е миризмата на града, приятели. Това го няма в Лита.

— Позволете ми да не се съглася с това — каза Чез, сбръчквайки нос. — В Лита живеят добре и без тази прекрасна миризма.

— Миризма, миризма — имитира Чез офицер Девлин. — Всички столичани първо се оплаквате от миризмата. И какво толкова има в нея?

— Нищо — свих рамене. — Просто я има и това е повече от достатъчно.

— Ще свикнете — ободри ни полицай Девлин и лъчезарно се усмихна.

О, тази негова широка усмивка направо ме депресира. Толкова ми се иска да го цапна в зъбите… даже не знам защо. Прекалено е изкуствена ли, или кой знае. Мислех, че отдавна съм привикнал към това, леля ми често ме водеше на всевъзможни приеми, но на фона на мръсния и сив град сияещият офицер направо предизвикваше.

— Офицер Девлин, никой ли не Ви е казвал, че вашата, безусловно, много… лъчезарна усмивка има интересно свойство — сякаш четеше мислите ми, невинно попита Чез.

— Да дразни хората? — офицер Девлин се усмихна отново, но не толкова широко. — Знам, знам. Но това е само на първо време, после ще свикнете.

Ние с Чез се спогледахме и се засмяхме. В очите си прочетохме, че ако в най-близко бъдеще обещания процес на „свикване“ не приключи, офицерът лесно може да се прости с комплект зъби. В най-добрия случай. В най-лошия — ще използваме няколко заклинания от книгата… между другото, за книгата!

Така и нямаше свободна минутка, за да разгледам по-внимателно ръководството. Дори в момента не знаех какво да правя — книгата ли да разгръщам, наоколо ли да оглеждам.

— След като ви заведа в къщата, за да не губим време, бих искал да направим една кратка обиколка из града. Имате ли нещо против? — предложи офицер Девлин.

— Разбира се, че не — отговори за всички Кейтен. — Само, като обикаляме из града, да спрем някъде да хапнем.

— Чудесно — зарадва се офицер Девлин. — И така, нашият град Крайдол се смята за най-стария град в Пограничната зона…

Нека позная, за най-стар го смятат само собствените му жители, а жителите на другите градове със сигурност смятат, че най-стар е техния си град. Мечти. При нас в Лита всеки Велик дом по същия начин се счита за най-древен. И едва ли не кървава война ще започнат, ако някой се усъмни в древността им.

— Ние сме на главната улица на града — Пазарна. Тя минава през целия град и го разделя на две половини — „златна“ и „сребърна“.

О, боже, къде видяха те това злато или сребро? Може би тези шегаджии наричат домовете си диамантени дворци?

— В „златната“ половина живеят търговците и заможните семейства, а в „сребърната“ — обикновените работници. Между другото, всички постове на стражата се разполагат на улица Пазарна, като се набляга на равенството на всички хора пред закона.

Или просто защото търговците на пазара плащат повече за защита, а „златната“ част на града със сигурност си има своите момчета с мечове. За защитни заклинания върху къщите на богатите въобще да не споменавам. Срещу скромна такса господа Майсторите ще снабдят дома ви с такива заклинания, че от нещастния крадец, който реши да влезе в къщата ви, и мокро петно няма да остане. Макар че силно се съмнявам тук да има много хора, който да могат да си позволят услугите на Майсторите.

— Вашата къща също се намира на Пазарна, така че всичко ще ви бъде под ръка.

— По-точно под прозореца — каза Чез. — И е малко вероятно заради нас търговците да се държат по-тихо.

Тук беше прав. Всеки ден да слушаш под прозорците си какафонията от звуци, крясъци, викове, разговори — просто ужас! Единствената ни надежда беше сградата, в която бяхме настанени, да е снабдена с всички необходими заклинания.

— Между другото, ако решите да купите нещо, непременно кажете, че работите в стражата. Тогава няма да ви измамят, като правят с повечето гости на града.

— Кой ще ме измами? — обиди се Чез. — Аз самият ще измамя когото кажеш!

— Разбира се, разбира се — бързо се съгласи офицер Девлин, но в погледа му, хвърлен към червенокосия ми приятел, улових явна насмешка. — Но по-добре е да не рискувате.

През целия път Алиса не каза нито дума, само качулката й предпазливо се обръщаше в различни посоки.

Доста често улавях подозрителни погледи, явно предназначени за вампирката. Точно както предполагах. Качулката едва ли можеше да спаси Алиса от излишно внимание, по-скоро обратното.

— Слушай, Девлин — казах на полицая. — Ти, като местен жител, можеш ли да кажеш дали нашето момиче привлича прекалено много внимание с тази качулка? Или е по-добре да я махне?

— А тя може ли да я махне? — ужаси се офицер Девлин. — Но аз мислех, че тя…

— Вампир съм — каза Алиса раздразнено. — И какво от това?

— Но вампирите не…

— Вампирите не — съгласи се Чез — но нашата вампирка може и слънчеви бани да прави. Просто така.

— Това не може да се случи — уверено заяви офицер Девлин.

— Да бе, не може — обиди се Алиса и с бързо движение свали качулката си.

Бедният полицай бързо примижа, очевидно очаквайки вампирката да изгори на място. Но не стана. Нашите вампири някакво си слънце не може да изплаши!

— Жива си — отбеляза офицер Девлин. — Странно. Но все пак по-добре е с качулка. Това поне е ясно на всички. Ако вампир се разхожда посред бял ден без качулка… Страхувам се, че може да изплаши целия град.

— А ако Алиса се усмихва по-малко и погледа й е кривоглед? — попита Чез с интерес и сам си отговори на глупавия въпрос. — Не, няма да помогне. Тези червени очи няма как да се скрият. Алиса, слагай пак качулката, иначе съвсем ще изплашиш нашия Девлин и той завинаги ще спре да се усмихва. А светът без прекрасната му усмивка ще е просто ужасен…

Алиса презрително наметна качулката си и аз отново се замислих как тя ще работи с хората, ако те се плашат от нея?

— Слушай, Девлин — продължих с въпросите. — Какво по принцип е отношението в града към вампирите?

Офицер Девлин се замисли за известно време.

— Трудно е да се обясни просто така. На първо място, трябва веднага да разделим вампирите на нисши и потомствени. Нисшите — това са обикновени жители на града, които по някаква причина са станали вампири. Както вероятно знаете, като станат вампири, хората освобождават всички свои най-тъмни душевни качества и стават просто непоносими, така че за нас най-големия проблем са те. Нисшите се държат просто ужасно, организират боеве, половината от кражбите в града са тяхно дело, и така нататък. Въпреки това, те са си „наши“, ако разбирате какво имам предвид. И хората се отнасят към тях като… към свои, без значение какво правят.

Доколкото си спомням, само потомствените вампири предпочитат да наричат себе си истински. Те са лесно разпознаваеми по кърваво-червените очи, като нашата Алиса. Що се отнася до нисшите, цветът на очите им се запазва, след като се превърнат във вампири.

— Това е смешно — каза Кейтен. — А как се хранят с кръв?

— Тези момчета се хранят с кръв от кланицата, макар че понякога има маниаци, които непременно искат да опитат човешка кръв. Но те не са много и обикновено другите ги издават — защото вампирите, живеещи в града, не се нуждаят от допълнителни проблеми. Нисшите живеят като едно семейство, може дори да се каже клан, подражавайки на потомствените вампири. Докато не пият човешка кръв и не създават големи проблеми — градът ще ги търпи, но ако някой от тях сериозно се провини…

Алиса изсумтя презрително изпод качулката.

— А потомствените? Как се отнасяте към истинските вампири? — попита Чез.

— О, тях ги преследват и убиват. По-скоро се опитват да ги проследят и убият. Тези гадове периодично се появяват в нашия град да се нахранят. Просто се хранят. Понякога убиват хора, понякога само пият по малко кръв и ги пускат, превръщайки ги в нисши вампири. За потомствените вампири нашия град е като своеобразна трапезария, винаги под ръка — гневно каза офицер Девлин. — И когато хората видят вампир с червени очи, те викат приятели и роднини, всеки взема предварително подготвено оръжие, направено от трепетлика, и отиват на го убият.

— Ама че убийци — не се сдържах. — Какво може да направи целия ви град срещу един истински вампир?

— Не много — съгласи се офицер Девлин — но не може просто да стоим и да гледаме…

— Убиха го!!!

— Стража!!!

— Ъ-ъ… Девлин — Чез притеснено погледна към тичащите към нас хора. — Мисля, че теб викат…

ДЕЙСТВИЕ 4

Към нас дотичаха няколко души в мръсни дрехи и започнаха бързо и напълно неразбираемо да обясняват нещо. Като за капак на всичко говореха едновременно и постоянно се прекъсваха един друг, спирайки да поплачат от време на време. Да отделим поне малко полезна информация от целия излял се върху нас поток от думи беше практически невъзможно.

— Офицер, там… там…

— Там!

— Това е…

— На него…

— Съвсем… синичък…

— Успокойте се, приятели, не бързайте. Давайте поред — с мек и много уверен баритон каза офицер Девлин.

Уау, веднага се виждаше, че работи професионалист. Страхувам се, че ние нямаше да можем така…

— Но как да… не бързаме! Там е това…

— Именно, там е това — съгласи се Девлин. — Така че отделете време, вече няма къде да бързаме.

— Логика — многозначително коментира Чез и тихо каза в ухото ми: — Сега е ясно защо половината от убийствата на стражи стоварват на нисшите вампири.

— Стига — изсъсках в отговор. — Той е професионалист, знае по-добре.

— Виждали сме такива професионалисти — включи се в нашия разговор Алиса. — Мисля, че съвестно работещ страж просто не може да има толкова сияйна усмивка.

— Може би целия му род са стоматолози… — предположих аз.

Полицай Девлин междувременно научи от пъстрата тълпа каквото му трябваше и търпеливо зачака да се наговорим.

— Предлагам ви да дойдете с мен и да видим какво се е случило — най-накрая каза той. — Мисля, че ще бъде полезно за вас, убийството е извършено в най-добрия ресторант в града, там и ще закусим.

Аха. Поглеждаме трупа и веднага закусваме. Разбира се, можех да предположа, че полицаят вече толкова е свикнал с трупове, че да си хапва без проблем до тях, но ние…

— Хайде, да отидем да видим — съгласи да Кейтен.

— Сякаш не сме виждали трупове — промърмори Чез.

— Виждал ли си? — бях изненадан.

— Не — малко объркан ми отговори моя приятел. — Но нямам и желание, честно казано.

— О-хо, какво е това? — реших да го подразня. — Страх ни е от мъртви хора?

— Не, просто предпочитам да общувам с живите — много сериозно каза Чез. — Но пък щом трябва, трябва.

Полицай Девлин вече се движеше в посока на местопрестъплението, разсичайки с лекота събралата се тълпа. Ние с нежелание го последвахме, като се врязвахме във всеки, който не успяваше да отскочи от нашия път. Защо да отскочи? Защото ливреята на Майстор (всъщност, ученическа ливрея, но тези хора не бяха в състояние да разберат разликата) по някаква причина караше жителите на Крайдол тръпки да ги побиват… И може би тези тръпки бяха неприятни, защото хората толкова бързо изчезваха от погледа ни, че нямахме време да разберем степента им на развълнуваност (разбирай ужасеност).

— Знаеш ли — се обърна към мен Чез. — Май трябваше първо да попитаме какво е тука отношението към Майсторите. Нещо не ми харесва такава бурна реакция…

— Щом не ни е казал нищо, значи няма да се втурнат към нас с вили…

— Какво говориш, какви вили? — възмути се Чез. — Ей сега към мен се беше засилил огромен мъжага, два пъти колкото мен, но щом видя в какво съм облечен едва не напълни гащите. Дори ми се стори, че усетих характерната воня!

— Струва ми се, Чез, че започваш да осъзнаваш как обикновено се чувствам аз, когато изляза на улицата през деня — каза Алиса тъжно.

Не можахме да продължим разговора, защото се приближихме към едноетажна дървена постройка, неприличаща по никакъв начин на добър ресторант. Над входната врата висеше табела с доста претенциозното име „Мечта“.

— Господа, отивайте си! — разпореди се от прага с дълбокия си баритон Девлин. — Оставете всичко в залата! Ако след три секунди някой освен собственика е все още в ресторанта, ще го арестувам! И в радиус от десет метра от заведението да няма никой. Ясно ли се изразих?

Настана голяма суматоха — всички наскачаха и заизлизаха навън. Тълпата старателно заобикаляше офицер Девлин, но почти всеки успя да се блъсне в нас. В резултат на това ние с Чез бяхме отхвърлени на десетина метри от заведението.

Как само уважават тука стражите — но все още не е ясно дали наистина ги уважават или се страхуват от тях. При нас в столицата всеки втори жител е роднина на някой от Великите Домове и стражите се разхождат по улиците почти на пръсти, страхувайки се да не обезпокоят някоя влиятелна особа.

— Девлин!

Кейтен тръгна пред нас, триейки натъртеното си рамо и тихо ругаейки през стиснати зъби.

— Трябваше да ни предупредиш, че хората са толкова ядосани.

— Не, не са ядосани — ухили се Девлин, и честна дума, видях колко усилия костваше на Кейтен да не направи някой дребен магически номер. — Просто хората много уважават стражата и знаят, че не хвърляме думите си на вятъра. Сега нека да видим какво все пак се е случило вътре.

Полицай Девлин и Кейтен влязоха, а ние ги последвахме.

Залата на ресторанта се оказа много уютна — дървени стени, спретнати кръгли маси и удобни тапицирани столове, светещи с мека светлина магически сфери. Шумът и миризмата на улицата останаха навън, спрени с очевидно скъпи заклинания, а вътре се лееше нежна музика и се усещаше мирис на екзотични плодове. Хм, може пък наистина да е най-добрия местен ресторант. В столицата, разбира се, такава под път и над път, но тук, в Пограничните райони… не очаквах да видя такъв комфорт.

— О, господин офицер! — чу се силен глас някъде зад бара. — Тук се случи… такова… и най-важното, какво петно върху репутацията на моето заведение, и каква загуба!

— Хайде, Гръм, твоето заведение ще си остане най-доброто, дори да убият тук и самия император — твърде ласкателно отговори Девлин и приближи до бара. — Излизай, къде си?

Толкова ли е малък, че да не се вижда иззад бара или какво?

Някъде под бара се чу стон, а скоро се появи една ръка… не, това не беше ръка, а ръчище! Такава ръка съм виждал само при едно същество…

След ръката се появи и останалото триметрово туловище.

— Трол — ахна Алиса.

— Всъщност, името ми е Гръм — не се смути здравенякът. — И не съм трол. Аз не те наричам вампир. Нима ти си вампир? Иначе, защо би си крила лицето под качулка?

Алиса мълчеше, гледайки с широко отворени очи огромния човек. Същото правехме и ние с Чез.

С ръст почти три метра, мъжът наистина много приличаше на каменен трол и в първия момент аз, както и Алиса, обърках собственика на ресторанта с него. Все пак си беше човек. Носеше забележително чист кафяв костюм, с панталон, скрит от леко измачкана престилка. На главата си носеше странна шапка, наподобяваща по форма обърнат кораб.

— Извинете моите приятели — тихо каза Кейтен, възстановявайки се по-бързо от нас. — Много детски приказки четат. Позволете ми да се представя, аз съм Майстор Кейтен, а това са моите приятели — ученици от Академията, с които ще работим във вашия град по програма Патрул. Ще помагаме на стражите да опазват реда в града.

Собственикът на ресторанта бутна шапката си настрани и се почеса по темето. Раздаде се силно скърцане.

— Значи всички сте Майстори? И можете да помогнете на офицер Девлин да разкрие убийството? Уау! Ако му помогнете, ще ви бъда много благодарен.

Виж ти, познават нашия полицай лично по име. Изглежда, офицер Девлин е голяма клечка в града…

— Ще направим всичко по силите си — скромно обеща Кейтен.

— Е, добре, къде е твоят труп? — попита офицер Девлин.

Гръм се намръщи.

— О, не се шегувай така. Моят труп, ако всичко върви добре, няма да видиш скоро. А трупът на бедния човечец е ей там зад завесата.

В края на залата наистина висеше червена завеса. Съдейки по разположението, зад нея би трябвало да се намира кухнята.

— В кухнята? — изрази моите мисли офицер Девлин, явно беше идвал и преди в този ресторант.

— Да — въздъхна тролът. — Може ли да си представите, посред бял ден в моята кухня убиват готвача ми! Катастрофа! Знаете ли колко е трудно да се намери истински професионалист, който да може да прави не само скара и питки? Ех… колко редовни посетители ще загубя…

Полицай Девлин отметна завесата и надникна в кухнята.

— А-ха, всичко е ясно.

— Ясно ли е? — Кейтен беше изненадан и погледна в отвора.

— Да — отговори офицер Девлин. — Ще трябва да закусим някъде другаде. Този човек вече на никого нищо няма да приготвя. Но вече сериозно, това явно е работа на нисшите. Погледнете как умело са прерязали гърлото. И нито капка кръв на пода — всичко са събрали.

Ние с Чез погледнахме през рамото на Кейтен. Да, неприятна гледка: човек с ужасяващо бяла, даже леко синееща кожа, с прерязано гърло. И наистина, не можеше да се види нито една капка кръв. Как изобщо нисшите вампири са успели да съберат всичката кръв? Облизали са кухнята или какво?

— Дай да видя — Алиса ме изблъска, хвърли един поглед към трупа и рязко се дръпна назад.

— Е, как е? — ехидно, но и с някакво треперене в гласа, попита Чез.

— Прекрасно — глухо заяви Алиса и бавно се свлече на пода.

— Припадна — заяви Чез и заедно с мен се хвърли да вдига вампирката от пода.

— Какво беше това — припадна, защото видя труп? — изненада се полицай Девлин. — Толкова чувствителен вампир?

— Не — не можах да устоя. — Припадна от глад. Вече три месеца я държим без храна.

— Имайте предвид, че кръвта ми изобщо не е вкусна — за всеки случай ни предупреди Гръм. — А дори и да е вкусна, така или иначе никой няма да й се наслади.

И размаха към нас огромен юмрук.

От изненада ние с Чез едва не изтървахме Алиса. Но някакси я сложихме на един стол и се разделихме: Чез остана с Алиса, а аз се върнах при трупа, за да споделя своите подозрения с Кейтен.

Майсторът стоеше надвесен над трупа.

— И така, нима вампирите ползват ножове? — попита той Девлин, внимателно разглеждайки шията на трупа. — Защо са им ножове — те си имат нокти, по-добри от ножовете?

— Нашите вампири без ножовете не са за никъде — уверено отговори полицая. Между другото, нисшите и изобщо „полувампирите“ нищо особено не умеят. Е, по-добре виждат в тъмното, и имат част от вампирската сила. Но… потомствените вампири още от деца ги обучават на всички трикове на изкуството, а кой ще учи тези изроди? Потомствените вампири не се интересуват от тях, просто ги презират.

— Тоест те ползват ножове, за да си получат кръвта? Срязват гърлото и после старателно събират всичката кръв в буркан? — уточни Кейтен.

Полицай Девлин мълчаливо кимна.

— И избърсват кръвта с тампон? — включих се аз.

— Всичко се случва — неопределено отговори полицая.

Ние с Кейтен си разменихме погледи — очевидно нашия офицер не беше склонен да разследва този случай. Защо ли?

— Вие се оправяйте тук, аз отивам в мазето да приключа с виното — каза ни Гръм. — Ако ви потрябвам — викайте.

Пред учудените ни погледи собственикът на ресторанта ловко се плъзна под бара.

Междувременно Кейтен гледаше не по-малко изненадано офицер Девлин.

— Къде отиде той? Мислех, че ще вземеш показанията му. Как се е случило това…

— Има ли смисъл? — полицай Девлин сви рамене. — Аз и сам мога да ви кажа какво се е случило тук. В един прекрасен момент Гръм е влязъл в кухнята и е видях трупа на готвача. Никой нищо не е чул, никой нищо не е видял… както обикновено.

Чез остави Алиса и се приближи към мен.

— Хубав град — прошепна той.

— Да, и стражите са добри. Веднага се вижда, че са професионалисти — съгласих се аз.

Докато Кейтен и Девлин си играеха на погледи, а ние с Чез откровено се шегувахме, осъзнавайки глупостта на ситуацията, Алиса най-накрая се раздвижи.

— Какво стана? — изненадано попита тя и колебливо се надигна от стола.

— Някой от нас припадна — отговори Чез. — Чудя се кой ли може да бъде…

— Никога през живота си не съм припадала — втрещи се Алиса. — Толкова е странно…

— Всяко нещо си има първи път — съчувствено каза Девлин. — Сега ви каня на закуска.

— А трупа? — хорово попитахме ние.

— Какво трупа? Никъде няма да избяга — засмя се офицер Девлин. — После ще отскоча до управлението и ще изпратя няколко човека да го приберат.

— Значи, всичко е решено? — уточни Кейтен и в очите му проблясна хитра искра. Майстора явно премисли. — Да допуснем, че наистина убийството е дело на нисш вампир. Какво ще правите след това?

— О, нищо — сви рамене Девлин. — Как да разберем кой от тях го е направил? Най-вероятно убиеца ще ни го предадат неговите хора.

— А ако не го предадат? — попита с интерес Чез.

— Драконите да ги вземат — сложи точна офицер Девлин.

Алиса и Чез си прошепнаха нещо и накрая заявиха в хор:

— Ние тук няма да закусваме.

— Аз нали вече казах, че няма да закусваме тук — изненада се офицер Девлин. — Ще отидем в съседното заведение, там не е толкова хубаво, но все пак има жива музика и още по-важното — жив готвач.

Полицаят така се увлече, че се опита да хване Алиса под ръка и да я изведе от заведението.

Докато Девлин разтриваше усуканата си ръка, а Чез успокояваше Алиса, ние с Кейтен се върнахме в кухнята.

— Знаеш ли, при тях всичко е така добре отработено, че преспокойно можем да си почиваме в продължение на два месеца — казах на Кейтен. — Сам помисли, какво можем да правим тук?

— Какво можем да правим тук ли? — повтори Кейтен. — Ще ти кажа какво. Дай ми за момент своя наръчник.

— Да не изгори? — попитах неспокойно, подавайки му наръчника със заклинания.

— При мен няма да изгори — уверено заяви Майстора. — Така че… да видим. Виж как грамотно са направени главите…

Аз погледнах през рамото на Кейтен в отворената книга: „Глава 1. Защитни магии“, „Глава 2. Призоваващи магии“…

— Ето това, което ни трябва — зарадва се Кейтен и отвори в самия край на книгата.

„Глава 10. Некромантия.“

— Какво сега, ще съживиш трупа и ще го попиташ кой го е убил? — бях изумен. — Това не е ли забранено?

— Съживяването на мъртвите е магия от висш порядък, а тук са събрани само няколко от най-простите заклинания — поклати глава Майсторът. — А непрофесионалист няма да успее с некромантията. Дори аз не съм сигурен, че ще успея. Тук е важна и предразположеността…

— Защо тогава са я включили в справочника?

— За всеки случай.

Логично.

Кейтен намери търсеното заклинание и бързо забърбори нещо под носа си.

Странно, много странно. А аз си мислех, че създаваме магии основно чрез сплитане на енергийни потоци.

Чувайки гласа на Кейтен, в кухнята дойдоха Чез и Девлин. Алиса остана на пътеката, все още не се осмеляваше да се доближи до трупа.

— Не, не се получава — след минута каза Кейтен, избърсвайки потта от челото си. — Очевидно няма да мога.

— Какво искаше да направиш? — бях любопитен.

— Тук пише, че магията трябва да покаже всичко, което е видял този човек в момента преди смъртта си.

Аз погледнах името на магията — Последен поглед. Е, доста точно име.

— Полезно заклинание — отбеляза офицер Девлин.

Полезно то, полезно. Но съвсем наскоро четох някъде, че вече от няколкостотин години некромантията е забранена магия. А сега тук — дават в ръцете на ученици цял списък със заклинания за работа с мъртъвци. Да, и с такива знания ни пускат по улиците на съвсем не безопасен град. Но пък от друга страна аз съм достатъчно адекватен човек, Невил също… Наив пък може от нищо да направи чудеса, и Чез може да успее да направи нещо подходящо…

— Може ли ние да опитаме — предложи Чез. — Въпреки че не се чувствам голям талант в некромантията, но пък кой знае…

Ето, знаех си…

— Нека аз да опитам — неочаквано каза Алиса, все още стоейки на пътеката. — Само че ще го направя оттук, за да не виждам… този… — тя преглътна — мъртвец.

— Опитай — сви рамене Кейтен.

Алиса отвори книгата си и бързо забърбори на неразбираем език. Откъде те с Кейтен знаеха този език? За първи път в живота си чувах такава реч…

— Слушай — прошепнах на Кейтен. — Защо тази магия е само с думи? И няма сплитане на енергия…

— Ех, и ти — засмя се Кейтен. — Сплитането на енергии — това е само елементарна магия. А всяка некромантия, философия и религия работи само с думи.

Алиса говори значително по-дълго от Кейтен. И много по-силно. Може би затова при нея се получи.

Първо, въздухът започва да се сгъстява, а над трупа се събраха малки облаци… Не, не облаци. По-скоро мъгла. И в тази мъгла започна да се появява цветна картина. Очевидно, главният готвач бягаше в кухнята толкова бързо, че ние почти не успявахме да видим познатите очертания на помещението.

— Надявам се, че тази магия не показва последните часове на този човек — каза Чез. — Така може и половин ден да го чакаме…

Изведнъж картината престана да трепти и пред нас се появи лицето на огромния собственик на ресторанта.

— Гръм ли го е убил? — изненада се полицай Девлин. — Не го вярвам.

Заклинанието не предаваше никакъв звук, но беше очевидно, че Гръм дълго време обяснява нещо на главния готвач.

— Жалко, че няма звук — каза Чез. — Би било много по-лесно да се разбере какво става…

Междувременно готвача се завърна към преките си задължения и се втренчи в тенджера с нещо зелено и бълбукащо.

— Погледни, точно сега ще го ударят по главата, а ние нищо няма да видим, защото се е вторачил в супата — прошепна ми Чез.

Кейтен изсъска на Чез и за да бъде по-ясен, добави здрав шамар.

Готвачът за момент погледна нагоре, посягайки за някаква подправка, и точно тогава в помещението влезе някой друг. Готвачът, видимо чувайки стъпките, се обърна…

— А, ето това е убиецът — зарадва се офицер Девлин.

— Да — засмя се Чез. — Само погледни тази бандитска мутра.

Да, бандитска мутра… В кухнята влезе малко момче на около шест-седем годинки и започна ентусиазирано да обяснява нещо на готвача.

— Слушай, Алиса, наистина ли се каниш да ни покажеш няколко часово представление? — не се сдържа Чез. — Аз съм гладен!

Изображението рязко се ускори. Малкото момче най-накрая свърши да говори и излезе. Едва завесата падна зад него и готвача се наведе към пода… О, не. Той не се наведе, а падна!

— Какво го събори? — шокира се Чез. — Къде е убиецът?

— Това е, не мога повече — каза Алиса и бавно се свлече по стената. — Нещо сили не ми останаха…

Ние с Чез доста сръчно, все пак за втори път ни е тази сутрин, повдигнахме вампирката от пода.

— Добре, това е достатъчно засега — каза Кейтен замислено. — Преди всичко разбрахме, че Алиса може да работи с тези заклинания.

— А защо само Алиса? — възмути се Чез. — Може аз също да съм велик повелител на мъртвите!

И той бързо извади от пазвата си справочника, намери необходимата страница и започна да чете на глас. Трябва да отбележа, че с дрезгавия му глас цялата тази глупост звучеше особено зловещо…

— Нека си играе — махна с ръка Кейтен, побутвайки мен и облегналата се на рамото ми Алиса към изхода. — А ние ще отидем да закусим.

Чез рязко спря четенето на безсмислиците и наостри уши.

— Без мен? Знаеш ли… аз, по-добре първо да закуся. Не обичам да съживявам трупове на празен стомах.

Когато напускахме кръчмата, плещестият собственик на ресторанта надникна изпод бара и ни махна с огромното си ръчище.

— Елате следващата седмица, ще ви почерпя вечеря — обеща ни Гръм и добави по-тихо. — Ако успея да си намеря приличен готвач…

Под водачеството на офицер Девлин ние пристъпихме към другия ресторант, охарактеризиран от полицая като „нищо особено“. Това определение незабавно развали апетита ни, но не за дълго — едва се приближихме до ресторанта и в ноздрите ни удари приятната миризма на пресни хлебчета. Апетитът ни грабна за носа и само за секунди ни доведе до ресторанта с претенциозното име „Вкуснотии“.

— Колко хубаво мирише — промърмори Алиса.

— Ти това не го яж — веднага реагира Чез. — Брашното влошава концентрацията, нали помниш? Но не се притеснявай, ние ще ти купим ряпа от пазара.

— Ще ти дам аз една ряпа! — изрева вампирката. — Такава ряпа ще ти дам, че ушите ти ще паднат!

Добре, че стоях между и Чез и Алиса. Всички удари от острия лакът на вампирката попаднаха под ребрата ми, както и всички викове на Чез — в ухото ми. И с това конфликта се изчерпа.

„Вкуснотии“ се оказа обикновен и непретенциозен ресторант. Нямаше заклинания, които да го разделят от външния свят и затова, сядайки на една маса, можехме напълно да се насладим на всички звуци и миризми от улицата. Но пък храната тук беше наистина вкусна. Дори съжалихме, че Наив не беше с нас.

По време на закуската почти не разговаряхме. Всеки си мислеше за нещо свое, дори неуморния Чез за известно време не ме закачаше с неизменните си глупости.

— Между другото — заговори Кейтен, след като всички закусихме. — Най-вероятно вие не бихте могли да разгледате паметта на готвача толкова подробно, както аз бих могъл.

— Да бе — промърмори Чез. — Само да ми бяхте позволили да завърша заклинанието…

— Няма смисъл — твърдо заяви Кейтен. — Попитайте Алиса, тя вероятно също видя, че готвачът заби нос в пода веднага след като малкото момче излезе. И не успя дори с крайчеца на окото си не види кой го удари.

— Превъртането беше толкова бързо, че нищо не успях да видя — казах колебливо.

— Затова пък аз успях, и Алиса мисля, че също всичко видя. Дори ако Чез успее да повтори заклинанието, нищо ново няма да видим.

— Ясно. Отново вампирите и Майсторите всичко виждат, а ние със Зак нищо не можем. Така че… прието…

Чез показно се изпъчи и се обърна към прозореца.

— Мисля, че сега трябва бързо да ви отведа до новия ви дом. Трябва и за трупа да съобщя — напомни за себе си офицер Девлин, който до този момент седеше тихо настрана.

— Да, да, разбира се.

Ние бавно се изправихме на крака. След обилната закуска никъде не ни се ходеше.

Надявах се, че ще ни настанят в прилична къща, някъде близо до подобна пекарна, така че сутрин да ни посреща миризмата на пресни хлебчета…

Излизайки на улицата, отново си спомних, че ще трябва да живеем близо до пазара. Имаше толкова много шум и глъч, че за няколко дни напълно можеш да оглушееш.

Да се живее така е просто невъзможно!

Алиса, която, докато закусвахме, беше с необичайно загрижено лице, заговори веднага след като излязохме навън:

— Между другото, въпреки че Кейтен е прав и никакъв убиец не видях, имаме за какво да се хванем!

— Какво да хванем? — не разбра Чез.

— Има за какво да се хванем, казвам, — повтори Алиса. — В края на краищата, ако готвачът е бил убит веднага след като хлапака излезе от кухнята, той със сигурност трябва да е видял убиеца.

— Готвача?

— Момчето! Чез, днес си съвсем зле — саркастично каза вампирката. — Нищо не схващаш.

— Това е временно, — обидено отвърна Чез. — Пратете ме за седмица удома, дайте да пообщувам с момичета, и тогава да видите как внезапно ще поумнея.

— Значи — усмихна се Алиса — ако не те пуснат вкъщи, с всеки ден ще затъпяваш? Ще бъде забавно…

— Стига му се присмива — подхванах го и аз. — Човекът носталгия по семейството го е обзела, по момичета… и въобще, закъде повече да оглупява, а…

Едва успях да отскоча от ритника на Чез, а от инерцията червенокосия ми приятел почти събори вървящия до нас човек.

Вампирката се засмя.

— Ох, не мога, той вече започна да се нахвърля на хората. Явно наистина много му липсват момичетата…

Чез окончателно ни се обиди и демонстративно ни обърна гръб.

— Между другото, аз също тъгувам за момичето си — измърморих под носа си, така че Алиса (пази боже!) да не чуе.

Казват, че вампирите имат много добър слух, но по лицето на Алиса нямаше и намек, че е чула думите ми.

Не ми харесваше странното й поведение. Бих искал да поговоря с нея за това, без никой да ни пречи…

— Тъй като толкова се заинтересувахте от това убийство, можете да го разследвате, — неочаквано ни предложи офицер Девлин.

Кейтен рязко спря по средата на улицата.

— Каква е идеята? Няма нищо особено сложно — разбираме къде е малкото момче и го разпитваме.

— С песен напред — обречено се съгласи Чез. — Така или иначе ще трябва два месеца да се занимаваме неизвестно с какво, защо да не започнем точно с това? Имайте предвид, че аз ще разпитам момчето.

— Не да го разпиташ, а да го попиташ, — поправи го Алиса.

— Че каква е разликата? — махна с ръка Чез.

Алиса се намръщи и стисна юмруци.

— Сега ще ти обясня каква е разликата…

— Господа, не настоявам, но наистина трябва да съобщя за убийството — ненатрапчиво напомни офицер Девлин. — Не искам цял ден в „Мечта“ да лежи труп.

Аха, половин ден може, но цял… ама че ред си имат. И собственикът на ресторанта щеше да продължи работа, сякаш нищо не се е случило — ако убития беше непознат, а не готвача, работил в ресторанта му в продължение на години.

— О — опомни се Кейтен. — Извинете ни, разбира се, да вървим по-бързо.

— Девлин, а ти случайно не знаеш ли какви са плановете на вашия началник за нас? Какво ще правим ние?

Може би само ми се стори, но според мен офицерът се смути.

— Ами, сами помислете, откъде аз, простият и скромен офицер от стражата, мога да зная за плановете на началството? Срещнете се с шефа, той ще ви каже всичко.

— Колко внимателен началник имате — каза Чез. — И ще ни приеме, и ще ни обясни. Така трябва. А иначе ще се влачим напред-назад като мухи без глави…

— Кхъ… — Девлин изведнъж се препъна на равното. — Да, той е, така… внимателен……

Крачехме с бързи крачки по широката улица Пазарна. В един момент нещо прещрака в главата ми и си спомних за моя сън.

— Алиса, искаш ли да се обзаложим? — неочаквано дори за себе си казах аз.

Вампирката учудено се вторачи в мен.

— Тоест?

— Обзалагам се, че къщата, в която ще ни настанят, ще е под номер 13.

— Пак с твоите шеги — намръщи се Алиса. — И на какво искаш да се обзаложим?

— На целувка — веднага отговорих аз.

— Добре — лесно се съгласи вампирката. — Но ако загубиш, всяка сутрин ще бягаш до „Вкуснотии“ и ще ми купуваш кифлички със сладко.

— Съгласен.

Стиснахме си ръцете да скрепим облога.

— Далече ли е още? — попитах нетърпеливо полицая.

— Вече пристигнахме.

И Девлин спря в средата на улицата.

Завъртяхме глави, опитвайки се да разберем коя от къщите ще се превърне в наш дом за следващите два месеца.

— Коя от тях? — попита накрая Кейтен.

— Тази.

Пазачът посочи огромна двуетажна сграда…

ДЕЙСТВИЕ 5

— Сигурно се шегуваш — тихо каза Кейтен.

— Хайде — объркано отвърна полицая. — Нормален дом. Само покрива на втория етаж малко тече, и стените са леко изгнили… но отвътре е много уютен, наистина.

— Ти влизал ли си вътре? — попитах подозрително, но въпросът ми остана без отговор.

Девлин се стараеше да не поглежда към нас и бавно се отместваше все по-далече и по-далече…

— Искам да се прибера вкъщи — захленчи Чез. — Погледни тази съборетина! Не искам да живея тук два месеца. Какви два месеца… дори и за няколко минути няма да остана!

— Не се вълнувай така, Чез — ласкаво каза Алиса. — Тази къща след седмица-две ще рухне. За какви два месеца говориш?

Ще се опитам да опиша по-подробно забележителната сграда, която ни предоставиха от полицията на прекрасния град Крайдол. Преди всичко, трябва да спомена цвета на сградата. Целият първи етаж на новия ни дом беше покрит със зеленикаво-жълт мъх, а вторият, напротив, беше напълно черен, като че ли наскоро е бушувал силен пожар. Сградата практически беше плътно заобиколена от силно ръждясала паянтова ограда, която на някои места се беше облегнала на самата къща. Отпред имаше малка полянка, която последните няколко години е била използвана като сметище — личеше си по малките купчини боклук, разположени тук и там. На входа имаше две статуи, и май преди са били нещо като дракони, но сега просто беше невъзможно да се каже нещо със сигурност. Главите на статуите, както и всичко, което е можело да се счупи, вече беше счупено и да определя какво точно са представлявали тези каменни блокове, не можех… а дракони — това беше просто мое много смело предположение.

Предната врата беше леко наклонена, но по някакво чудо все още се държеше на пантите си…

— Заповядайте, разполагайте се като у дома си, — любезно ни покани стражът, отдръпвайки се на безопасно разстояние.

— Дано и ти да живееш в такава къща — от сърце му пожела Чез.

— През целия си живот — добавих аз.

— Е… — полицай Девлин внезапно се забърза. — Вие тук се оправяйте, настанявайте, а аз трябва да докладвам за убийството. Ще дойда при вас след обяда.

— Ако сме още тук — веднага реагира Чез. — Ох, как искам да се добера до началника им. Ох, ще му кажа аз…

Да. А доскоро мечтаех как домът ни ще бъде оборудван с битови заклинания… и изведнъж става ясно, че той даже с покрив не е напълно оборудван.

Полицай Девлин бързо напусна нашата компания. Даже прекалено бързо.

— Виждаш ли някъде номера на къщата? — попитах Алиса.

Тя поклати глава.

— Сега ще попитам, — оптимистично заявих и се обърнах към една жена, която точно минаваше покрай нас. — Извинявайте, знаете ли на кой номер е тази къща?

Жената ме погледна с широко отворени очи. Веднага разбрах, че с нещо я изплаших…

— О, тази ужасна къща. В нея живеят призраци…

Май тази жена отдавна си е уплашена. И дори не от тази къща… може би от живота в това страшно градче?

— И всяко пълнолуние там става нещо ужасно…

Не, на тази жена й дай време и всички градски легенди ще ти разкаже.

— Уф — разочаровах се и почти сричка по сричка казах: — Кой е номера на къщата?

— Как кой? Тринадесет, разбира се.

С тези думи жената ни огледа внимателно и бързо се отдалечи. Край, сега ще разкаже на всичките си приятелки за странната четворка Майстори, които се интересуват от къщата на духовете.

— Чу ли? — радостно попитах вампирката.

— Да — каза тя мрачно. — Настанени сме в къща с духове.

— Не това — казах аз. — Ти загуби баса.

Алиса ме погледна със странен поглед.

— О, да.

Тя бързо ме целуна по бузата и се извърна.

Чез, който през цялото това време стоеше до мен и с интерес следеше действията ми, ехидно се засмя.

— Ето ти и наградата.

Хмм… май спечелих баса и си получих наградата. Но някак си не почувствах, че това е награда.

Кейтен продължаваше да се взира тъпо в новия ни дом. Съдейки по изражението му, беше много недоволен, да не кажа и повече.

— Нека се опитаме да влезем — най-накрая каза той. — Само внимателно, че да не ни падне нещо на главите.

Между другото, вратата на оградата беше изкъртена и се търкаляше в двора. Така че в двора влязохме без никакви проблеми.

Кейтен погледна предпазливо изгнилата стълба, с характерния брой (да подсказвам или сами ще се досетите, че бяха точно тринадесет?) очевидно прогнили стъпала, и направи първата стъпка.

Първото стъпало веднага започна да скърца, явно несвикнало с такова натоварване, но издържа Кейтен.

— Първо ще се кача аз, — предупреди ни Майстора след кратък размисъл.

Бавно изкачвайки се по стълбата, той хвана дръжката на вратата и… едва успя да отскочи. Вратата, сякаш само това и чакаше — някой да я хване за дръжката, с оглушителен трясък падна на мястото, където допреди секунда стоеше Кейтен.

Вдигна се такъв облак прах, че скри не само Майстора, но и цялото стълбище.

— Искам вкъщи — Чез жално повтори вече известната фраза.

— Апчхи — кихна Кейтен. — Аз влизам в къщата, а вие разкарайте оттука това нещо, което някога е било врата. Така или иначе сами няма да можем да го монтираме обратно.

Ние послушно се изкачихме по стъпалата и се опитахме да вдигнем вратата. Колко беше тежка! Дори и с вампирската сила на Алиса едва успяхме да я смъкнем от стълбата.

— Това не е врата, — убедено каза Чез, когато най-накрая я замъкнахме на достатъчно разстояние от къщата. — Дракон знае какво е, но със сигурност не е врата.

В този момент от вътрешността се чу силен и продължителен грохот, сякаш някой дълго и без да пропуска нито едно стъпало се търкаляше по стълбите.

— Да влезем? — колебливо предложи Алиса, когато всичко утихна.

— Кейтен каза да не влизаме, — припомни Чез.

— Не каза точно това — не се съгласих аз. — В определени случаи може да му е необходима нашата помощ.

Качихме се по стълбите, предпазливо надникнахме през вратата и… дружно кихнахме. Вътре беше толкова прашно, че не можех да видя нищо по-далече от собствения си нос. Даже и него не виждах.

— Апчхи.

— Знаеш ли, мисля, че ако протегна ръка, тя веднага ще се покрие с прах — каза Чез. — Тук за да вървим, трябва буквално да избутваме плаващата във въздуха гадост!

— Прахът не се вдига просто така — каза Алиса. — Сигурно Кейтен е съборил нещо много голямо, за да вдигне тази многогодишна прах.

— Кейтен! — извиках аз, и веднага се нагълтах с прах. — Кхъ… Къде си?

Отговори ми тишина.

— Да влизаме — колебливо каза Алиса и създаде пред себе си малка, колкото юмрука ми, Огнена топка.

Ефектът от огнената топка беше малък, виждахме на не повече от половин метър, но все пак… Ние с Чез също направихме по една огнена топка и бавно пристъпихме напред.

— Слушай, Зак, не можем да живеем тук — зашепна Чез. — Всяка минута в тази къща е риск за живота ни.

— Наистина, това е някаква глупава шега, — съгласи се Алиса. — Явно началникът на стражата е голям шегобиец.

— О! — изведнъж извика червенокосият ми приятел и хлътна в пода. С него падна и огнената му топка.

— Какво стана? — извикахме с Алиса и се втурнахме да го вдигнем.

— Кракът ми — прохърка Чез. — Подът пропадна. Всичко е наред.

Зад гърба ми се чу тихо пращене. Обърнах се бързо, продължавайки да държа Чез.

— Ей! Подът гори! — извиках когато видях, че на мястото, където преди секунда падна огнената топка на Чез, избухва малък пожар.

И двамата с Алиса пуснахме Чез и хукнахме да гасим огъня.

— А! — извика Чез. — По-леко трябваше… Да не съм чувал с картофи.

— Следващият път ще мислиш къде хвърляш огнената си топка — ядно каза Алиса, докато тъпчехме с крака пламъците.

След като изгасихме всичко и вдигнахме Чез, ние продължихме напред, периодично натъквайки се на мебели и някакви дъски, явно паднали от горния етаж. Но засега нямаше никакви следи от Кейтен…

— Кейтен! — за кой ли път извиках аз.

— Тук съм! — неочаквано чухме гласа му някъде отгоре.

— Какво правиш там? — извика в отговор Чез.

— Сега ще сляза!

Напрегнато се ослушвахме за звуците отгоре, страхувайки се, че нещо или някой ще падне върху нас.

Право пред нас се появи слаба светлина, която се оказа огнена топка. Зад нея, естествено, крачеше самия Кейтен.

— Харесва ли ви новият ни дом? — полюбопитства Майсторът.

От опита му да изтръска ливреята си във въздуха стана още по-прашно, макар че от това по-прашно накъде? Като цяло и четиримата драстично повишихме ранга си, защото цветът на нашите ливреи стана мръсно сив, както се полага на Върховни Майстори.

— Прекрасен е — ядосано отвърна Чез, разтривайки насинения си крак. — Какъв беше този шум, който чухме?

— Да, част от покрива се срина…

Съвсем случайно се натъкнах на едно прашно и мръсно кресло. Тъй като не бях много по-чист от него, аз без колебание седнах на самия му край.

Хряс!

Когато ме вдигнаха от изгнилите останки, аз най-накрая спрях да проклинам и, кихайки от всеки и от всичко, побързах да се измъкна от тази не къща, а реликва, достигнала до нас от дракон знае кои времена.

По пътя няколко пъти попадах на някакви желяза и веднъж пропаднах в дупка в пода. Но бях непреклонен в желанието си да се измъкна от прашния ад и скоро се озовах на улицата.

— Тук повече няма да вляза — казах твърдо, разтривайки насинения си задник и наслаждавайки се на чистия въздух.

— И аз — подкрепи ме вървящия след мен Чез. — От този прах дори не можем да разберем степента на разруха на този паметник на архитектурата.

— Е, с праха сега ще се разберем — каза бодро Кейтен и запретна ръкавите на червената си ливрея.

* * *

Този път Кейтен доста си поигра с потоците енергия, но резултатът беше удивителен. В къщата се образува своеобразно торнадо, което засмука цялата прах от къщата и я подреди в спретнати купчини на поляната. Така и не разбрах защо трябваше да са много купчини, а не само една…

— Уау. А ни казваха, че извън Академията е много по-трудно да се сплитат потоци — каза Алиса, гледайки очаровано резултата от заклинанието.

Аз просто нямах думи.

— По-трудно е — потвърди Кейтен, — и ще имате време да се уверите.

— И все пак в такава дупка няма да живея — Чез предупреди Кейтен. — Едно почистване не може да превърне тази дупка в дом за живеене.

— Хей, не можеш ли с някоя магия да накараш тази съборетина да изчезне, пък ние на нейно място ще направим палатка от клонки, и там ще живеем. Няма да е много елегантно и удобно, но ще е безопасно — със смях предложих аз.

Но смях през сълзи…

— Предлагам да живеем при братя Викерс — направи своето предложение Чез. — Те самите казаха, че имат голяма къща.

— Голяма за Пограничните райони — коригирах приятеля си. — Семейството им е огромно, така че по-добре в палатката.

— Разбира се, аз точно за това постъпих в Академията, да живея в палатка насред погранично село — изсумтя Алиса. — Заслужава си.

— Добре, приключвайте обсъжданията — прекъсна ни Кейтен. — Хайде съберете всичкия боклук, който изкарах от къщата, и го изгорете. Но без дим! Направете тримата заедно такъв огнен стълб, че всичко да изгори за секунда, тъкмо ще потренирате.

Набързо се изтръскахме от праха и мръсотията, вдишахме свеж въздух и започнахме да трупаме всичкия боклук на една купчина. Но уменията ни по левитиране бяха толкова слаби, че по-скоро пречеха, отколкото да помагат — само се изцапахме подобаващо, така че се наложи да работим с ръцете си. Накрая струпахме всичко на голяма купчина, горе-долу колкото мен висока, и тримата започнахме да сплитаме общ огнен стълб. Сплитахе дълго време, около пет минути…

Между другото, аз напълно забравих за жителите на града. Миниатюрното торнадо на Кейтен не можеше да остане незабелязано, така че по времето, когато запалихме огнения стълб, около къщата се бяха събрали доста хора. Дори търговците временно спряха да превъзнасят стоките си и с интерес загледаха в нашата посока. Цялото това внимание не ни беше много приятно, но какво можехме да направим?

А когато огнения стълб пламна (двойно по-висок от мен и около три метра в диаметър), вече половината град се беше събрал да гледа.

Огненият стълб изгори целия боклук за секунда и угасна, но хората дълго време не искаха да се разотидат. Колкото и да им викаше Чез, че представлението е приключило, никой не му вярваше. Бедния ми приятел, само гласа си изгуби напълно.

— Те май си мислят, че им гостува безплатен цирк, — ядосано изхриптя Чез.

— Не им обръщайте внимание — бодро каза Кейтен. — Сами ще си тръгнат, ако нищо интересно не се случва. Хайде, да влезем и да огледаме с нов поглед.

— Не ни трябва нов поглед, а нова къща — измърмори Чез.

Въпреки това, всички искахме да видим останало ли е нещо вътре. Странното беше, че все пак нещо наистина беше оцеляло, и то дотолкова, че Кейтен радостно потръпваше, Алиса беше във възторг, дори ние с Чез се зарадвахме.

В тавана на първия етаж зееше огромна дупка, а покрив над втория етаж изобщо нямаше, така че естествената светлина беше повече от достатъчно. В допълнение, всички стени бяха в дупки, през които се процеждаха тънки лъчи светлина. Кейтен беше издухал всичкия прах и сега въздухът тук беше много по-хубав, отколкото на улицата. Дори ми се струваше, че ухае на влага и свежест, сякаш наблизо тече поточе…

— Вижте какъв фонтан! — възхитено възкликна Алиса.

Действително, в средата на огромния хол, заемащ целия първи етаж на къщата, стоеше прекрасен фонтан от бял мрамор! Не знам как, но беше в идеално състояние. На фона на статуята на входа това изглеждаше малко странно. Мебели в хола нямаше, може би от тонадото на Кейтен, но по-вероятно беше да са се превърнали на прах дълго преди нашето пристигане. Основната част на фонтана беше статуя на малък дракон, изпълнена с изумителна точност и изящество. Водата абсолютно безшумно излизаше от устата на дракона, изобразявайки пламъци, и падаше в малко езерце. Кръглият пиедестал, на който стъпваше удивителното крилато създание, беше изписано с някакви сложни и напълно неразбираеми знаци… Фонтанът очевидно беше омагьосан с някаква магия, която поглъщаше всички звуци от падащата вода. Чудех се защо ли. Що за странност?

— Изумително — тихо проговори Кейтен. — Вижте каква красива фигура и какво удивително покритие…

— Да, като истински е, — съгласи се Чез.

Фонтанът беше невероятно красив. По течащата върху белия мрамор вода играеха отблясъци на светлината — дупката в покрива много подходящо беше точно над фонтана.

— Не мога да повярвам, че никой не знае за този фонтан — започна да размишлява на глас Кейтен. — Ако пък знаят, защо къщата стои непокътната? И защо никой не се опитва да изнесе оттук това чудо?

— Може би защото това чудо е много тежко? — предположи Чез.

— Не ме разсмивай — рязко отвърна Кейтен. — Дори и аз при добро желание мога да го пренеса оттук, и то не само фонтана, но и част от къщата… макар и не много надалеч. А ако поканя и няколко Върховни Майстори, ще вдигнат цялата къща най-малко до друидите в Древната гора.

Доста ще се изненадат друидите, когато върху главите им се стовари напълно изгнила къща. Имам предвид, че ще е изгнила…

— Наистина е странно — съгласих се аз и се засмях тихо. — Между другото, Кейтен, къде точно под краката ти се срути пода на втория етаж?

Кейт се огледа преценяващо нагоре.

— Ами, като че ли точно над фонтана… Аха, искаш да кажеш, че таванът е паднал върху нещо, което по-рано е закривало фонтана?

— Мога само да предположа — отговорих аз скромно. — Но изглежда логично.

Майсторът замечтано поклати глава.

— Значи… в доклада си непременно ще опиша този фонтан. Това е много древен артефакт! Истинско съкровище за Майсторите.

Странно. Какво толкова удиви Кейтен в този фонтан?

— И защо точно за Майсторите? — попитах го аз.

— Вече казах, този фонтан е просто с фантастична изработка…

— Да, да, това го виждаме — прекъснах Майстора. — Но в допълнение към историческата стойност…

— Историческа! Ясно казах, че този фонтан е покрит с невероятно енергийно поле!

— Аха, енергийно — най-накрая разбрах аз. — Защо не ни каза по-рано?

Кейтен за известно време ме гледа неразбиращо.

— Вече казах на чист елирски език, че фонтана е с удивително покритие. Не виждате ли?

Ние поклатихме отрицателно глави.

— Знаеш ли, Кейтен, не искам да се заяждам, но първокурсниците наистина не виждаме никакви енергийни полета с изключение на тези, които сами сплитаме. Не сме обучени.

— А, да — смути се Кейтен. — Така съм свикнал с вас, сякаш се познаваме от години…

Какъв комплимент! Или напротив, ако това вече сме го учили.

През следващите два часа обходихме цялата къща отвътре и отвън. Само на втория етаж не се осмелихме да се качим — това оставихме на Кейтен като единствен от нас, който можеше да лети нормално. Всъщност и аз умеех, но от изненадата можех да забравя, затова реших да не рискувам.

Моите приятели също бяха любопитни, но и те не се качиха горе, тъй като падане от втория етаж не влизаше в сметките им. Между другото, Кейтен на два пъти пропада през пода, но спираше по средата на етажа и се издигаше обратно.

Мебели в къщата почти нямаше, с изключение на няколко железни легла и една оцеляла неясно как голяма и солидна дървена маса. Но по стените висяха множество неразбираеми картини. Неразбираеми, преди всичко защото бяха покрити с дебел слой ръжда ли, мъх ли… Картините бяха сякаш сраснали със стената, понякога не се разбираше къде свършва една картина и започва другата. Тук-там можеше да се видят части от лица, пейзажи, и някакви същества… плавно преминаващи в мръсни петна по стените. Между другото, бившият собственик на къщата явно уважаваше тези същества. Статуята на входа, фонтана с дракон, всевъзможните орнаменти по олющените перила, дори на пода, ако се вгледа човек внимателно, може да се види някакво мило шестокрако създание.

— Би било интересно да разберем кой е живял тук преди — каза Кейтен, когато всички седнахме да починем на един железен креват.

— Маниак — уверено каза Чез. — Макар че, вероятно, много богат…

Ние с Алиса кимнахме в знак на съгласие.

— Трябва по-добре да претърсим къщата, — усмихнах се аз. — Може някъде съкровище да е скрил.

Кейтен посочи фонтана.

— Ето истинското съкровище. Почакайте само да видите когато долетят всички Върховни Майстори да разглеждат това чудо.

— Интересно какво ще правят с този фонтан? — каза Алиса замислено. — Няма да е за красота тука и неслучайно беше скрит… Кейтен, ти каза, че по него има някакво магическо поле, но не можеш да разбереш какво точно прави то?

Кейтен се усмихна тъжно.

— Не е лъжица за моята уста. Въпреки, че и аз съм Майстор, но съм далече от нивото на знания на Върховните Майстори. Полето е втъкано директно в статуята, и може би някъде под земята, това е всичко, което мога да кажа за момента.

— Колко интересно — каза Алиса, очаровано гледайки фонтана.

Отвън се чу вик:

— Ей, има ли някой вътре?

— О, братя Викерс дойдоха — зарадва се Чез. — Сега ще им се похвалим с нашия замък.

Чез радостно скочи от ръждясалото легло и изтича на улицата.

— По-внимателно бягай… — започнах аз.

Хряс.

Чез се спъна в някаква дъска и се просна на пода почти до изхода.

Моят приятел руга дълго, цветисто и с удоволствие. Не пропусна и къщата, и Майсторите, изпратили ни незнайно къде, и братята Викърс, които се мотаят из града, докато ние работим здраво.

При този грохот и викове Невил изтича вътре.

— Какъв е този шум тука?

— Решихме да пренаредим, — пошегувах се аз. — Толкова много мебели…

Притичалият след брат си Наив учудено се огледа.

— Мебели? Къде?

— Ето. Легла, маса, фонтан…

— Откъде намерихте това чудо? — попита Невил изненадано. — Преди го нямаше.

— Бил си тук и преди? — попитахме заедно с Кейтен.

— Израснал съм в този град, — едва ли не сричка по сричка каза Викерс старши. — Аз съм бил навсякъде. А да прекарат нощта в тази къща за децата все още е най-любимото приключение… между другото, преди тук имаше повече мебели и таванът беше цял…

— Нямаше го този фонтан тук, много добре си спомням — каза Наив. — На това място преди имаше огромна колона.

Виж ти, оказах се прав — фонтанът е бил скрит в голяма колона, и когато Кейтен събори тавана, колоната съшо е рухнала и е открила фонтана.

— Не, аз определено ще докладвам още тази вечер за фонтана — обеща си Кейтен. — Също ще се оплача, че са ни настанили в такава съборетина.

— Знаете ли, не е толкова лошо, че са ви настанили именно в тази къща, — заяви Невил замислено и се огледа. — Тук е идеално за тренировки. Има достатъчно място и ако Кейтен ни даде два-три урока и ни направи малък енергиен купол, ще можем да усъвършенствате някои умения. Ще бъде особено полезно за Зак.

— Ама че умник! — изревахме двамата с Чез. — Значи, нас са ни настанили…? А, не, приятелче, няма да го бъде така, вие двамата също ще живеете тук!

Викерс старши се смути.

— Ако настоявате…

— И още как! — изграчи Чез. — Всички сме в една лодка, ясно?

— Какви такива злобни станахте? — изненадано ни изгледа Алиса. — Голяма работа, че къщата не е комфортна. Между другото, аз през целия си живот съм живяла в канализацията и нищо… не съм се оплаквала.

Ние с Чез засрамено се спогледахме.

Да, тук вампирката ни постави на място. Ние сме твърде разглезени. Като се замислиш, къщата не отговаря на нашите нужди, но нали много от жителите на Пограничните райони цял живот живеят в такива домове! От друга страна, ние не сме жители на Пограничните райони, а представители на Академията, и не е ли пряка обида настаняването ни в такава дупка? И така… ако погледнем от житейска гледна точка, това място можем да го позакърпим малко и ако вземем отнякъде мебели…

— Кейтен, може пък да останем да живеем в тази къща, а? — попитах тихо. — Вчера Майстор Ромиус каза нещо за книги за мебели. Значи той най-вероятно е знаел къде ще бъдем изпратени.

Не съм сигурен, че Майсторът чу думите ми.

— Да, с удоволствие бих разгледал този фонтан отблизо — каза той замислено.

Изкашлях се тихо, за да привлека вниманието му.

— А, да — най-накрая се опомни Кейтен. — По принцип мога да говоря с някои познати Майстори, експерти по строителни и защитни заклинания, да приведат тази дупка в прилично място за живеене…

Прилично за кого?

— Между другото, чичо ни е строител, — каза Невил. — Мисля, че мога да го убедя да ни помогне.

— Всички сте луди, — заключи Чез. — Това ще се срути на главите ни, така да знаете.

Кейтен сложи чантата си на единствената маса в къщата и извади папката с документи, които получи от Майстор Ревел.

— Така… мебели, мебели… О! Ето я. Заявка за мебели, с доставка на улица Пазарна, номер 13. Кой знае кога ще ни ги донесат…

— Значи, Майсторите наистина са знаели в каква дупка ще бъдем настанени? — възмутено каза Чез.

— Примири се — посъветва го Алиса.

От такъв тъжен разговор ми се прииска да изляза навън, да подишам чист въздух. На малката полянка пред къщата се чернееше голямо петно, където изгорихме всичкия боклук, а зад ръждясалата ограда кипеше пазарния живот. Загледах се продължително в старата къща, ту под един ъгъл, ту под друг…

Да си спомня съня си ми отне няколко минути. Не, подробностите така и не си спомних, но смисълът повече или по-малко беше ясен. В съня си бях видял точно тази къща, с номер тринадесет… и в съня си обикалях от стая в стая, а те все не свършваха…

— Зак, какво стоиш тук? — попита тихо появилия се до мен Невил. — Възхищаваш се на Прокълнатата къща?

— Прокълнатата къща? — повторих като ехо.

— Да. Наричали са я Прокълнатата къща още по времето, когато се е родил дядо ми. Още тогава никой не е живеел в нея, и всички хора от града са гледали да са колкото се може по-далеч от нея. Е, и тогава, както и сега, децата са доказвали смелостта си, като са оставали да нощуват вътре…

— И нормално ли са нощували? — заинтересувах се аз. — Никой не е умирал? Или просто не е оставал до сутринта?

Честно казано, тези селски легенди звучаха малко… глупаво.

— Напразно се смееш — упрекна ме Невил. — За тази къща има най-различни слухове и макар повечето от тях да са измислица, няма дим без огън, да знаеш. Аз самият съм прекарвал нощта тук и мога да разкажа някои неща…

Не можах да сдържа усмивката си.

— Тогава разказвай. Още цели два месеца ще живеем тук. Трябва да знаем какво ни заплашва.

— Нека да те видим как ще говориш след като пренощуваш тук при пълнолуние — зловещо обеща Невил. — Добре, слушай. Ще ти кажа само това, което видях със собствените си очи и повярвай ми, не е сън или игра на болното ми въображение. Както ти казах, от стотици години насам сред децата има обичай при пълнолуние няколко души да прекарат нощта в Прокълнатата къща. Това е своеобразен тест за храброст. Тези, които са прекарали най-много време в тази къща, се радват на голямо уважение. Между другото, ако не ме лъже паметта, никой не е издържал до сутринта. Обикновено нощуващите побягват от къщата след един-два часа, крещейки от ужас. После разказват всякакви небивалици за призраци, дракони, чудовища…

— И ти ли не издържа до сутринта? — бях изненадан.

Не вярвах, че такъв сериозен и уравновесен човек като Невил може да се обзаложи да прекара нощта в някаква си Прокълната къща. И ако все пак се е обзаложил, няма духове и чудовища, които да могат да го изплашат.

— Аз и два часа не изтраях — засмя се Викърс старши. — Но за чудовища няма да ти разказвам. Те нямат нищо общо тука. Работата е в това, че вътре в къщата има нещо… което предизвиква ужас в хората. Разпитах приятелите си, с които бяхме заедно в къщата, и всеки един от тях е видях нещо различно. Единият го е подгонил огромен трол, другият видял стотици пълзящи из цялата къща змии… Що се отнася до мен, аз видях полуразложени трупове. Сам разбираш — избягахме с такива викове, че събудихме половината град. Едва след няколко дни дойдох на себе си и веднага започнах да събирам факти за къщата.

— И много ли събра? — попитах аз.

— Честно казано, нищо свястно не узнах. Никой не си спомня кой е живял в тази къща. Може би щях да намеря нещо в библиотеката, но за късмет същия ден имаше пожар в нея и всичко изгоря. Не намерих никакъв документ за собственост на тази къща, така че не мога да разбера как изобщо е била предоставена на Академията.

— Хайде, попаднали са на ненужна къща и това е — махнах с ръка. — Ти по-добре ми кажи как сега ние ще спим тук?

— Вие? Понятие си нямам — малко напрегнато отговори Невил. — Но аз в Проклетата къща през нощта не влизам. Въпреки, че днес не е пълнолуние…

— А ти сигурен ли си, че всички загадъчни събития стават именно при пълнолуние?

Невил сви рамене.

— Не съм сигурен, но тестът винаги се извършва само по време на пълнолуние. Говори се, че през останалите нощи тук не е опасно, но все пак няма да рискувам.

Меко казано, се възмутих. Направо се вбесих.

— Значи ни изоставяш?

— Ами… не… но…

— Не на мен тия, бъдещи Майсторе — продължих ядосано. — Да се страхуваш от някакви си призраци и проклятия. Не забравяй, че с нас е Кейтен и той ще ни защити.

Невил сви рамене.

— Добре… ще видим.

ДЕЙСТВИЕ 6

След думите на Невил влязох в къщата с известна предпазливост. Ако преди я възприемах просто като изоставено сметище, то сега като че ли лъхаше нещо зловещо. И сенките в ъглите станаха твърде тъмни, и мотивите по стените се превърнаха в плашещи гротески… Подът скърцаше твърде силно под краката ми, вятърът виеше по-печално, а за белеещият се в черния хол мраморен фонтан с безшумно стичаща се вода да не говоря.

— Решихме да останем тук — щастливо ми съобщи Чез, удобно седнал на ръба на желязното легло.

— Намерил на какво да се радва — троснах се аз.

Алиса учудено се втренчи в мен, но се въздържа от коментар. И по-добре. Бях в доста заядливо настроение…

— Защо си толкова нервен? — попита ме Кейтен, вдигайки поглед от книгите на масата.

Защо съм толкова нервен ли? Бих казал, че…

— Виждаш ли, Кейтен — едва ли не сричка по сричка казах аз, опитвайки се с всички сили да удържа надигащото се раздразнение. — Настаниха ни в къща, в която хората периодично са подложени на нежелано въздействие… започващо със спонтанни халюцинации.

— Не знаехте ли? — изненада се Наив. — Това наистина е много страшно място.

Чез, Кейтен и Алиса замигаха неразбиращо.

Накрая Кейтен не издържа и удари с юмрук по масата.

— Защо за всичко разбирам последен? Разкажи подробно за какво говориш!

— С удоволствие, — злорадо се усмихнах.

По време на кратката, но много занимателна история на Прокълнатата къща лицата на Чез и Кейтен се удължаваха все повече и повече. Само Алиса някак си успя да запази спокойствие. Може би за вампирите такива Прокълнати къщи са просто ежедневие?

— И кога е следващото пълнолуние? — веднага се заинтересува Чез.

— След седмица — бързо отговори Алиса.

— Откъде знаеш? — бях изумен.

Алиса ме изгледа отвисоко.

Как успява да го направи? На ръст е по-ниска от мен, а сега дори е седнала на леглото. И все пак усещането е, че тя е голяма и умна, а аз — малък и глупав.

— Повярвайте ми, знам.

— Невил, а ти сигурен ли си, че всички тези странности се случват само по време на пълнолуние? — замислено попита Кейтен.

— Сигурен съм — увери го Викерс старши. — Тествано е от много поколения.

Виж ти, а на мен не каза точно това. Вероятно не иска да плаши приятелите си. Въпросът е — мен защо трябваше да ме плаши!

Кейтен се почеса по главата.

— За какво толкова се тревожите? Цяла седмица можем да нощуваме тук без особени трудности, а до тогава все ще измислим нещо. В краен случай за една нощ ще отидем на хотел.

— А не може ли веднага да отидем на хотел? — невинно попита Чез. — За да избегнем ненужните затруднения, така да се каже…

— Не.

— Интересно как ще си поделим двете легла… — не се предаде червенокосия ми приятел.

Той явно беше много впечатлен от този ръждясали железни скелети, за да ги нарече легла. Аз не бих рискувал да спя на такова нещо…

— Не се притеснявай, до вечерта ще имаме и мебели, и всички необходими заклинания… така че ще заспим в комфорт.

— За заспиване, ще заспим. Въпросът е после дали ще се събудим — зловещо изграчи Чез.

— С тази прекрасна забележка предлагам да оставим на мира драконовата къща и да се разходим из града, — лекомислено предложи Невил. — Освен това, тук наблизо има страхотна пекарна…

* * *

И все пак пазарът в Крайдол беше малко по-различен от нашия, в столицата. Най-малкото от факта, че търговците тук бяха много по-настоятелни и буквално се залепваха за хората, не искайки да ги пуснат, докато не купят нещо. Вярно, че нас никой не рискуваше да ни хваща за ръка, по-скоро обратното — при приближаването ни виковете на търговците ставаха по-тихи, а купувачите бързо се разпръсваха.

— Страхуват се, значи ни уважават — коментира Кейтен реакцията на хората, но по лицето му се прокрадна едва забележима сянка на недоволство.

Трудно ще е с такова отношение към нас да бъдем в състояние да работим нормално и да помагаме на стражата. Въпреки че… за реда да следим ще можем. Къде ти тук безредици? Достатъчно е само на хоризонта да се появи страшния Майстор и хората ужасени ще побягнат към домовете си.

Затова пък за братята Викерс веднага бе очевидно, че тук са сред свои — Невил крачеше, сякаш нищо не се е случило, и понякога поздравяваше минувачите, а Наив напълно изчезна при сергиите с храна. Тези двамата, за разлика от нас, хората не заобикаляха. Напротив — всеки се стремеше да ги потупа по рамото или да им стисне ръцете. И то въпреки факта, че братята бяха облечени точно като нас. Да, в Пограничните райони понятието „свой“ очевидно означаваше много повече, отколкото в Лита. При нас всеки е сам за себе си и във всеки удобен момент е готов да направи гадост дори на най-близкия си приятел.

Ние бавно вървяхме по Пазарна и се оглеждахме. Невил с голямо желание ни разказваше за всичко, което виждахме, но след пет минути обяснения започнах да блокирвам: „ето тук има голям магазин на хладни оръжия“, „в тази сграда е гилдията на строителите“, „тук живее общност на друиди“…

— Между другото — Невил се огледа. — Ако имате пари, скрийте ги добре. Въпреки че хората са страхуват от Майсторите, портфейлите ще ви свият, без да се замислят.

— Откъде този лукс? — засмя се Чез. — Когато влизах в Академията не си и помислих да взема много пари. Така че… в джоба ми се мотаят само няколко монети.

— Не се притеснявайте — успокои ни Кейтен. — Академията ще плати всички разходи.

— Наистина? — ококори се Чез. — Аха… Невил… Ти каза, че някъде там има хубав магазин за дрехи? И още, ей там видях една много интересна бижутерия…

— За какво са ти бижута? — не разбра Кейтен.

— Не са за мен — ушите на Чез почервеняха и той бързо заговори: — Като не мога да поканя приятелката си на гости, поне подарък да й изпратя. Ако знаеш колко е красива. Не мога да й подаря обикновена дрънкулка, тя заслужава много повече. Бих искал да намеря камък с цвета на нейните красиви… ей, Зак, помниш ли какъв беше цветът на очите й? Аз съм говорил с нея само няколко часа и през цялото време гледах не където трябва… Е, няма значение. Просто трябва да избера най-скъпия скъпоценен камък.

— Да, но…

— Кейтен, какво ти става? Парите не са твои, а на Академията. Те сигурно правят купища пари със заклинания…

Кейтен веднага осъзна, че няма да се отърве от Чез, докато не получи това, което иска. Но да се съгласи веднага не му позволяваше самоуважението, а да не се съгласи — чувството за самосъхранение. Червенокосият ми приятел наистина можеше да умори човек с приказки… вярно, че смъртни случаи лично аз не съм виждал, но припадъци на слабо устойчиви момичета — да, това съм виждал…

— Нека да не спорим точно днес и сега, и така имаме достатъчно проблеми — бързо каза Майсторът. — Ще имаме време да обикаляме магазините. Обещавам ти, че ще намерим подходящ подарък за твоето момиче. Сега най-важното за нас е да се запознаем с града, да отидем в магазина за мебели и при началника на стражата.

— И точно в този ред — Алиса се засмя. — По степен на важност.

— Подходящ подарък? — уточни Чез.

— Вече обещах — сериозно каза Кейтен. — Така, да не се разсейваме. Ние трябва да знаем кое къде се намира. Никога не знаеш какво може да ти е полезно…

Чез послушно се огледа, задуши и облиза устни.

— Вие както искате, но аз първо ще се запозная със сергията с пирожките. Точно сега три горещи пирожки с мармалад ще ми бъдат много полезни.

— Ще почерпиш ли, богаташо наш? — подкупващо попитах аз.

Наистина пирожката беше добра идея. А три пирожки, това е просто супер! Само че нямах толкова пари в себе си…

— Добре — щедро се съгласи Чез. — Ще почерпя всички. Да вървим.

— Май доста монети се мотаят в джоба му — с усмивка каза Невил.

Чез тръгна към сергията и ние забързахме след него.

— Какво щяхте да правите без мен? — самодоволно каза червенокосиятми приятел преди да поръча.

Той извади от джоба си невзрачна, но доста дебела кесия и започна да отброява монетите…

Само за миг незнайно откъде до нас се появи нисък, грозен и не особено добре миришещ старец. Беше облечен в тъмнокафяви дрипи, същити от няколко костюма. Дългата сива коса беше събрана на опашка, завързана с мръсен червен парцал.

— Извинете, как да стигна до библиотеката? — пискливо се обърна към Чез.

Ние се ококорихме изненадано, защото ако се съди по външния му вид, този старец не можеше да има никаква работа в библиотеката.

Но Чез, както винаги, не беше изненадан.

— Нямам представа — каза той и се прозя широко. — А какво е това библиотека?

Старецът ни хвърли укорителен поглед и бавно продължи нататък.

— Няма никакво чувство за хумор — Чез сви рамене и се обърна към продавачката. — Моля дайте ни осем пирожки със сладко… Хей! Къде ми е чантата?

Чез се взираше глупаво в празната си ръка, където само преди миг лежеше пълната му кесия.

— Предупредих те — без намек за ирония каза Невил. — Тук крадат всичко, което е лошо скрито… и всичко, което е добре скрито. Стандартна тактика — старецът ни отвлече вниманието и тогава неговия по-млад и пъргав придружител отмъкна кесията.

— Ама че си умник. Ти защо не направи нещо?

Алиса веднага се втурна в тълпата, надявайки се да намери стария човек, но от него нямаше и следа.

— Бързичък старец — каза тя. — Никой даже не го е виждал.

— Кажи сбогом на парите си — не можах да устоя да го подиграя. — Извинявай, Чез, но трябваше да внимаваш за кесията си.

Чез бавно започва да почервенява от гняв.

— Сега ще им покажа! — изръмжа обидено, но изведнъж се успокои. — Чудя се… какво ли може да каже по въпроса нашият наръчник със заклинания? Нали затова ни го дадоха… помните ли, имаше и подходяща глава.

Той бързо извади от джоба си книгата.

— Добре, че не е открадната. Така че, нека да видим…

— „Глава 2. Призоваващи магии“ — подсказа Кейтен.

— Да — Чез започна да чете на глас. — „Заклинанието за призоваване на изгубени вещи може да бъде използвано само ако изгубването се е случило сравнително скоро“. Какво ще рече „сравнително скоро“ — колко точно? Добре де… нека да пробваме. Що за странно сплитане…

Чез веднага започна да сплита заклинанието, без дори да вникне в смисъла му. Явно много се беше огорчил от кражбата… Не, не толкова огорчен, колкото вбесен.

Няколко минути по-късно във въздуха се появи едва забележима червеникава мъгла, излизаща от ръката на Чез и отиваща нейде в тълпата.

— Няма да избягаш — ахна развълнувано Чез и разбутвайки хората, тръгна по следата.

— Става интересно — каза Кейтен. — Така че мисля да ви изчакам тук.

— И ние — в хор казаха братя Викерс.

— Бъдете внимателни — посъветва ни нашия надзорник, изваждайки няколко монети от джоба си. — А ние ще хапнем пирожки.

Странно. Какво правят?

Нямах време да мисля върху странното поведение на приятелите си. С Алиса трябваше бързо да настигнем Чез преди окончателно да го загубим в тълпата.

— Колко шум, и всичко заради няколко откраднати монети, — подхвърли Алиса, когато най-накрая настигнахме вбесения ми приятел.

— Това е въпрос на принцип — отговори той кратко.

Сега явно не му беше до нас. Чез се беше настроил за преследване и, между другото, в това не беше начинаещ, както и аз. В Школата по Изкуства, в която ние се обучавахме, периодично провеждахме градски тренировки. Разделяха ни на няколко отбора и пред всеки отбор поставяха определени задачи. Например, да намериш или да хванеш някой от групата на по-големите. Тези момчета бяха много по-силни и по-опитни от нас, така че дори численото превъзходство не ни даваше кой знае какво предимство. И ние обикаляхме целия град в търсене на така наречената „мишена“. И когато най-накрая го откривахме, нерядко са налагаше да бягаме обратно. Във всеки случай, имахме известен опит в преследвания из града…

— По пътечката! — ахна развълнувано Чез.

Следата свиваше встрани от Пазарната улица и водеше към невзрачен двор.

Не знам защо, но аз веднага си представих много ясна картина, как в този двор, на някаква пейка, седят стареца и помощника му. И си разделят парите на Чез.

— Аз ще заобиколя от другата страна — предложи Алиса и без да чака за отговор, изчезна зад къщата.

— Къде отиде? — изсъска Чез и с пълна скорост влетя в двора.

Воден от чувство за справедливост, той и не мислеше да се крие.

Аз го последвах.

Представете си изненадата ми, когато в двора видях точно същата картинка, която си представях преди малко — на една пейка, между къщите, седи същият този старец в компанията на слабичък младеж. И те наистина са разделяха парите на Чез!

— Аха, ето ви къде сте! — дрезгаво изкрещя Чез и създаде пред себе си средна по размер Огнена топка. — Ако някой мръдне, ще го подпаля!

И старецът, и младежът замръзнаха, взирайки се ужасено в Чез.

— Веднага върнете кесията! — извиках аз. — Ако се държите благоразумно, няма да ви горим и бием, а просто ще ви дадем на стражата.

Не знам кое точно предизвика такъв ефект върху тях — огнената топка на Чез ли ги уплаши толкова или не ме разбраха добре, но старецът внезапно се срина на земята и извика:

— Простете ни на нас, глупаците, господа Майстори! Не мислехме какво правим!

Чез известно време въртя заплашително очи, но след това изгаси огнената топка.

— Добре, за начало ми върнете…

Тогава от другата страна на двора изскочи Алиса. Не знам защо беше свалила качулката си… вероятно за да изплаши крадците. И наистина успя.

— А! — едновременно извикаха те, като видяха червените очи на Алиса и оголените в иронична усмивка зъби.

Следващата реакция при стария човек и младежа се различаваше. Първият се хвърли в краката ни и закрещя, че е нищожество, така че да не го даваме на милостта на вампирката. Но вторият направи голяма глупост — побягна. И като побягна, поради алчност или просто по навик, но грабна кесията на Чез. Ако не беше я взел, едва ли щяхме да го преследваме из целия град. Но като сме започнали нещо, трябва да го довършим.

— Алиса, кажи на стареца къде все пак се намира библиотеката — помолих аз.

— А ние със Зак ще си върнем кесията — каза бързо Чез и се усмихна така кръвожадно, че всеки потомствен вампир би му завидял. — Следвай ме!

След младия крадец се точеше едва забележима червена диря, така че всичко, което се искаше от нас, беше да я последваме.

— Рано или късно ще се умори — злорадо изхриптя Чез.

— Но преди това може да хвърли парите — не се съгласих аз. — Така че да побързаме.

Тичахме по следата с прилична скорост и единственото нещо, което ме притесняваше за момента, беше как ще се върнем на мястото, където оставихме Алиса и стареца. За мен всички мръсни улици на града бяха напълно еднакви, а не мисля, че Чез беше в състояние да запомни пътя по-добре от мен.

Странно, но никой не обръщаше внимание на двама бягащи по улицата Майстори. Дори стражите, за които се предполага, че са задължени да се интересуват от бягащи хора, изобщо не поглеждаха в нашата посока.

— Най-накрая. Виж, води ни в тази къща.

И наистина, червената мъгла ни доведе до вратата на безлична двуетажна къща.

— Ще разбиваме ли вратата? — попитах аз. — Или да извикаме стражата?

— Ще се справим без тях — каза Чез. — Нали сега и ние сме стражи. Така че… — и той бутна мръсната врата. — Не е заключено.

Влязохме предпазливо, готови във всеки един момент да направим заклинание.

Къщата беше празна. Мебелите не бяха много повече, отколкото в нашата прокълната къща. Е, в допълнение към ръждясалите железни легла имаше няколко железни стола. На един от тези столове стоеше и кесията на Чез, към която водеше червената нишка на заклинанието. Но някак странно — от втория етаж. Сякаш крадецът се е качил горе, и след като ни е видял през прозореца, бързо е слязъл, поставил е кесията на стола и е избягал.

— Ако това е неговия дом, ще ме е срам да си взема парите — тъжно каза Чез, вземайки кесията.

— Но стражата все пак трябва да го арестува — казах твърдо. — Мястото на крадеца е в затвора.

— Ей, крадецо! — извика на висок глас моят приятел и създаде малка Огнена топка. — Излизай, няма да те бием.

Бавно се качихме на втория етаж.

Празно. Само отново няколко железни легла, и маса…

— Какво ли се вижда от прозореца? — огорчено попита Чез.

Свих рамене и се приближих до отворения прозорец. Всъщност, това не беше точно прозорец, а дупка в стената, но това не беше моята къща, така че ми беше все едно. Отворът гледаше към улицата и да се скочи оттук едва ли беше възможно без помощта на левитация. Тоест, може да се скочи, но… не и без травми. Все пак, стара сграда с висок таван, втория етаж си беше доста нависоко…

— Зак… — тихо се обади Чез.

Нещо в гласа му не звучеше така, както би трябвало.

Обърнах се и се спогледахме — той беше блед като гладен вампир.

— Какво става? — стреснах се аз.

— Виж — тихо каза той и посочи към леглото.

— Какво? — не разбирах. — Легло като легло…

— Погледни под него — едва чуто каза Чез.

Отидох до леглото, наведох се…

— Дракон да ме вземе…

Под леглото лежеше крадецът. Оцъклените му очи гледаха право в мен…

— Мъртъв ли е? — попита Чез с треперещ глас.

— Май да — неуверено отговорих аз. — Той какво, от страх ли е умрял?

Чез приклекна до мен.

— Да бе, и гърлото му само се е прерязало. От страх…

— Гърлото ли? — погледнах по-внимателно и наистина видях на момчешката шия тънък дълъг разрез. — А къде е кръвта?

— Познат почерк — отбеляза Чез. — Същото беше и с готвача в „Мечта“. Оказва се, че и това момче е убито от нисшите вампири? Едно не разбирам — как толкова бързо изпомпват кръвта. Само погледни — на пода няма нито едно петънце, а този хлапак е по-бял от платно, в него и капка кръв не е останала.

— Полицай Девлин спомена за почерка на нисшите — убиват бързо и безшумно. Макар че аз много не му повярвах…

— А забеляза ли, че червената нишка водеше до кесията през втория етаж? — спомни си Чез. — Сякаш крадецът се е качил горе, после ни е видял през прозореца, уплашил се е и е слязъл долу, за да остави кесията на стола.

— Да, — съгласих се аз. — И след това се е върнал на горния етаж и от страх е пропълзял под леглото. Тук го е спипал вампирът… Защо всички тези гадости се случват точно на нас?

— Да, ама че късмет… — ядосано каза Чез.

Отдолу се чуха шумни стъпки.

— Кой е тук? Излезте!

И двамата се втурнахме към стълбите и погледнахме надолу. На прага стояха двама стражници с излъскани до блясък ботуши.

— Късметът още не е свършил, — усмихнах се безрадостно. — Интересно, ще ни арестуват ли или не?

— А може да скочим през прозореца и да избягаме? — предложи Чез.

— Не — не се съгласих аз. — Все пак ще трябва да работим в този град. Освен това, много хора ни видяха да влизаме тук. Няма смисъл да се крием.

И ние започнахме да слизаме по стълбите.

— Господа — припомних си обръщението, който често използваше офицер Девлин. — Ние сме представители на Патрула. На горния етаж има труп, очевидно са го убили нисши вампири.

Щом ни видяха, пазачите сграбчиха мечовете си, но не ги извадиха от ножниците.

— Патрул? — притеснен попита един от пазачите. — Вие Майстори ли сте?

Чез се засмя нервно, създаде няколко Огнени топки и започна да жонглира с тях. Ръцете му леко трепереха.

— А вие как мислите, Майстори ли сме или не?

Стражниците се втренчиха в него с широко отворени очи, не можейки да произнесат нито дума.

— Познавате ли офицер Девлин? — аз се възползвах от временното им объркване.

— Разбира се — отговориха заедно. — Кой не го познава.

Така си и мислех. Очевидно Девлин беше добре известна личност. Интересно, с какво точно е толкова известен?

— Докладвайте му за този труп и му кажете да дойде възможно най-бързо при нас. Има някои неща, които трябва спешно да обсъдим.

— Извинете, но ние трябва да съставим акт за… — започна неуверено стражът.

— Елате довечера в Прокълнатата къща, ще имате акт — Чез се засмя и угаси огнените кълба.

Надзирателите се спогледаха.

— Ами… в общи линии, ние може и сами да попълним всички документи. Не смеем да ви задържаме, господа.

Ние с Чез кимнахме важно и тръгнахме към изхода.

На улицата едва се сдържах да не хукна да бягам. С бавни крачки завихме зад ъгъла на най-близката къща и чак там се отпуснахме. С въздишка на облекчение се засмяхме на глас.

— А ти се страхуваше, че ще бъдем арестувани — през смях каза Чез. — Толкова уплашено ни гледаха, че чак срамно ми стана. Сигурно сто пъти са съжалили, че изобщо са влезли в тази къща.

— Аз също вече съжалих, че хукнахме след този крадец — признах аз. — Може би ако не беше хукнал да бяга, щеше да е още жив. Макар и крадец, той си е просто дете… беше.

Чез погледна с омраза кесията в ръката си.

— Дракон да ги вземе тези пари…

* * *

Нашето пътуване обратно се оказа много по-дълго. Преди всичко, защото просто се загубихме. Половин час по-късно случайно попаднахме на сергията с пирожки, до които търпеливо ни чакаха братята Викерс и Кейтен.

— О! Герои — приветства ни Кейтен и изразително погледна кесията в ръката на Чез. — Виждам, че все пак сте върнали парите си. А къде са Алиса и крадците?

— Алиса! — извикахме двамата с Чез.

Срам ме е да кажа, но аз напълно забравих за нея. Та нали вампирката остана да пази стареца в онзи двор.

— За какво крещите? — изненада се Невил.

— Алиса остана да пази стареца, а ние хукнахме след момчето, откраднало парите на Чез.

— Разбирам, че сте го догонили. — Кейтен кимна към кесията. — Предадохте ли го на стражата?

— Може и така да се каже — отговорих аз уклончиво.

— Цял целеничък?

— Може и така да се каже — повтори ме Чез. — Само че го предадохме, защото беше вече мъртъв.

Кейтен се опули срещу нас. Няколко пъти си отваряше устата, явно опитвайки се да каже нещо, но от гърлото му излизаха само някакви странни звуци.

Но Наив не се изненада.

— Убили сте го?!

— Да бе — невесело се пошегува Чез. — Аз за парите си гърла прегризвам. Затова и неговото… го прегризах.

Докато се опитвах да си спомня къде беше вратата към вътрешния двор, в който оставихме Алиса, Чез набързо разказа за нашите приключения.

Вратата намерих доста бързо, не мога да се оплача от паметта си. Влизайки в двора, ние не повярвахме на очите си: Алиса и стареца кротко си седяха на една пейка и спокойно си говореха.

С Чез се спогледахме. Интересно, какъв ли се пада младежа на този старец?

— Къде се забавихте толкова? — не много топло ни посрещна Алиса.

— По-добре не питай — Чез се намръщи. — За какво си говорите с любителя на библиотеки?

Алиса го погледна укорително.

— Между другото, г-н Велес е много образован и начетен човек — каза тя.

Вгледах се в дрипавия старец. Това вонящо плашило — начетен и образован мъж?

— Не ме разсмивай, — рязко отвърна Чез. — И без твоите шеги е гадно. Помощникът на твоя начетен приятел го убиха почти пред очите ни!

— Убили са го? — изненада се стареца. — Странно…

Съдейки по факта, че този… как беше… Велес, не е много разстроен, мъртвото момче очевидно не му е роднина.

— Направо нямам думи, толкова е странно! — нервно каза Чез. — Цялата кръв е била изпомпана от него за няколко минути! Отиваме, а той лежи целият бял и с прерязано гърло… идиотска работа… Както се казва, на практика сме. Първи ден в града, а вече два трупа…

Чез говореше все по-бързо и по-бързо.

— … Не стига това, ами в някаква Прокълната къща ни настаниха, в която не да се живее, а да се стои дори е опасно. Като капак всички се страхуват от нас, сякаш сме заразни.

— Какво нервничиш — каза Кейтен. — Я се вземи в ръце.

— Всеки нормален човек на мое място ще се изнерви — обидено отговори приятелят ми и погледна към мен.

Какво ме гледа? Мен тези трупове по незнайна причина не ме разстроиха. Честно казано, не асоциирах тези мъртъвци с живи хора… Просто мъртви тела. Дори не ги познавах. Ако беше някой от моите приятели… пфу… Що за глупави мисли?

Старецът, който мълчеше през цялото това време, изведнъж каза тихо:

— За жителите на Пограничните райони Майсторите са почти същото, каквото са троловете за жителите на столицата. Приказки, с които плашат малките деца. Вие как бихте гледали на оживелите злодеи от приказките?

— И защо веднага злодеи? — обиди се Чез и впери поглед в Невил. — Вие нищо не ни казахте за това. Само не казвай, че точно тези приказки не са ви ги чели.

Братята бързо се спогледаха.

— Ами… не искахме да разваляме настроението ви.

— Настроението не искали да ни развалят — изимитирах Невил. — Ако знаехме какво е отношението към Майсторите, никога нямаше да се съгласим на тази практика.

Тук, разбира се, малко се изхвърлих. Все едно някой ще ни пита.

— Така беше — кратко отвърна Невил.

Ама и той… Умишлено са премълчавали, че тук с нас плашат децата. Не разбирам как с такова възпитание братя Викерс изобщо са решили да постъпят в Академията.

— Между другото, не всички жители на Крайдол се страхуват от Майстори — опита се да ни успокои Невил. — Повечето от вас просто излишно се притеснявате.

— Защо е това „вас“? — попитах го аз. — Искаше да кажеш „нас“.

— Не, именно „вас“. Ние с брат ми сме местни. Дори да станем наемни убийци и да ни издирват в цялата империя, тук ние винаги ще си останем свои и никой няма да тръгне да ни предава на стражата или да прави нещо още по-лошо.

— Браво — каза Алиса. — Не мислех, че хората сте способни точно на такова отношение към „своите“.

— Че то точно за вампирите не е типично — засмя се Чез.

Алиса въздъхна.

— За вампирите не ми се говори — те са готови да захапят гърлото на всеки, който според тях им пречи за нещо. А да им пречи може абсолютно всяко същество, без дори да го осъзнава.

— Мили и добри създания — сериозно каза Кейтен. — Вярно е, че хората и вампирите не се различават особено. Но защо изобщо говорим за това? Толкова работа имаме, а вие тук локуми разтягате.

— Извинете, а какво ще стане с мен? — тихо попита старецът, който през цялото това време слушаше внимателно нашия спор.

Кейтен с правото на най-старши взе решение:

— Ще те предадем на стражата. Ти си крадец.

— Позволете ми да не се съглася с вас — каза старецът. — Аз не съм крадец. Просто по стечение на обстоятелствата бях принуден да помогна на един крадец… но лично аз никога нищо не съм крал! Честно казано, това са неоправдани намеци.

Невил погледна стария човек.

— Слушай, дядка, начина ти на говорене ми се струва познат. Срещал ли съм те някъде преди?

— Възможно е — сви рамене старецът. — Преди време работех като библиотекар в градската библиотека.

— Ама разбира се! — спомни си Невил. — Ето откъде те познавам! Като дете вземах книги от теб… Чакай малко, не те ли обвиниха в подпалването на библиотеката?

ДЕЙСТВИЕ 7

— Обвиниха ме — съгласи се старецът. — Но аз нищо не съм подпалвал. Как бих могъл да подпаля смисъла на живота си? Лично съм събирал всички тези книги… обичах ги…

— Така, разговорите за книги ще оставим за друг път — рязко го прекъсна Кейтен. — Невил, сам решавай какво да правиш с този любител на книгите, аз спешно трябва да отида до магазина за мебели и да потвърдя поръчката, иначе ще трябва да спим на пода. Останалите по желание могат да се разходят из града или да се върнат в къщата.

— Ще се поразходим — в един глас отговорихме с Чез.

— Бих предпочела да работя — твърдо каза Алиса. — Можем да разберем от собственика на ресторанта за какво хлапето е ходило при готвача точно преди смъртта му.

— Както искате — каза Кейтен. — Аз тръгвам. Ако попаднете на Девлин, без мен не отивайте при началника на стражата. Не знам какъв човек ще се окаже…

Така и направихме: Кейтен взе Наив и изчезна в неизвестна посока, а при нас в качеството си на водач остана Невил. Той познаваше града като петте си пръста и веднага разбра къде трябва да отидем още щом му споменахме, че собственикът на заведението прилича на трол. За момента не взехме решение какво да правим със стареца и се наложи да го помъкнем със себе си.

— О, Гръм е много добре позната фигура в нашия град — каза ни по пътя Невил. — Преди петдесет години е държал в страх целия град. Не гледайте, че сега е толкова тих и кротък, на младини Гръм е бил голям побойник.

— А стражата? — бях изненадан. — Как са му позволявали да прави каквото си иска?

— О, тогава той е работил в стражата — усмихна се Невил. — Стъпвали са на пръсти покрай него. Сега всеки казва, че тогава са били най-спокойните години от създаването на града ни. Е, не всички са харесвали жестоките мерки, които е прилагал Гръм.

— Например? — веднага се заинтересува Чез.

— Ами, например, хванал един убиец на местопрестъплението и просто го разкъсал на две.

Имах богато въображение. Подробно си представих как този приличащ на трол човек разкъсва убиеца на две, и ми стана противно. А когато си спомних, че ние трябваше да се изправим в Академията срещу десетки каменни убийци, със сигурност превъзхождащи силата на Гръм, коленете ми омекнаха.

— Хайде без подробности — намръщи се Алиса. — Още ми се повдига, като си спомня убития в „Мечта“.

— Какво ти става, ние със Зак за един ден двама видяхме — изсумтя Чез. — И нищо ни няма.

Точно тогава един от минаващите минувачи без да иска блъсна Чез по рамото и моят приятел падна на земята, спъвайки се на случайно (или не толкова случайно) протегнатия крак на Алиса.

— Чез, добре ли си? — Алиса се засмя. — Да не ти се вие свят?

Ние с Невил се спогледахме и се засмяхме.

— Какво се смеете! — изрева Чез и скочи на крака. — Мен тука ме блъскат, събарят, а вие само се хилите?

— Вижте го, съборен от случаен минувач. Човек, занимаващ се с Изкуство в продължение на години, трябва да стои твърдо на краката си, — подразних приятеля си. — А теб всеки минувач може да те събори.

Чез целия почервеня.

— Да, аз съм… да, ти…

— Извинете ме за прекъсването — обади се старецът — но това не беше съвсем обикновен минувач.

— А какъв? — с интерес попита Алиса.

Старецът се усмихна неуверено.

— Това беше един най-обикновен вампир.

— Нисш?

— Не, истински потомствен вампир. Сигурно от клана Сеон — само те ходят така, не забелязват никого около себе си.

Чез рязко спря да мърмори и предпазливо погледна към тълпата.

— Отиде ли си?

— Нима в града ви свободно се разхождат вампири от Бойния клан? — попита тихо Алиса.

— Не съвсем, но истинските вампири лесно се различават от нисшите по дрехите. При нисшите са прилепнали, черни, блестящи… А когато в града се появи потомствен вампир, той е облечен най-обикновено, незабележимо, макар че по нахлупената качулка се разпознава доста лесно.

В прилепнали, черни, блестящи дрехи?! Би било интересно да се види това.

— Понякога местните тийнейджъри обичат да се шегуват и си слагат качулки, за да плашат хората — каза Невил.

Чез потърка насиненото си рамо.

— Е, това със сигурност не беше тийнейджър — изръмжа той. — Усещането беше сякаш ме блъсна стена.

— Настигни го и го накарай да се извини — не можах да устоя на подигравката.

Очите на Чез светнаха.

— Не, чакай, шегувам се!

— Спокойно, — изхриптя Чез. — Просто ще го проследим. Едва ли истински вампир идва в града само за да хапне няколко рула с мармалад. Сигурно този подлец ще се опита да убие някого.

— И ти искаш да му попречиш? — Алиса беше изненадана. — Не знаех, че тайно си се изучил за Майстор. Дори не всеки Майстор може да се справи с вампир от Бойния клан… или вече си успял да станеш Върховен Майстор?

— О, в колко неподходящ момент си тръгна Кейтен — оплака се Чез, без да обръща внимание на заяждането на Алиса. — Хей, не предлагам да се бием с него. Само да видим какво ще прави.

— Добре, давай — внезапно се съгласи Викърс старши. — Може и да излезе нещо от цялата тая работа. Между другото, как смяташ да го намерим?

Чез извади книгата си.

— Има тук едно заклинание в справочника. За търсене на изгубени вещи. Тъй като дрехата му за момент влезе в контакт с ръката ми, всичко би трябвало да се получи както с кесията.

Алиса погледна първо Невил, а после и мен.

— Добре, щом сте решили, действайте. Само че този път няма да идвам с вас. Ние с г-н Велес ще отидем до ресторанта, в който убиха готвача — тя се обърна към стареца. — Г-н Велес, знаете ли къде се намира ресторанта, чийто собственик се казва Гръм?

Вонящият „господин“ бързо закима. Очевидно също не искаше да преследва вампира.

— Късмет — подхвърли Алиса и бавно ни напуска.

Останахме трима.

— Само на мен ли ми се струва, че нейното „късмет“ прозвуча като „ако стане нещо — сами сте си виновни“? — попита неуверено Чез.

— Само на мен ли ми се струва, че се страхуваш? — невинно попита Невил.

— Аз ли се страхувам? — обиди се Чез. — Лично ще хвана този вампир, ако се опита да направи някоя гадост!

— Тогава да вървим, — обобщих аз. — Направи своето заклинание, о, Върховни Майсторе.

* * *

Червената мъгла от заклинанието на Чез ни доведе до самите покрайнини на града. Ние почти се блъснахме във високата градска стена, когато най-накрая забелязах мъжа със сивата роба, към която беше свързана тънката нишка на заклинанието.

Вампирът, разбира се, ако наистина беше вампир, стоеше до една не особено привлекателна къща и гледаше към прозореца на втория етаж.

— О, гледай — кимнах към фигурата в мантия. — Подбира си жертва.

— Жертва в моргата? — учуди се Невил. — Я виж надписа точно над входа.

„Морга“. И по-долу адрес: ул. „Златната кобила“, номер 13. Ама, разбира се, тринайсет. Как иначе. Интересно кой ли умник е измислил имената на улиците?

— Нищо не разбирам — призна Чез. — Сега какво ще правим?

Предпазливо погледнах към вампира. Той стоеше на едно място и унесено се взираше в очертанията на прозореца. Какво толкова зяпаше?

— Ще чакаме — реших аз. — Нека да видим какво ще прави по-нататък.

— И ако той направи нещо нередно… — започва Чез.

— … тогава ще избягаме — завърши вместо него Невил. — Нали не мислиш, че можем нещо да му направим? Ние сме на един зъб разстояние от истински вампир… и тримата.

Ако вярваме на думите на Келнмиир, че вампирите от Бойния клан са по-силни от Висшите на управляващия клан Миир, Невил е прав. Само дето не съм сигурен във факта, че това е вампир, и още повече, че е от клана Сион. Как така този задръстен старчок определи, че под мантията е скрит вампир от Бойния клан? Сякаш е ясновидец, а не миризлив крадец.

Междувременно вампирът видя нещо в прозореца на моргата. Иначе защо ще скача в същия този прозорец. Ако не гледахме точно към него в този момент, щяхме да пропуснем изчезването му. Вампирът, сега бях сигурен, че е вампир, се движеше толкова бързо, че едва успях да видя силуета му в прозореца. Преди секунда стоеше долу, в следващата го нямаше! Само една сянка се мярна в прозореца.

— Започна се. — Чез ме сръга с лакът в ребрата. — Хайде, да видим какво е забравил там.

— Ще стоим на място! — изръмжа Викерс старши. — Никъде няма да ходим. Едни вече ходиха. И резултатът? Труп под леглото.

— Вече и в стихове заговори — малко нервно се засмя Чез.

Всъщност Невил беше прав. Защо ни е да влизаме в моргата? Рано или късно вампирът ще излезе, тогава ще видим какво става.

Не чакахме дълго. Вампирът се появи на прозореца след няколко минути. И не беше сам. По-точно не беше само той. В ръцете си държеше отрязана човешка глава!

— Чез, защо ни замъкна след него, а? — със съжаление попитах приятеля си. — Ама че идиотски ден…

Вампирът междувременно се премести на покрива на сградата, клекна, извади от джоба си една чанта и старателно започна да пъха откраднатата глава в нея.

— Аз предлагам да изчезваме оттук и да забравим за този вампир — предложи Невил.

Гореспоменатият вампир в този момент се изправи на крака, хвърли чантата на гърба си и скочи върху покрива на съседна къща.

— А аз предлагам да го настигнем и да разберем защо му трябва да краде тази глава от моргата — изхриптя Чез и хукна след вампира.

Ние с Невил се замислихме за момент, в резултат на което трябваше да тичаме след приятеля си. Няма да го оставим сам, в края на краищата. Ами ако случайно догони вампира…

Вампирът бавно и грациозно скачаше от покрив на покрив. Но с такава скорост, че едва успявахме да го следваме по земята. Най-невероятното нещо беше, че той се придвижваше в центъра на града и никой (никой!) от минувачите не му обръщаше ни най-малко внимание, сякаш магия го защитаваше.

— Защо изобщо си помислихме, че е откраднал тази глава — размишляваше Невил. — Може би я е купил, или покойникът е завещал главата си точно на този вампир.

— Ти самият вярваш ли в това? — попитах го аз.

— Не — каза Невил. — Но би било чудесно, ако се окажа прав.

Пробягвайки още няколко квартала, си спомних един много важен въпрос. Но как да попитам?

— Слушай, Невил, ти нищо ли не си чувал за изпитанието, през което минават всички ученици от Академията?

— Изпитание?

— Ами, да… нещо като посвещение, предполагам.

— Не е за всеки — като помисли малко, каза той. — То е само за избрани… Ти да не си минал през такова?

— Не — отговорих аз набързо. — Но чух за нещо подобно…

Ние тичахме малко зад Чез, но не защото той бягаше по-бързо от нас. Просто така държахме под око както скачащия по покривите вампир, така и Чез… за всеки случай. Да не се нахвърлят един на друг. Че ако неудържимият ми приятел се нахвърли на вампира, едрозъбестия може да започне да се съпротивлява.

Хората бързо се разпръскваха пред нас, и в същото време успяваха някак си да не ни поглеждат. Така да се каже, оправяйте се сами, ние нищо не сме чули, нищо не сме видели. Дори стражата, виждайки бягащите по улицата Майстори, бързо сви в близките улички.

— Слушай, това е някакъв сбъркан град — казах аз. — Никой даже не поглежда в нашата посока, сякаш любопитството им е абсолютно чуждо.

— Така е — съгласи се Невил. — Дори ако започнат да ни убиват направо на улицата, никой пръста си няма да мръдне да ни помогне. Е… ако наблизо мине някой от моите приятели, но дори и тогава не се знае.

Бягахме доста бързо, само добрата физическа форма ни позволяваше да си говорим. Във всеки случай, позволяваше засега…

— Нека позная, може би защото сме чужди.

— Точно така. Защото вие сте чужди, а и аз в този район на града не съм съвсем „свой“.

Да, трябва да помисля за физическата си форма. Пробягахме едва няколко квартала, а вече започнаха да ме болят хълбоците и въздуха взе да не ми стига. Дали е от трите месеца в затворени помещения? Със сигурност…

— За обикновените хора, разбирам — изръмжах ядосано. — Но стражата защо?

— Тяхно задължение е да защитават жителите на града — отговори Невил. — А Майсторите не са жители на Крайдол, освен това, кой да е Майстор струва колкото всички стражи на това градче.

Чез бягаше няколко метра пред нас и не намаляше скоростта си, дори постепенно взе да я увеличава, като че ли смяташе да скочи върху покрива при вампира.

А вампирът си скачаше по покривите и идея си нямаше, че има опашка. Или все пак си имаше?

Фигурата в наметало скочи на поредния покрив, след това на още един, после… Стоп! На следващия покрив не скочи!

По инерция пробягахме още двадесетина метра и спряхме. Чез се беше поувлякъл и мина половин квартал, преди да осъзнае, че преследвания е изчезнал.

— Къде е? — задъхано попита той, връщайки се при нас.

— Вероятно в тази сграда — неуверено отговорих аз. — Освен, разбира се, ако светкавично не се е метнал в друга посока.

— Ще му дам аз едно светкавично! — Чез размаха юмрук към сградата, в която вероятно беше вампира.

Естествено, Чез реши да влезе в къщата, и естествено ние с Невил трябваше да го прикриваме.

— Ако се случи нещо с нас, ще те убия — обещах на Чез.

— И аз, — присъедини се към мен Невил.

Обиколихме около къщата и колебливо спряхме пред една олющена врата.

— Знаеш ли, мисля, че това място ми е познато — каза Чез бавно. — Дори бих казъл, че…

Погледнах познатата врата, познатия квартал, както и познатия прозорец на втория етаж.

— Вече сме били тук — завърших думите на Чез и поясних на Невил: — В тази къща открихме трупа на крадеца.

Няколко секунди минаха в пълно мълчание.

— Добре, да влезем и да видим какво е забравил тука — най-накрая каза Чез. — Нали казват, че престъпниците винаги се връщат на местопрестъплението.

— Да — съгласих се аз. — Ето ние с теб също се върнахме. Ако някой разследва убийството и ни следи, много добре се вписваме в това твърдение.

И ние за втори път този ден влязохме в къщата. И за втори път бяхме напълно подготвени. Готови с огнени топки и всевъзможни щитове, и дори левитация (само аз).

На първия етаж нямаше никого. За да го разберем, ни трябваха само няколко погледа. Но виж, да се качваме на втория етаж не бързахме. Дори вироглавец като Чез не искаше да срещне вампира лице в лице.

С жестове ние с Невил му обяснихме — след като той забърка тази каша, нека пръв да се качва. А ние ще го прикриваме, доколкото можем.

Целият боен плам на Чез изчезна още на първото стъпало на стълбата. Той се спря нерешително, после пое дълбоко дъх, сякаш се канеше да се гмурка под вода, и бързо преодоля останалите стъпала. Ние с Невил забързахме след него, със свити сърца чакахме викове и звуци от борба, но нищо подобно нямаше. Чез стоеше в средата на стаята и се оглеждаше.

— Ако е бил тук, отдавна си е заминал — ни каза с леко разтреперан глас Чез.

— Е, чудесно — облекчено каза Невил. — Така е по-добре.

— Вижте. — Чез кимна към леглото. — Трупът все още не е взет.

Пристъпих по-близо към убития крадец и едва се сдържах да не изкрещя.

— Ъ… м-момчета — заекнах аз. — Взели са го. Само че не целия…

Главата на трупа липсваше.

— Слушай, Невил, случайно да си чул за мотаещи се в града ви колекционери на глави? — опита да се пошегува пребледнелия Чез.

Викерс старши не каза нищо. Като че ли му прилошаваше. Ние с Чез вече започнахме да привикваме с такива гледки, но Невил очевидно трудно задържаше съдържанието на стомаха си.

— Да се махаме — казах твърдо. — Няма какво да правим тук.

Невил кимна бързо и първи се устреми надолу по стълбите.

— Ама че сме късметлии — нервно се засмя Чез, тръгвайки по стълбите.

В следващия миг едва не ритна Невил, който бягаше нагоре по стълбата, сякаш е видял оше един труп.

— Момчета! Труповозката пристигна.

— Какво е пристигнало? — изненадах се аз.

— Колата, с която карат труповете в моргата.

Така. Е, дойдоха за трупа, и какво сега? Ние сме в края на краищата Патрул. Ще кажем, че просто сме проучвали местопрестъплението.

Отидох до прозореца и погледнах към улицата. Ето ти Законът на Мърфи в действие: на входа наистина стоеше каруца с два коня, а до нея…

— Хей, Чез, дошли са същите двама стражи, които срещнахме предния път тука. Страхувам се, че няма да разберат защо трупът е загубил главата си докато ги е нямало, а нашето присъствие значително ще засили подозренията им.

— Хайде де — отвърна Чез. — Та те се страхуват от нас едва ли не повече, отколкото от вампирите.

— Страхът няма да им попречи да докладват на началството — каза бавно идващия на себе си Невил. — Можем, за да не предизвикваме излишно подозрение, да се качим на покрива и да се спуснем от другата страна на къщата?

— Добра идея — съгласих се аз. — Главното е, че още не са ни забелязали отдолу.

На първия етаж се чу скърцане от отваряне на врата.

— Бързо! — прошепнах аз и първи се качих на прозореца.

Стъпвайки на перваза, просто направих малък левитационен импулс и отлетях на покрива. След това помогнах и на другите двама, те не можеха да летят.

— И сега какво? — запита Чез.

— Мисля, че е по-добре да изчакаме докато стражата си тръгне, а след това да слезем — предложи Невил. — Така ще бъде по-добре.

— За нас или за стражата? — уточни Чез.

Междувременно, аз се изправих на крака и се огледах наоколо. Въпреки, че това беше само втория етаж, гледката беше доста добра. Всъщност, триетажните сгради в Крайдол не са толкова много, така че от тук можеше да се види почти половината град.

— Мисля, че разбирам защо вампирът се придвижва по покривите — каза присъединилия се към мен Чез. — Много е удобно и няма почти никакви хора. Ние също може да опитаме да се приберем така вкъщи.

— Че как? — заинтересува се Невил. — Можеш ли да правиш скокове от по десет метра?

— Не мога — огорчено призна Чез. — Отдолу изглежда лесно, сякаш всички къщи са много близко една до друга. Във всеки случай, така изглежда, когато го прави вампир. За съжаление, този метод на придвижване из града е достъпен само за Зак.

Честно казано, не владеех левитацията толкова добре, че да рискувам със свободен полет на такава височина. Нищо чудно в най-неочаквания момент левитацията да не сработи, макар че простите заклинания като Огнени топки, Въздушни юмруци и обикновени магически Щитове почти винаги стават без засечки.

— Жалко, че призоваващото ти заклинание изчезна — спомни си Невил. — От тук бихме могли да определим посоката, в която е отпрашил вампира.

— Направи ново — предложих на Чез. — Няма какво друго да направим.

Чез послушно отвори справочника и започна да прави заклинанието.

Аз се опитах да седна някъде, но покривът беше покрит с такъв слой мръсотия, сякаш не беше чистен от построяването на къщата.

— О, колко е мръсно — оплаках се на Невил. — Тук изобщо вали ли?

— Вали — сви рамене Невил. — Но рядко.

— О-хо, гледайте — с дрезгав глас каза Чез. — Ето я червената нишка. Само че никъде не отива…

И наистина, прозрачната червена нишка правеше странни плетеници по покрива, сякаш вампирът е играл на гоненица с някой. И се движеше, следвайки пътя на вампира. Скоро прескочи на следващия покрив.

— Надявах се, че се е скрил някъде тук — каза Невил. — Както и да е, мисля, че той ни е наблюдавал от покрива, вижте как е обикалял тука.

Чез внимателно наблюдаваше как действа заклинанието му.

— Слушайте, мисля си… — най-накрая каза той. — Дали хората виждат червената нишка? Изглежда, че не, никой не поглежда към нея. От друга страна, ние всички я виждаме…

— Леле, Чез започва да се интересува от наука — не можах да устоя на го подиграя.

— И то след като напуснахме Академията — добави Невил. — Не напрягай мозъка си напразно, ще го претовариш. Попитай довечера Кейтен, щом толкова те заинтересува.

Погледнах към съседния покрив да видя накъде ще продължи нишката. Но тя не продължи по-нататък, сякаш… вампирът е останал там!

— Слушайте, а може би той сега ни наблюдава!

— Но защо? — попита Невил. — Не разбирам. Ако се опиташе да ни нападне, по щях да го разбера…

— Пепел ти на езика — изръмжа Чез. — Не буди лъва, докато си спи на съседния покрив и никого не закача.

Уау, каква интересна интерпретация на поговорката.

Ние с Викърс старши стояхме и подозрително оглеждахме съседния покрив. Като че ли върху него нямаше никой, само някаква купчина боклук…

— Все пак да опитаме да продължим по следата, а? — невинно попита Невил. — Може би просто се е спуснал по другата страна на къщата.

— Или може би просто се е спуснал по другата страна на къщата, а след това се е върнал и сега ни чака в засада? — с разтреперан глас предположи Чез.

Странно, какво става с гласа му?

— Хайде де, за какво му е да го прави? — попитах, без да се обръщам.

— С-сам го п-попитай! — истерично извиси глас Чез.

С Невил се обърнахме наоколо толкова бързо, че едва не счупихме вратовете си.

Чез висеше в много неудобна положение — с главата надолу. А фигурата в сива роба го държеше за крака и демонстративно го поклащаше.

Усетих странното чувство, че всичко това вече съм го преживявал. Тогава… по време на атаката на Академията…

— Добре изглежда, нали? — с мек глас каза вампирът.

Без да кажем и дума, ние с Невил запалихме Огнени птици и пристъпихме напред.

— Пусни го веднага! — процедих през зъби.

Вампирът направи крачка до ръба на покрива.

— Да го пусна? Сигурни ли сте?

Сега Чез висеше с главата надолу точно над разхождащите се отдолу хора. Отново ме порази факта, че никой не ни обръщаше внимание, но това… не беше важно. Преди всичко бях притеснен за съдбата на моя приятел…

— Какво искаш от нас? — разумно попита Невил.

— Аз? От вас? — изуми се вампирът. — Че нали вие прикрепихте към мен глупавото си заклинание и ме преследвахте из целия град? Или греша и са били някои други недоучени Майстори?

— Не — смутих се аз. — Но ти открадна глава на човек от моргата, и после още една, на крадеца…

— Само си помислете — вампирът сви рамене. — На тях тези глави вече не им трябват. Забележете, дори не съм убивал никого.

Имах странното впечатление, че той се оправдава пред нас. Или само ми се струваше?

— Върни ни главите и ще те пуснем, — обади се Чез.

Честно казано, не разбирах защо са му на Чез тези глави, но това си е негова работа.

— Глупачета — почти нежно каза вампирът. — После сами ще ми благодарите.

— Ще благодарим, когато ти разпръснем праха по вятъра! — смело изграчи Чез.

Аз многократно съм се убеждавал, че вампирите имат чувство за хумор, но тяхното е доста особено. Сега например вампирът реагира бързо. Разтвори пръсти и пусна Чез.

— Ааа! — изкрещя Чез, падайки надолу…

Ние с Невил просто не можахме да реагираме. Но вампирът в последния момент отново хвана Чез за крака.

— Какво, уплаши ли се? — попита вампирът червенокосия ми, силно пребледнял в момента, приятел. — Нека ти бъде за урок. Не се шегувайте с по-възрастни чичковци. — Той се обърна към нас. — Чуйте ме добре, хлапета, Патрул ли сте, какви сте не ви знам, но повече пред очите ми не се мяркайте. Ясно ли е?

— Ясно, — отговорихме едновременно аз и Невил.

Мисля, че Невил сега търпеливо чакаше същото като мен. Първо вампирът да пусне Чез, а после ще му покажем какво могат „хлапетата“.

— И повече не треперете, — посъветва ни вампирът. — Ще става още по-лошо.

Ще видим за кого ще става по-лошо — вбесено си помислих. Участвали сме в десетки двубои в Академията. Пред нас във въздуха сияеха две Огнени птици, които само чакаха възможност за атака, да подпалят и изгорят противника.

Вампирът умишлено бавно премести Чез на покрива и го пусна. Чез още не беше паднал на керемидите, и ние вече се задействахме.

Атаката беше съгласувана, както нееднократно сме го правили на тренировките. Първо атакувахме с уморените от чакане Огнени птици. За всеки случай пуснах към Чез лек левитационен импулс, за да го отдалеча от вампира, а Невил в това време създаде цял орляк малки Огнени пеперуди и ги изпрати след птиците. Но вампирът дори не се опита да ги избегне.

— Хлапета — едва ли не ласкаво каза той и с едно махване на ръката спря всичките ни птици и пеперуди във въздуха. — А сега, заспивайте…

* * *

Този път всичко беше различно. Сънят не беше точно сън… беше спомен за нещо, което не се е случило, но можеше да се случи в този или в някой друг живот. В живота на човек, когото не познавам и никога няма да познавам.

Това бяха неговите мисли, преминаващи бавно през съзнанието ми:

Съдбата. Какво е съдбата, ако не предопределеност? План на битието, в който са описани действията на всички хора? Ако животът ни наистина е предопределен, тогава аз, като всеки нормален човек, искам да хвърля едно око на бъдещето си. Какво е мястото ми в този план и съществува ли там свобода? Или всичко е предопределено веднъж и завинаги? А какво ще стане, ако аз все пак науча бъдещето си? Ще стана свободен, или напротив, още повече ще се оплета в паяжината на съдбата? Какво пък, възможно е Фонтанът на съдбата да ми покаже това, което искам да знам…

Пред очите ми се появи фонтан със статуя на дракон. Изведнъж драконът обърна глава към мен и ме погледна със златните си очи…

* * *

— Зак, събуди се!

Някой ме разтърсваше по рамото.

— Да, да, ставам вече… — промърморих и се обърнах на другата страна.

— Да го сритам ли? — предложи познат глас.

— Чез, ей-сега аз ще те ритна! — веднага реагирах и отворих очи.

Къде съм? Не е вкъщи, не и в Академията… небе над главата ми… Дракон да ме вземе, аз съм на покрив!

Рязко скочих на крака и се огледах. Около мен стояха моите приятели и нагло се усмихваха, но аз не се обидих, а глупаво се вторачих в летящите над нас Огнени пеперуди.

Така. Ние нападнахме вампира веднага след като той пусна Чез, а после… заспах, така че какво се получава?

— Откога летят така? — кимнах към Огнените пеперуди.

— Когато се събудихме, те вече си летяха — каза Невил. — Колко интелигентно ни победи този вампир. Даже не сме пострадали! Въпреки това съвсем ясно ни демонстрира колко по-слаби сме от него.

— Накратко, присмя ни се — обясни ми Чез в случай, че не съм разбрал. — Хей, ти повтаряше в съня си „съдба, съдба“? Какво сънуваше?

— Не си спомням — излъгах аз.

Или не лъжех… Струваше ми се, че помня общия смисъл на съня, но защо непрекъснато съм повтарял думата „съдба“?

— Махнете тези пеперуди! — казах нервно. — Стига са пърхали наоколо.

— Спокойно — засмя се Чез. — Не ставай нервен. Е, изтърваха ни за пореден път, така че няма да ни разпитват.

Много смешно.

— Нека да се прибираме вкъщи — предложи Невил.

— У вас? — делово попита Чез.

— Не, защо у нас? — смути се Викерс старши. — В… Прокълнатата къща.

Да нарека това място „у дома“ просто езика ми не се обръщаше. Но Невил беше прав, ние наистина трябва да се прибираме. Не знам откога лежим в безсъзнание, но вече можеха да ни хванат.

— Как елегантно ни сритаха задниците — каза Чез, когато започнахме да слизаме от покрива. — Завист ме обзе, направо ми се прииска да съм истински вампир.

Невил се засмя.

— Извинявай, но за истински вампир не ставаш, нямаш подходящи родители, а нисшите в сравнение с тях са трагични.

— Всичко разваляш — въздъхна Чез. — Не може ли поне да помечтая.

Слизах последен. Тъкмо провесих крака и се канех леко да приземя ценното си тяло на земята, когато до мен сякаш от нищото се появи млад човек с много странен вид. Беше облечен с черни прилепнали панталони, черна риза с качулка, под която се виждаше черна маска, смътно приличаща на човешко лице. Веднага разбрах, че това е нисш вампир. Невил много точно беше ни описал странните им дрехи, в които се обличат местните нисши.

Без колебание сложих Въздушен щит между нас (любимата си магическа стена не посмях, че пак можеше да се получи нещо неочаквано), и тъкмо се канех да пратя нещо убийствено по него, когато това плашило изведнъж замаха с ръце и забърбори:

— Извинете, просто исках да се уверя, че сте добре. Ние не можехме да се намесим, защото истинския вампир е много по-силен от нас. Съжалявам…

— Ти кой си? — бях толкова изненадан, че едва не паднах от ръба на покрива.

— Наричайте ме Даркин — каза бързо нисшия.

Какво означава „наричайте ме Даркин“? Малко двусмислено звучи. Това ли е истинското му име, или той току-що си го измисли за нас…

— Добре — не започнах да споря.

— Извинете ме още веднъж, но трябва да тръгвам. Ако искате нещо, можете да ме намерите в кръчмата „При добрия вампир“, или просто се обърнете към кой да е градски вампир и му кажете, че искате да се срещнете с Даркин. Тогава аз ще ви намеря.

„При добрия вампир“? Така ли се казва тази кръчма? Интересно чувство за хумор трябва да има собственика.

— Довиждане — каза нисшия вампир и скочи на съседния покрив.

— Зак, какво се бавиш? — извика отдолу Чез.

— Идвам! — Казах и скочих. Едва в последния момент си спомних, че е добре да забавя падането. Ето докъде ме доведоха всички тези вампири…

ДЕЙСТВИЕ 8

Едва не подминахме Прокълнатата къща. И нищо чудно, тъй като тя се беше променила много през време на нашето отсъствие. Не, къщата си беше все така грохнала, почерняла от времето, или може би от пожар, но сега беше почти изцяло скрита от дървета, храсти, лиани… Просто някаква вълшебна градина!

— Няма начин, Кейтен сигурно е уговорил някой от друидите да помогне. За да израстнат тези огромни дървета толкова бързо… — изненадано каза Невил.

— Това да не са ти кактуси — не пропусна да ми напомни за моите биологични проучвания Чез.

Ние колебливо влязохме през чисто новата порта.

— Страхотно — каза Невил, оглеждайки се. — Невероятна градина.

— От другата страна на двора има и плодни дървета — ни съобщи един приятен женски глас, непознат при това!

Зад дървото се показа стройно момиче в прилепнала зелена рокля.

От изненада за миг се вцепенихме. Момичето беше много красиво… за друидка.

Ако някой не знае, друидите живеят много, много дълго. И най-важното, младите друиди от Древната гора просто не ги пускат да отидат в града, може би, за да не би някой да ги вкара в „правия път“. Ето защо, въпреки красотата на това момиче, нещо в нея не беше както трябва.

Вгледах се по-внимателно в нея… Ами да, разбира се! Твърде контрасно от красивото момичешко лице гледаха мъдри, всеразбиращи очи на възрастна жена. Направо тръпки да те побият. И въпреки, че беше красиво момиче — и фигурата, и красивата гъста черна коса, и зелените очи, но по някаква причина тя ми действаше отблъскващо… а може би сам себе си убеждавах в това? Та тя беше наистина красива…

— Какво се стреснахте? — каза момичето.

Малко се смутих. Наистина, какво правя? Вече си имам дама на сърцето, а стоя като истукан и нахално поглъщам с очи непознатата.

— Извинете, просто днес имахме много лош ден — казах бързо, опитвайки се да предотвратя някоя глупава забележка на Чез. — Моето име е Зак, Това са Невил и Чез.

— Мелисия, — представи се друидката. — За приятели само Мел.

— Много ми е приятно да се запознаем — Чез изненадващо дружелюбно се поклони на дамата и дори не каза нищо гадно. Странно.

— Това всичко вие ли го направихте? — попитах аз, оглеждайки наоколо с интерес.

— Разбира се — кимна Мелисия. — Работа за един час. Затова пък сега от улицата почти не може да се види това чудовище.

Аха, за къщата говори.

— Хей — веднага реагира Чез. — По-полека. Приятно ли ще ви е, ако дойда във вашата къща и я нарека кочина?

Невероятно. Та нали само преди няколко часа наричахме Прокълнатата къща не само кочина, но и с такива думи, че ще ни е срам да ги кажем на глас пред момичето.

В зелените очи на друидката се появиха весели искри.

— Наистина, как можах да го кажа? Това е просто една красива къща. Даже малко ви завиждам — със сарказъм добави тя.

— Така е по-добре — кимна любезно Чез.

— Е, моята работа тук приключи, за съжаление, — театрално въздъхна Мелисия — Налага се да си ходя. Ако имате нужда от лечение, не се колебайте да ми се обадите. В общината на друидите винаги ще ви кажат къде да ме намерите.

— Непременно — обеща Чез. — Но от друга страна, без травми се живее по-добре. Така че по-добре вие при нас да идвате…

Това е, изненадата премина и Чез отново започна с глупостите.

— Че е по-добре, по-добре е — съгласи се тя. — Но нещо ми подсказва, че моите услуги ще ви потрябват още много пъти.

Тя грациозно мина покрай нас, като че ли случайно бутна Невил по рамото, и се отправи към портата. Добре, че друидката не погледна повече към нас, защото след последните й думи едва ли щях да съм в състояние да затворя устата на Чез, за да й каже в подробности какъв вид услуги би искал от нея. Не че действително искаше тези услуги, но просто нямаше да може да преглътне подобен отговор.

— Ама че друидка — каза Чез, когато Мелисия изчезна от погледа ни. — Жалко, че вече имам приятелка, иначе щях да…

— А шамар по врата? — прекъснах го аз. — Не видя ли очите й? Тя е вероятно по-възрастна от теб, мен и Невил заедно. Ъъъ… Невил?

Едва тогава забелязах, че през цялото време Невил подозрително мълчеше.

— Невил. — Чез го плесна по рамото. — Какво правиш?

— А… — вяло отговори той. — Не, нищо… така… замислих се.

Ушите му подозрително се изчервиха.

Нима… нима Невил харесва тази друидка? Не може да бъде. Въпреки че симптомите са налице — през целия разговор Невил стоеше глупаво вторачен в Мелисия. Е, и аз се бях втренчил в нея също, но само в началото, след това се взех в ръце. А ето Викърс старши горското момиче направо порази… може би дори умишлено, не е чудно, че тя сякаш случайно го докосна, преди да напусне.

— Всичко е ясно — въздъхна Чез, който си мислеше същото като мен. — Сега един от нас ще трябва спешно да се контузи. Само имайте предвид, че днес вече пострадах достатъчно — не ме бройте!

— Хайде де — Невил махна лениво. — Просто красиво момиче…

— Няма нужда от тези нелепи извинения — каза Чез. — Бъди мъж — щом ти харесва, харесва ти. И нищо, че е друидка.

— Ама, аз…

— Нямам думи — поклати глава Чез. — Каква скромна младеж се навъди…

Особено като се има в предвид, че Невил е почти двойно по-голям от Чез. Това е наистина младеж, толкова млади.

Така влязохме в Прокълнатата къща — шегувайки се с изчервилия се Невил и обсъждайхки прелестите на друидката.

— А ти видя ли какви зелени очи имаше? Нашият Невил не е глупак… Опа…

Спряхме се на вратата и зяпнахме от учудване.

По време на нашето отсъствие къщата беше станала направо неузнаваема.

— Уау — ошашавено изхриптя Чез. — Да не сме объркали къщата?

За миг си помислих точно същото. Но само за миг. Сигурно Кейтен не само беше купил нови мебели, но също така беше докарал и някакви специалисти… но не строители, а Майстори. Защото само с магия можеше да се обясни всичко, което виждаха очите ми. Подменено беше абсолютно всичко — стени, подове, стълби, картини…

Холът, който заемаше целия първи етаж, беше застлан с прекрасен червен килим. До стълбището към втория етаж бяха разположени меки кресла и огромна маса, а цялото останало пространство беше напълно свободно. Стените вече нямаха никакви пукнатини — скриваха ги нова дървена облицовка и почистените от мръсотията картини.

— И все пак собственикът на тази къща е бил пълно куку — не се сдържах. — Само вижте тези произведения на изкуството.

От висящите по стените картини ни гледаха, зъбеха и едва ли не ни се нахвърляха ужасяващи създания. Някои от тях ми бяха познати от всевъзможни приказки и истории, но повечето не можеха да ми се присънят дори и в най-ужасния ми кошмар. Непременно трябва да разгледаме по-отблизо тези картини, само да имаме свободна минута.

— Защо трябваше да се реставрират? — възмути се Чез. — Такова вечер да видиш — цяла нощ кошмари ще сънуваш. Ама че страшилища…

— Хайде, доста оригинални картини, — сговорчиво каза Невил. — Нещо в тях е… неземно. Като че ли всички тези същества ни гледат от друг свят…

— Бррр — потръпна Чез. — Да не си болен?

Междувременно аз се огледах наоколо. Картините бяха отвлекли цялото ни внимание от новите мебели. А те изглеждаха много обикновени — без излишни украшения, с много изчистени линии. Веднага се виждаше, че ги е правил истински майстор.

— Хей, а къде са другите? — дойде Невил на себе си. — Ние трябваше да сме последни… Е-хо! Хора!

Тишина.

— Хей, може би едно от чудовищата от тези картини е оживяло и ги е изяло? — предположи Чез.

Ние с Невил така го изгледахме, че той веднага спря с шегите.

Отвън се чу глас:

— … разбира се, но какво се случи след това…

— … не, не съм съгласен…

— Алиса и Кейтен — познах аз гласовете на приятелите ни.

— Хайде да ги изплашим — внезапно предложи Чез. — Да се скрием зад вратата и да ги стреснем…

— Само че без мен — Викерс старши поклати глава и отстъпи няколко крачки.

— Тогава просто се махни, за да не те видят — го помоли Чез. — Зак, хайде по-бързо.

Изглежда, че за моето съгласие никой не пита.

Ние с Чез застанахме от двете страни на вратата и зачакахме приятелите си.

Първи влязоха Кейтен и Алиса.

— Здрасти, Зак, здравей, Чез — дружно казаха те, преди да имаме време да правим нищо.

Чез така и остана с отворена за вик уста.

— Какво стоите тук? — попита ни вървящия след тях Наив.

— Ами така… — казах неопределено, поглеждайки към отсрещната стена. — Възхищаваме се на картините.

От стената насмешливо ме гледаше странен мъж, с обгоряло лице, дълги неизрязани нокти и странна широкопола шапка.

— Намерили на какво да се възхищават — избоботи в отговор Наив. — От тези чудовища целият настръхвам…

— Това е от глад, скоро май не си ял — побърза да каже Чез.

Първото нещо, което направи Алиса, беше да дойде при мен и внимателно да ме огледа от главата до петите.

— Изглеждаш непокътнат — констатира тя. — Малко смачкан, мръсен, но непокътнат. Значи не сте догонили вампира?

Ние се спогледахме с Невил.

— За догонване, догонихме го…

— Само че той порядъчно ни натупа — нетърпеливо обясни Чез.

Сега вече и Кейтен ни погледна внимателно.

— Преди не съм забелязвал такава доброта във вампирите — каза той замислено, след като се увери, че сме цели. — Е, разказвайте, какво е станало и защо все пак сте решили да преследвате вампир? Живота ли ви омръзна? Между другото, аз отговарям за вас, така ли ще ми се отплащате!

Изглежда Майсторът се ядоса не на шега.

— Той започна първи — не остана длъжен Чез. — Разхожда се той по улицата, блъска се… А също и глави краде!

Тишина.

Ние с Невил нямахме какво да добавим, а останалите за миг застинаха, опитвайки се да разберат шегува ли се Чез или не.

— Какво краде? — тихо попита Кейтен.

* * *

Седяхме в удобните кресла около огромната кръгла маса и слушахме разказа на Чез. Той разказваше за нашите приключения. Подробно и точно. Само че по неговите думи излизаше, че не вампирът го е държал над ръба на покрива, а той сам е влязъл в двубой с вампира, но ние с Невил сме го провалили. След като Невил го опърли леко с малка Огнена топка, Чез се поправи и разказа всичко както си беше.

Всички бяха изненадани от разказа, освен Наив, когото изпратихме до „Вкуснотии“ да купи нещо за вечеря.

— Късметлии сте, че още сте живи — каза Кейтен.

Сякаш не го знаехме.

— Обикновено вампирите с никого не се церемонят. Очевидно е имал други планове за вас, иначе нямаше да ви прости — замислено каза Алиса. — Вампирите са много кръвожадни същества.

Чез я погледна, но се въздържа от коментар. Правилно, за днес лимитът му от глупави шеги се изчерпа.

— Може би той просто не е искал да се кара с Майсторите — предположи Кейтен. — Макар че какво можем ние да им направим?

— Между другото, — сетих се за един отдавна вълнуващ ме въпрос. — Кейтен, кажи ми, какъв е смисълът, че сме се научили да сплитаме няколко магии? Вампирът за секунда ни приспа, Огнените пеперуди му се подчиняваха повече, отколкото на нас, а нали той уж дори с елементарна магия не може да работи.

Кейтен зае поучителна стойка.

— Първо, това, което сте научили — то е само базата. Само след година ще се усмихвате на сегашните си заклинания, а след още една година дори няма да си ги спомняте. Всеки ученик, който е в третата си година от обучението, може с лекота да се справи с всички първокурсници, взети заедно. Виждате ли разликата?

Опитах се да си представя какви тогава са възможностите на Майсторите, но не можах. Въображение не ми достигна.

— А на второ място? — попита Невил.

— Второ, вампирите използват не магия, а изкуство. Те не могат да създадат Огнена пеперуда, затова просто обръщат магията против вас самите.

— Аха, — обобщих аз. — Значи каквото сме научили, можем да го използваме само срещу тези, които никога не са се занимавали с магия. А всеки вампир, друид, каменен трол и особено Майстор с лекота ще се разправи с нас, без нито една драскотина. Не повдига много самочувствието, нали?

Чез и Алиса кимнаха.

— Лесно е да си най-умен сред глупаци — обобщи Невил. — Лесно, но досадно.

— Не се притеснявайте, някой ден и вие ще станете Майстори — опита се да ни развесели Кейтен.

— Някой ден?

— Ами, след около четиридесет години, ако не замразят обучението ви — уточни Кейтен.

— Какво ще правят? — ококорих се аз.

— Не са ли ви казали? — изненада се Майстора.

Ние всички поклатихме глави.

— Твърде много ученици по време на обучението „прегарят“. Нали знаете как при голямо физическо натоварване получаваш мускулна треска — след това дълго време не можеш нищо да правиш. Същото става и при учениците, които надценяват силата на организма си, получава се така нареченото „прегаряне“. Те се лишават от възможността за използване на магии за период от няколко месеца до няколко години. Освен това, по време на обучението това се случва с почти всички и по няколко пъти. Най-често във втори и трети курс. В периода на възстановяване учениците се изпращат вкъщи или в други градове със специфични задачи на Академията. Затова след първи курс групите се размесват, случвало се е от целия курс да се обучават едва няколко дущи.

Ама че работа. Значи учиш си, учиш си и изведнъж разбираш, че можеш да „прегориш“ или да се пръснеш. Това обяснява защо с нас се обучаваха и ученици от други курсове. Вероятно твърде дълго са се възстановявали, бедните. Също така става ясно и защо никой не може да ни каже колко продължава всеки курс, защото за всеки ученик периода от време е различен.

— А след „прегарянето“ всеки ли се възстановява? — попита подозрително Невил. — Може ли силата да си отиде и никога да не се върне?

Кейтен сви рамене.

— Няма да лъжа, всичко се е случвало във вековната история на Академията, но аз самият не помня такъв случай. Така че не се притеснявайте.

Наистина. Като си помисля, да се спре обучението за пет или шест години… брр…

— Ами петорките? Ако някой от нас „прегори“, тогава кой ще заеме неговото място?

— Нямам представа — каза Кейтен. — Петорките са от ученици от един випуск. Може би всички ще бъдете замразени, за да не се разделяте, или просто ще ви разформироват.

И двата варианта еднакво не ми харесваха. Изводът — най-добре да не „прегаряме“…

Замълчахме за момент, да асимилираме информацията.

— Между другото, Алиса — опомни се Чез. — Какво стана при теб? Разпита ли главния заподозрян?

Вампирката не сподели доброто му настроение.

— Може да се подиграваш, но за момента детето е наистина основният и единствен заподозрян.

— Не разбрах — бях изненадан.

Алиса замълча за миг.

— Виждате ли, Гръм днес не е виждал никакви деца в заведението си. Освен това, на деца е забранено да влизат в ресторанта.

— Странно, че теб са те пуснали — пошегува се вяло Чез. — Това означава, че детето е и убиец?

— Заподозрян — поправи го Алиса. — Или поне много ценен свидетел.

— А може би това дете е просто син или племенник на готвача. Идва понякога тайно от Гръм да хапне нещо вкусно — предположи Невил.

Алиса поклати глава.

— С Велес отидохме при семейството на готвача, никога не е имал деца. Племенници, съвпадащи с описанието, също не открихме.

— Безизходица — заяви Кейтен. — Остава да разпитаме хората на улицата за дете с подобно описание. Все едно да търсиш игла в купа сено.

Можехме да използваме търсещо заклинание… но сега вероятно беше твърде късно. Ако го бяхме направили веднага след като открихме трупа, можеше и да се получи… или ако заклинанието можеше да намери откраднатата кръв. Но какъв е смисълът да мисля за това, като вече е твърде късно.

— Алиса, а какво направи с миризливия старец? — спомни си Чез. — За какво го влачи със себе си…

— За твое сведение, този миризлив старец някога е бил уважаван уредник на библиотеката — изсъска вампирката и рязко скочи от стола си. — Да не си посмял да говориш за него с такъв тон.

— Наистина — присъедини се Невил към нея. — Още като дете съм вземал книги от този старец. Добросърдечен човек е.

Чез обидено се намръщи.

— Нямам намерение да обиждам този добър и мил човек. Но пък как вони…

Алиса се хвърли със свити юмруци към Чез, но на половината път Кейтен леко я хвана.

— Деца, не се карайте — бащински каза той, което само по себе си беше смешно, защото на външен вид не изглеждаше по-възрастен от мен. — Вече имате достатъчно проблеми.

Вампирката засрамено се върна на мястото си, хвърляйки коси погледи към притихналия Чез. Все пак, до юмручен бой сме стигали много рядко. Защо Алиса така защитава този старец?

— Е, къде все пак го оставихте? — попитах аз.

— Оказа се, че Велес готви много добре — Алиса се усмихна. — Гръм се съгласи да го вземе, докато си намери добър готвач. Между другото, Велес не напразно е бил библиотекар — той знае наизуст стотици книги. Може би той ще ни помогне с този фонтан, както и с историята на Прокълнатата къща.

— Какво пък, неговите знания наистина могат да ни помогнат — съгласи се Кейтен. — Ще трябва да поговоря с него…

— Но първо да се измие — подхвърли Чез.

Алиса му показа юмрук, но се въздържа от действия… за сега.

Когато задъхания Наив дотича в къщата с нашата вечеря, ние всички седяхме мълчаливо и всеки си мислеше за нещо свое.

— Защо сте толкова тъжни? — изненада се Наив. — Донесох вечерята.

Е, с тази логика беше трудно да се спори.

* * *

Вечеряхме в пълно мълчание. Не си струваше да си разваляме апетита с разговори по текущите проблеми, а и настроението ни не беше най-подходящото.

Но в тишината имахме възможност да оценим напълно красотата и хармонията на фонтана, стоящ почти в центъра на залата, точно срещу масата. Той създаваше една спокойна, сънна атмосфера, насърчаваща отпускането… при условие, че не гледаш картините, закачени на стените.

Наистина ли виждам пред себе си тайнствения Фонтан на съдбата? Ако сънят ми не лъжеше… Ех, ако можех да отида в библиотеката, може би щях да намеря нещо по въпроса. Само че в Крайдол библиотека няма — изгоряла е, а в Академията скоро няма да попадна. Можех да попитам Кейтен, но той едва ли знаеше нещо за това — Фонтанът го удиви също както и нас. Събраха ми се толкова много въпроси… и, странно, но имах чувството, че отговорите на много от тях мога да намеря в тази къща. Просто трябва да знам къде да търся.

И така, какво имахме? В допълнение към общите проблеми с убийствата и вампири, колекциониращи глави, имах три много важни въпроса, за които предполагах, че ще трябва сам да намеря отговорите.

Първо — странното изпитание. Не знам с кого бих могъл да го обсъдя, защото не мога да кажа със сигурност това сън ли беше или реалност. Съдейки по всичко, никой друг от нашата петорка не е преживял нещо подобно, въпреки че не е сигурно… Изобщо, или съм някакъв избраник или бавно, но сигурно полудявам от странните си сънища. Е, този пъзел може да почака до завръщането ни в Академията.

Второ — странното поведение на нисшия вампир. Просто ме шокира. Откъде такава учтивост и желание да помогне? За това определено трябва да разкажа на Кейтен… но, само не сега. По-късно.

И трето — моите странни сънища и връзката им с тази къща, както и с Фонтана на съдбата. За това бих предпочел да запазя мълчание. Моите сънища са си мои… вярно, казах на чичо, но той е член на семейството — на него може. И разбира се, при първа възможност ще му кажа и за първите две загадки — от Ромиус нямам никакви тайни.

— Да, натоварен ден имахме — наруши Алиса тишината. — Хайде да разпределим стаите. Вече е доста късно, искам да си почина… и да спя. Нямаме график, можем да си поспим.

Тя се прозя заразително и грациозно се протегна в стола си.

Всички погледнахме въпросително към Кейтен.

— Какво ме гледате? — изненада се той. — Спалните са на втория етаж. Можете спокойно да се качвате, цялата сграда е обработена с магии. Заклинанията ще се разпръснат след два месеца, но ние, надявам се, по това време няма да сме тук. Единственото нещо, което не бих ви препоръчал, е да правите магии в стаите — може нещо да се обърка. Но в хола правете каквото искате: на фонтана и при най-голямо желание нищо не можете да направите, а всички стени и мебели са покрити със защитни магии, подобни на Енергийното защитно поле от двубоите, специално за да можете спокойно да се упражнявате.

— Супер, — бяхме възхитени.

Действително, тук беше много просторно и идеално за двубои… само че как ще бъде без Наблюдатели и лазарет? Явно ще трябва да правим обикновени тренировки.

— Помолих също така да поставят завеса, за да закрива част от първия етаж, където е фонтана. Няма нужда да се вижда.

— От кого ще го закриваме? — не разбра Чез.

— Забрави ли, че сме длъжни да приемаме посетители тук? Това е официалното представителство на Патрула…

— А, да…

Огледах залата с нов поглед. Ето защо масата и фотьойлите са поставени в близост до стълбите към втория етаж, за да може да останат отсам преградата!

— Хайде да разпределим стаите — Алиса стана от фотьойла си. — Бих искала да почета нещо занимателно преди лягане, — и тя многозначително потупа по вътрешния си джоб, където беше наръчника й със заклинания.

Със стаите се оправихме доста бързо. Алиса делово разгледана всички стаи и категорично заяви, че стаята с изглед към градината е за нея. Стаята с изглед към пазара остана за Чез, а тази без изглед — за мен. Защо без изглед? Защото моя прозорец гледаше директно в огромно дебело дърво от неизвестен вид. Благодаря, друидке, голяма услуга ми направи. Затова пък до стаята ми имаше чудесен душ, който с удоволствие ще ползвам след дългия работен ден. Разбира се, без съмнение първа ще го ползва Алиса.

Невил смутено, но твърдо заяви, че те с Наив ще спят в дома си. Ние демонстративно не се сбогувахме с предателите и хлопнахме вратите на стаите си под носовете им. Да, всичките три. И какво от това, че бяха само два носа? Това не ни спря!

Между другото, прекалено рано започнах да хваля мебелите. Разбира се, бяха с добро качество, но защо във всички стаи бяха еднакви? Шестте стаи на втория етаж бяха абсолютни копия една на друга. Може и да греша, но мисля, че строителите просто са използвали стандартни магии за оформлението на стаите, а мебелировчиците са вкарали напълно идентични комплекти мебели.

Всичко беше семпло — единично легло, нощно шкафче, маса и стол. Но какво правя аз? Повече не ми и трябва, в Академията мебелите също не бяха много повече.

Тъкмо се канех да лягам на леглото и да почета Наръчника, когато вратата се отвори.

— А, вече си заел стаята — каза Кейтен и се накани да излиза…

— Кейтен, почакай! — задържах го аз. — Какво направихте с тази къща? Какво магии приложихте?

— Професионален интерес? — засмя се Кейтен. — Браво. В действителност всичко е много просто: на цялата сграда беше приложена магия за съхранение, а също и множество запечатващи магии, който затвориха всички дупки в пода и стените, и подсилиха скелето… най-просто казано.

Огледах стаята си с преценяващ поглед.

— А защо всички стаи са еднакви?

— Това е илюзия — охотно поясни Кейтен. — Укрепващите заклинания са невидими за погледа и ако не бяха илюзиите, къщата би изглеждала както преди. Просто щеше да е само по-здрава. Илюзиите допълват невидимите магии за по-осезаеми и приятни образи.

Отне ми известно време да осмисля какво казва Майстора.

Значи къщата си е останала същата? И всичко, което виждаме, е просто добра илюзия? Напълно е възможно в момента да стоя на същото място, откъдето падна Кейтен, и под краката ми да няма никакъв под. Само магии… Какво пък, на магиите може да се вярва дори повече, отколкото на истинския дървен под.

— След като всичко е илюзия, защо не я направихте по-красива? А така всичко е еднотипно…

Кейтен тайнствено намигна.

— Добре, исках да е изненада, но на теб ще кажа. Всички тези стаи могат да бъдат пригодени към вашите предпочитания. Това са първокласни заклинания, не забравяй това!

— Значи, ако искаш, можеш да направиш стените златни, или огледални? — зарадвах се аз.

— И не само стените — намигна ми Кейтен. — Пода, тавана, изгледа от прозореца, дори мебелите.

Погледнах подозрително към леглото.

— Мебелите истински ли са?

— Истински са — успокои ме Майстора. — Но това не пречи да прилагаш илюзии върху тях.

Щракнах с пръсти.

— Е, тогава направи нещо по-приятно, да не е така, сякаш сме в казарма.

— Това е изненадата — каза Кейтен. — На теб ти трябва, ти си го направи. Аз отивам да се занимавам с моите си работи…

Каза го с такъв тон, сякаш работата му край няма. Въпреки че на него възложиха цялата бумащина… ако си спомням добре, колко папки с материали му връчи Майстор Ревел… но Кейтен нищо не донесе със себе си… А, сигурно използва някои хитри магии. Както и да е, въпросът е как аз да приложа илюзия на стаята?

— Как, като не мога, — обидих се аз.

Може би той трябва да ми обясни какво да правя…

— Няма нищо трудно — сви рамене Кейтен. — Просто трябва да се настроиш и ясно да си представиш това, в което искаш да се превърне стаята ти.

Почесах се съмнително по главата.

— Не разбирам…

— Тогава разбери — весело каза Кейтен. — Вече си на практика, така че практикувай.

Обясни ми, така да се каже. Благодаря ти, добри Майсторе.

Вече беше прекрачил прага на стаята, когато изведнъж рязко се обърна.

— Само не прави опасни заклинания в стаята! Влизат в резонанс, така да се каже, със заклинанието за пода и ще пропаднеш долу… в най-добрия случай.

Кейтен отдавна си беше отишъл, а аз още стоях и се опитвах да разбера какво имаше впредвид под понятието „настроиш“. Очевидно, тази настройка трябва да бъде тясно свързана с медитацията… между другото, ние сме длъжни непременно да медитираме всеки ден! Да съединим полезното с… полезно.

Седнах на пода и започнах да дишам. Кратко и силно вдишване, след това бавно и много дълго издишване…

Щом започнах да медитирам, веднага усетих разликата в магическия фон върте в Академията и извън нея. Плътността на енергийния поток беше в пъти по-слаба! Пропусках магическия фон през себе си, без да го променям, и това не изискваше никакви усилия. Твърде малко енергия, за да се напрягам…

Мина известно време, докато напълно привикна към окръжаващата ме атмосфера.

Хей, нашият учител по медитативни техники Майстор Тирел наричаше това настройка — привикване към магическия фон. В медитативна зала номер 13 ние не трябваше да се настройваме към енергията, защото прекарвахме много време там. Всъщност, цялата Академия беше наситена с постоянен магически фон с неестествен произход, с цел да се улесни учебния процес.

Може би за да се настроя към илюзията трябва да я докосна… или не, та аз седя на под илюзия, но не чувствам нищо. Може би е необходима голяма контактна площ?

Легнах по гръб, разперих ръце и се опитах да почувствам нещо. И се получи! Не веднага, разбира се, трябваше да полежа около двадесет минути, но си струваше! Пред вътрешния ми поглед се появи много ярък образ на стаята ми. В началото се опитах мислено да преместя леглото, но не успях… затова пък цвета на завесите промених на мига. Искаше ми се да веднага да отворя очи и да видя дали съм направил нещо или това е игра на медитиращото ми въображение, но ме беше страх да прекъсна настройката. Дали ще мога да я повторя? Затова реших да първо да приведа стаята в приличен вид и едва тогава да изляза от медитацията.

Изрисувах стаята в ярко жълти цветове, направих мебелите по-елегантни (от неудобния стол се получи прекрасен златен трон) и в пристъп на носталгия нарисувах върху една от стените много реалистично изображение на Академията. Гледката от прозореца също промених и сега приличаше на изгледа от стаята ми в кулата.

Тъкмо си мислех дали от нощното шкафче да не направя миниатюрна статуя на самия себе си, когато на вратата се почука леко. Чез така деликатно не чука, той просто влиза в стаята, отваряйки с крак, а Кейтен, както каза самия той, е много зает. Невил и Наив се прибраха у дома. Кой остава?

В състояние на медитация мислите текат бавно и спокойно, така че докато размишлявах, Алиса успя да влезе в стаята и да види…

С края на излизащото си от медитация съзнание улових силното й удивление.

— Това е… какво? Как?

— Харесва ли ти? — ухилих се и бавно се изправих от пода.

— Що за глупости? — Алиса смаяно гледаше моето творение. — Нали само преди час имаше същата стая като мен?

Леле, цял час е минал, а аз не съм забелязал.

— Това беше преди час — казах аз. — За това време успях да направя промени, нови мебели купих, картина на стената нарисувах…

Алиса ме смушка с юмрук по рамото.

— Стига, че съвсем ще се уплетеш в лъжи. Хайде казвай, каква е тайната?

От приличие продължих с комедията още пет минути, а след това се предадох и й разказах за илюзорния произход на ремонта на Прокълнатата къща.

След моя разказ на лицето на вампирката се появи такова замечтано изражение, че ми стана много интересно какви ли планове за промяна зреят в милата й главичка. Но аз отхвърлих всички тези мисли и се опитах да се настроя за дълъг и сериозен разговор.

— Всъщност, за какво дойде? — не много внимателно попитах аз. — Мислех, че повече няма да си говорим.

Алиса сведе поглед.

— Не си прав. Говорим си… просто… не така, както…

— Аз бих искал? — предположих аз.

Алиса неуверено кимна.

— Аз също бих искала отнощенията между нас да са други. Но, за съжаление, това е невъзможно. Ние сме твърде различни, не разбираш ли?

Тя седна на ръба на позлатеното легло.

— Ако говориш за това, че ти си вампир, а аз — не, това е преодолимо — пошегувах се, държейки ръката й върху врата си. — Ухапи ме.

— Уви, не става — Алиса въздъхна. — Дневният вампир се ражда такъв, а нисш ти едва ли искаш да бъдеш — те са една жалка пародия на истинските вампири… И изобщо какви глупости говориш?

Седнах на леглото до нея.

— Какви глупости? Аз просто искам да бъда…

— Шшт — тя сложи пръст на устните ми. — Не казвай нищо, за което по-късно ще съжаляваш. По-добре си помисли какво ще стане след сто и петдесет години — ти ще започнеш да старееш, а аз ще си остана същата… и просто няма да мога да гледам как бавно умираш… това е прекалено тежко…

Просто нямах думи. Не можех да повярвам, че тя говори сериозно, въпреки факта, че в червените й очи се четеше същата болка, която ме изгаряше отвътре вече цяла седмица. Нима всичко е заради такава… такава… дреболия? Къде ти още сто и петдесет години? Може и до утре да не доживеем, а тя за такава глупост се притеснява!

— Аз и така силно се привързах към теб — продължи Алиса. — На вампирите е строго забранено да се сближават с хората. Това е не само опасно, но и твърде тежко…

Вече не можех да слушам това.

— Извинявай, Алиса, но това е такава глупост.

Тя ме погледна в очите.

— Ние никога не може да имаме деца…

Щях да падна от леглото.

Какви деца? Ние сега за какво изобщо говорим?

— Предполагам, че нещо не схващам — казах накрая. — Просто кажи, че не ме харесваш или че ти се повдига от мен. Това ще го разбера. Но това… това… тази глупост, аз не мога да разбера.

Тя се изправи рязко.

— Ние с теб си говорим на различни езици.

— Аз говоря на елирски език, интересно ти на какъв говориш? — ядосано попитах аз.

Алиса сви устни и тръгна към вратата.

— Стой.

Аз скочих от леглото след нея и я сграбчих за ръката.

— Не ме докосвай!

С едно късо движение вампирката ме хвърли на леглото и затръшна вратата.

— Ето че поговорихме — зашеметено казах аз.

ДЕЙСТВИЕ 9

Не мога да кажа кога точно заспах. Цяла нощ се въртях в леглото и чак на сутринта се унесох в неспокоен сън.

Напоследък границата между реалността и съня много ми се разми. Както не можех да кажа истинско ли беше изпитанието в Академията, така и този сън стана за мен нова загадка. Беше ли изобщо сън? Но да карам поред.

Събудих се от странно жужене, сякаш стотици малки насекоми кръжаха около леглото ми. Отварих очи в мрака и известно време се опитвах да разбера къде всъщност се намирам.

Жуженето спря веднага след като си отворих очите, но едва се опитах отново да заспя, и неуморните насекоми отново се подгониха над главата ми.

Седнах в леглото и тъкмо се канех да включа светлината, когато тя светна от само себе си. Неволно зажумях, а когато очите ми свикнаха с ярката светлина стана ясно, че светлината не е от лампата, както си мислех в началото, а идва от някаква странна табелка. Табелката блестеше много ярко и осветяваше цялото помещение, а върху стъкленото й покритие беше написано с големи червени букви „Вход“.

Табелката висеше над приятелски отворена врата и аз бях абсолютно сигурен, че по-рано на това място нямаше нищо подобно. Всъщност нямаше какво да се учудвам, нали с илюзорните заклинания, обгръщащи цялата къща, можеше да се направи всичко. Въпросът е кой именно е решил така глупаво да се шегува с мен. Макар че освен Алиса няма кой друг — Кейтен по такива глупави шеги просто не си пада, а Чез едва ли въобще знае за илюзьорния произход на новия външен вид на Прокълнатата къща.

Но защо й е? Да си отмъсти за кавгата ни днес? Глупости. А ако предположа, че тази врата е истинска, накъде ли води?

Всъщност, какво изобщо размишлявам? Просто ще вляза и ще видя. Вярно, че доколкото разбрах от думите на Кейтен, всички илюзии, които ни заобикалят, в известна степен са истински… Как тогава да разбера, илюзия ли е или не? Най-много да забия нос в стената…

Станах от леглото, наметнах ливреята и едва тогава пристъпих към вратата. Докоснах я предпазливо, за да се уверя в относителната реалност на ситуацията. Защо относителна? Ами защото все още не бях докрай сигурен, че това не е сън.

Без много да му мисля, аз прекрачих през вратата, покривайки носа си с ръка, за да не го счупя в стената. Но стена нямаше. Зад вратата ме чакаше голяма изненада — дълъг коридор, простиращ се в продължение на стотици метри. По стените на коридора бяха окачени най-обикновени факли, а далеч напред можеха да се видят изпълняващите странен и плашещ танц сенки.

Сънят ми започва да се сбъдва — помислих си невесело. Сигурно в този коридор има врати към най-различни стаи, и в някои от тях ме чака далеч не приятно посрещане. О, стига! Аз не се поддадох на провокативните тестове в Академията, и сега няма да участвам в глупавите лудории на някой друг… Дори ако лудориите са дело на собственото ми съзнание или на Прокълнатата къща.

Обърнах се към вратата с твърдото намерение да се върна в леглото и да спя, но ми попречиха по най-нахалния начин — вратата се затръшна право в лицето ми, или по-скоро, удряйки директно в носа ми. Нужно ли е да казвам колко много се обидих? И честно се опитах да й отмъстя за наглата постъпка, а и да се измъкна от този капан. Но огнените ми топки не оставиха никакви следи по вратата. Всичките ми опити да я разбия с физически средства също се провалиха. Очевидно някой наистина искаше да тръгна по коридора. Много е вероятно тази разходка да има летален изход за мен, в съня ми зад вратите ме чакаха най-различни опасности, започвайки от познатия ми вече каменен трол и завършвайки с най-невероятните многоглави, многоръки и многокраки чудовища…

Направих последен неуспешен опит да отворя вратата и въздъхвайки тежко, направих първата крачка към неизвестното. Противно на страховете ми, никой не скочи върху мен от тъмнината, в действителност тъмнина нямаше — факлите прекрасно осветяваха целия коридор. Между другото, доста приятно е да срещнеш подобен начин на осветление, аз отдавна бях свикнал с вълшебните лампи — тях ги използват и в Лита, и дори в повечето домове на Крайдол.

Първите десет метра изминах изключително напрегнат, вторите — доста по-спокойно. Изминавайки към триста крачки, започнах да подозирам, че ако това продължава все така, скоро ще изляза на града. Дори и до вкъщи мога да стигна… или до Шатер…

И ако в началото твърдо бях решил да не влизам през никакви врати, сега вече не бях толкова сигурен. Май бих предпочел да проверя какво се крие зад вратите, отколкото да крача напред по безкрайния коридор.

И съвсем скоро получих такава възможност. Още отдалеч забелязах желязната врата. И как да не я забележа, когато над нея имаше светеща табела, подобна на тази, която ме посрещна на входа.

„Ще влезеш ли?“ — питаше закачливо.

Спрях пред вратата и се замислих. Да вляза или да не вляза? Не, не точно да вляза… само ще надникна. А ако има скрити съкровища? Пфу, какви, дракон да ме вземе, съкровища? Изход ми дайте!

Неуверено натиснах дръжката и… нищо не се случи. Вратата беше заключена.

Е, добре. Така дори ще ми е по-лесно — заключени и отключени… Хм, а ако зад нея е изхода? Значи няма да стане така, ще трябва да се опитам да я отворя.

Без да му мисля повече, започнах да ритам по вратата (ако има някой зад нея и тя е залостена отвътре), опитах да я отворя с груба сила и дори с магия, но тя не помръдваше. Но на действията ми реагира табелката — „Много ли искаш да влезеш?“ — попита тя.

Учудено се взрях в надписа, който се появи.

— Разбира се, че искам — казах на глас.

„Защо?“

Разумен въпрос.

— Искам да се махна от тук!

„Тогава продължи надолу по коридора, това не е твоята врата.“

— Благодаря — учтиво благодарих. — А ще ми подскажете ли накъде е изхода?

На табелата се появи стрелка, сочеща надолу по коридора.

— Много смешно — изръмжах аз и тръгнах в указаната посока, оставяйки зад гърба си ехидната табела.

На следващата врата се натъкнах след около десет минути. Над нея висеше табела с вече приготвен за мен надпис: „Това не е твоята врата“. На всичките ми опити да си поговорим табелата не реагира.

— А предишната табела, между другото, беше доста по-разговорлива — казах обидено и реших да не предизвиквам съдбата с „не моята“ врата.

Третата врата видях след половин час скитане по този тъп коридор. Въпреки че може ли да се нарече скитане монотонното крачене по идеално прав коридор, бавно, но постоянно слизащ надолу?

Вече познатата табела любезно ми съобщи „Това определено не е вашата врата“.

Тук не издържах:

— Слушай, или обясни какво се случва, или ще вляза през тази врата, независимо дали е „моя“ или „не е моя“!

Фактът, че ако вратата е заключена не можех да вляза през нея и при най-добро желание, аз реших благоразумно да премълча.

„Както искаш“ — откликна табелата и след кратка пауза добави — „На теб ще ти е по-зле“.

Желязната врата недружелюбно скръцна и бавно се отвори.

Без дори да погледна към табелата, най-вероятно отново ще е написано нещо гадно, бързо прекрачих в неизвестното, като за всеки случай създадох една Огнена топка. Ако бях останал още секунда на прага, най-вероятно щях да се откажа от тази глупава идея. Но първата крачка беше направена и беше късно за отстъпление.

Огнената топка осветяваше една малка част от помещението и не можех да разбера къде съм попаднал. Каменният под, покрит със някакви странни шарки, вдъхваше някои страхове, но засега беше твърде рано да бия тревога. Направих още няколко малки Огнени топки и ги разпръснах пред себе си в радиус няколко крачки. Видимостта ми се подобри, но само установих, че еднообразния в своята неразбираемост под се простира надлъж и на шир във всички посоки. Решавайки, че вече всичко съм видял и тази зала наистина не е „моята“, аз се обърнах към вратата… но тя беше изчезнала! Около мен беше пустота, осветена само от моите Огнени топки. Помощ!

Внимателно обходих навсякъде, но не срещнах нито една стена, да не говорим за врата. Цялата тази работа странно напомняше на изпитанието в Академията… или съня за изпитанието в Академията?

Някъде далеч в тъмното се дочу лек шум, сякаш твърда метла метеше по пода.

Тишина.

Шшхх.

Отново! Е, поне не съм напълно луд. Наистина има нещо. Страхувам се дори да си представя какво ще изкочи сега от тъмнината.

Не мислете, че бях спокоен, в действителност зъбите ми от доста време така музикално тракаха, че много танцьори биха се задавили от завист. Жалко, че няма кой да оцени таланта ми.

Шшхх.

А може би към мен пълзи любител на музиката, който… Надявам се, че това пълзящо нещо е дружелюбно настроено…

Шшхх.

За всеки случай подготвих най-голямото Огнено кълбо, което бях в състояние да създам, и то стана почти колкото тези на Наив.

Шшхх.

Съвсем близко е…

И изведнъж в осветения кръг се появи нещо… огромно, мазно и безформено. Сякаш средно голяма планина е решила да се разходи — доколкото виждах, в осветеното място пропълзя само малка част от чудовището.

— Разкарай се оттук! — извиках в страха си.

В тишината викът ми прозвуча грубо, но някак жално.

Съществото продължи бавно да се движи в моята посока.

Направих няколко крачки назад и хвърлих Огнената топка към приближаващата се планина.

Замириса на опърлено…

Част от странното създание почерня и се овъгли, но то не реагира на това и продължи монотонното си движение.

Зъбите ми продължаваха да създават сложни ритми, но аз не се предавах и обсипвах съществото с все повече и повече Огнени топки. Резултатът беше никакъв — огромна част от съществото се овъгли, но то изобщо не обръщаше внимание на това.

Вече бях потен, във въздуха така миришеше на изгоряло месо, че очите ми се насълзиха. Силите ми бяха на изчерпване, а създаваните от мен Огнени топки постепенно намаляха размера си. Затова пък можех да бъда горд, че през цялото време нямах нито една засечка в заклинанията — от страх започнах да сплитам енергиите без нито една грешка!

Дракон да я вземе тази твар! Какво да правя? Остава ми само да бягам… но това беше временно решение…

Изведнъж във въздуха точно над главата ми се появи вече познатата ми табела.

„Убеди ли се?“.

Бях малко изненадан.

— А… ти къде ме вкара?

Никаква реакция.

— Да, добре, убедих се, че това не е „моята“ врата. А сега ме изкарай от тук!

Табелата трептеше със загадъчен бял цвят и мълчеше.

— Дракон да те вземе — изругах аз. — Сам ще се справя с това създание.

И пуснах поредната Огнена топка.

Шшхх.

Планината на плът все така бавно пълзеше към мен и сякаш нищо не можеше да я спре.

Изведнъж табелата започва да свети все по-ярко и по-ярко, осветявайки все по-голяма част от съществото.

Няколко секунди по-късно дъхът ми секна от изумление, а после още дълго време се борих с напиращия вик на ужас.

Съществото беше огромно! На височина спокойно можеше да се конкурира с кулата на Академията, а по ширина — с малък град…! Сега разбирам защо тази твар не реагира на огнените ми топки — за нея те бяха като ухапване от комар. И всичко това бавно се движеше към мен! А наоколо беше абсолютно празно пространство — никакви стени или врати!

„Сам ли ще се справиш?“ — уточни табелата.

— Какво искаш от мен? — попитах уморено. — Всичко ще направя, само ме изкарай от тук.

„Така е по-добре“, — написа табелата. — „Моля“.

Точно пред мен се материализира от нищото познатата врата.

Аз бързо сграбчих дръжката и с всички сили я дръпнах. Заключено!

„Бутни я, глупчо“ — саркастично обясни табелата.

Натиснах с цялата си тежест върху вратата и тя поддаде! Тялото ми изхвърча в познатия коридор и се блъсна в отсрещната стена.

Когато се обърнах към вратата, тя вече беше затворена, а табелата над нея както обикновено съобщаваше, че изходът е надолу по коридора. Естествено, всичките ми опити да поговоря с табелата бяха неуспешни.

Трябваше да продължа разходката си по коридора в търсене на „своята“ врата.

Новата врата се появи буквално след няколко крачки.

— Това моята врата ли е или не? — попитах светещата с тайнствена светлина табела.

„Ти решаваш“ — отговори тя.

— Чакай — не разбрах аз. — Как да разбера това „моята“ врата ли е или не? Ще ми подскажеш ли?

„Не“.

— Какво сега, през всички врати ли трябва да влизам, докато намеря своята?

Веднага си спомних огромната твар, с която се срещнах в предишната стая. Ако зад всяка врата ме чакаше подобна изненада, едва ли щях да стигна жив до „своята“.

„Не. Имаш право само на три опита“ — изненада ме табелата.

— Колко?! — извиках аз. — А ако за тези три опита не успея да намеря „своята“ врата?

„Ще останеш тук завинаги.“

Бавно седнах на пода.

— Що за глупости…

До този момент възприемах всичко случващо се като странен сън, но сега… Наистина ли е възможно да остана тук завинаги? Ако някой си прави тъпи шеги, то всичко много се проточи.

Значи имам само още два опита? Интересно, колко ли са вратите…

— Как мога да намеря „своята“ врата? — с леко треперещ глас попитах табелата.

„Правилен въпрос“ — одобри табелата. — „Съдбата“.

— Какво ще рече „съдбата“?

„Помисли къде те води твоята съдба“.

Къде ме води моята съдба? В последно време единствено към неприятности. Ако погледна от тази гледна точка, то предишната врата си беше точно за мен.

— Какво означава това?

Табелата примигна „Изборът е твой“ и изчезна.

Ругах дълго време. Поне пет минути. Но нямах избор — трябваше да се взема в ръце и да размишлявам върху превратностите на съдбата. Доколкото схванах, нямам ограничения във времето, така че можех спокойно да си мисля.

И така, имам още два опита. Трябваше да намеря „своята“ врата и да се махна оттук. Не приличаше на шега — явно работата беше сериозна. Как беше написано на табелата? Къде ме води моята съдба? Значи нещо от живота ми трябва да указва правилната врата. Само че кое точно?

Прекарах известно време в размишления и стигнах до извода, че решението е твърде просто и очевидно. Едва ли можеше да се нарече изпитание това, което трябваше да направя — да отброя до тринадесетата врата. Нали това число е постоянно с мен през целия ми живот — във всички училищни списъци неизменно бях номер тринайсет, живеех в къща със същия номер и даже в Академията стаята ми беше номер тринайсет. И настоящия ми дом е на улица… ха-ха! Златната кобила, номер тринайсет.

Нямах повече идеи, така че реших първо да отброя до тринадесетата врата, а след това да решавам да влизам или не. Във всеки случай имах право и на още един опит.

Работата се оказа не чак толкова лесна — трябваха ми около два часа да стигна до тринайстата врата. Чувството ми за време радостно ми подсказваше, че до зазоряване остават само няколко часа, а чувството ми за пространство — че съм напуснал Крайдол преди около час. Чудя се, ако някой влезе в стаята ми леглото дали ще е празно или… това все пак е сън и всъщност аз сега спокойно си спя? Излиза, че ако не намеря изход, то никога няма да се събудя?

Аз внимателно разгледах тринайстата врата. Абсолютно същата, както и предходните дванайсет. Надявам се, че входната врата не се брои. Не бих искал да попадна в някакво ужасно място заради такава нелепа грешка.

Поех въздух и натиснах дръжката. Едва я докоснах и вратата безшумно се отвори, болезнено удряйки пръстите ми. Ама че учтивост!

Предпазливо надникнах вътре, без да бързам да прекрачвам прага. Вътре беше светло и напълно пусто. Стаята не беше много голяма, приблизително колкото стаята ни за медитация.

Туп!

Вратата се затръшна зад мен и ме изблъска в стаята. Когато се обърнах, вече я нямаше, както и стената.

Пак тези шеги! Да не би да съм влязъл не през „моята“ врата?

Останалите стени на залата изчезнаха толкова незабележимо, че в началото нищо не усетих. Сега около мен се простираше безкрайна равнина, осветена от голяма бяла звезда, която в първия момент помислих за огромна магическа лампа.

На мен като на истински градски жител ми стана много неприятно. Наоколо безкрайно поле, жарко слънце и мъртва тишина… За първи път от странстванията ми по тайнствения коридор устата ми пресъхна и ми се прииска да пия вода. Но наоколо беше пустиня, едва ли ще мога да намеря вода. И колко е горещо тук, дракон да го вземе!

Седнах на все още топлия пясък (подовата плоча изчезна също толкова незабележимо, както и стените) и се замислих. По принцип аз мога да създам вода от слънчева енергия, ако това, разбира се, е слънце. Така че защо да не опитам? Познавам водната магия, въпреки че почти не съм я практикувал. Но както казваше Ромиус, аз имам еднаква предразположеност към всички елементи. Ще опитам.

За начало реших да създам малко вода, колкото да се напия. Сплитането на водната структура ми се отдаде доста лесно, нали заради двубоя с Водния факултет внимателно бяхме проучили всички техни заклинания. Е, от гледна точка на унищожителната им сила, разбира се, но основното ми беше ясно. Сега тези знания много ми помогнаха. Това беше просто заклинание и нямах проблеми — е, ако бях опитал да направя водна стрела, тогава можех да очаквам грешка… но тук всичко мина добре.

Скоро в отворените ми ръце направо от въздуха потече чиста вода. Само че много гореща! Едва успях да си дръпна ръцете и цялата течност изтече в пясъка.

Избърса потта от челото си и вкарах в заклинанието постоянна температура. Сега водата беше много студена, но това само ме радваше. Пих достатъчно, изплакнах лицето си и си сложих качулката. Сега трябваше да реша какво да правя по-нататък — да тръгна напред или да остана на място. И в двата варианта нямаше много смисъл, защото си нямах представа къде съм попаднал и какво се иска от мен. Време беше да се появи вездесъщата табелка и да ми каже нещо полезно. Например, че съм избрал грешната врата и сега завинаги ще остана в тази пустиня. Не, такава перспектива определено не ми харесваше. Трябва спешно да мисля как да се измъкна оттук.

Колко неприятно, че така и не ни научиха да виждаме магията в чистата й форма, тук със сигурност я има. Може би тогава сам щях да намеря изхода, вместо да седя на горещото слънце и да чакам неизвестно кого. Къде се скри тази проклета табела точно когато беше най-необходима?

Противно на очакванията ми табелката не се появи. А до този момент тя се появяваше винаги, когато имаше нужда от нея.

Добре, че преди да тръгна сложиш ливреята си. Без нея отдавна щях да изгоря на това слънце. И този гаден вятър, който хвърляше пясъка в лицето ми…

Нахлупих още по-плътно качулката и създадох около себе си простичък въздушен щит. А вятърът започна да се усилва и постепенно се превръщаше в пясъчна виелица, а накрая сигурно щеше да стане и буря. Надявах се да не стига чак до там.

Пясъкът влизаше в яката ми и се опитваше да напълни устата и носа ми. Не ме спасяваха нито качулката, нито въздушния щит. Очевидно пясъчната буря имаше магически произход, защото щитът трябваше с лекота да отблъсква всякакви физически обекти.

Не ми отне много време да осъзная, че става нещо много странно — сякаш под въздействие на чужда воля пясъкът се насочваше към щита и се блъскаше в него. На места въздушният щит вече пропускаше песъчинки, но бурята все още не можеше да се промъкне.

Какво да правя? — мислех си нервно. — Да продължа да седя зад щита или все пак да се опитам да разбера какво става?

И отново всичко беше решено без мен. Бурята утихна така внезапно, както и започна. Наоколо пак се простираше унилия пясъчен пейзаж, но имаше и нещо ново — недалеч от мен се появиха две огромни фигури. Първата — в огнено червени дрехи, а втората — в дрехи с цвета на небето.

Устата ми пак пресъхна, така че не се опитах да викам, а просто дружелюбно им махнах с ръка. За всеки случай. Фигурите мълчаливо се приближаваха към мен и колкото по-близо идваха, толкова повече започнаха да ми треперят коленете. Ако отдалеко фигурите изглеждаха просто големи, то с всяка тяхна крачка осъзнавах, че са истински гиганти! В сравнение с тях каменните тролове бяха просто буболечки!

Стигнах до извода, че да бягам от тях през цялата пустиня просто няма смисъл, така или иначе трябваше да се срещнем. Дори ако тази среща придобиеше агресивен характер.

Когато двете фигури се приближиха на разстояние изстрел с Огнена топка (около тридесет крачки) с изненада осъзнах, че пред мен са елементали на две от стихиите в чист вид! Червената фигура не беше облечена в червени дрехи, просто цялото тяло беше огненочервена лава. Втората фигура беше от топъл въздух, който непонятно как се виждаше ясно на фона на пясъка.

За първи път в този странен… сън бях истински уплашен. Явно това, което изпитах в залата с огромното чудовище, не е било истински страх. Там имаше някаква възможност да бягам, да се спася… Съдейки по всичко, което съм чел в книгите, елементалите с лекота могат да изтрият от лицето на земята цял легион от такива недоучени многознайковци като мен. Така че за никакво спасение не можеше да става въпрос.

Елементалите са създания с огромна магическа сила, но по разум не се различават от пет годишно дете. Съответно те могат да говорят, но едва ли биха ме слушали… Или напротив? Зависи за какво са били създадени и доколко имат свободна воля.

Елементалите междувременно се приближиха до мен толкова близко, че можех подробно да ги разгледам. Лица нямаха, а фигурите им можеха да се приемат за човешки само отдалеч. Преди всичко те приличаха на недовършените статуи, доколкото е възможно някой да направи статуи от горещ въздух и от огнена лава.

Бях толкова уплашен, че с изненадваща лекота създадох любимата си универсална стена, като по някакво чудо не направих поразия. Въздушният щит е добър само срещу физически атаки, а срещу магически по-добре е с моето изобретение. Ако тези двамата нямат добри намерения, ще имам все пак някаква защита.

Те дойдоха плътно до универсалната стена и спряха. Всъщност, аз силно преувеличих техния ръст — бяха само два пъти по-високи от каменни тролове, което е четири-пет пъти колкото мен.

— Ще умреш — с тътнещ бас ми съобщи огненият гигант.

— Защо? — изписуках аз.

Гигантът внимателно ме погледна.

— Глупак. Защото аз ще те убия.

Да, това, разбира се, обясняваше всичко.

— Защо искаш да ме убиеш? — попитах аз.

— Така трябва — обясни ми вторият гигант.

Логиката им беше просто желязна.

— За това бяхме създадени — добави вторият гигант.

Поласкан съм. Някой е създал елементалите специално за да убият мен. Каква чест!

Огненият гигант протегна ръка, канейки се да ме хване. Няма да стане толкова лесно! Ръката му се натъкна на щита ми…

Такъв ефект от универсалната стена не очаквах, още по-малко го очакваха елементалите. Ръката му изчезна до лакътя, стената с лекота унищожи част от огнената енергия.

Великанът изрева кратко и яростно. Въздушният елементал се опита да извърши същата глупост и бързо се присъедини към него.

Моят щит затова се и наричаше универсален, защото отблъскваше всякаква атака. След контакта с двата елементала единствено се безпокоях, че няма да издържи продължително време. Но за качеството на заклинанието не се съмнявах, дори да дойдат елементалите на водата и на земята, щитът щеше да отблъсне атаките им със същата лекота… ако има достатъчно енергия.

Дракон да ме отнесе! Защо ми трябваше да споменавам другите стихии…

От другата страна на пустинята (ако от купищата пясък изобщо можеше да се определят някакви посоки) към мен се отправиха още два гиганта. Съдейки по цвета на телата им, това бяха елементалите на водата и земята, за които току-що си бях помислил.

Ама че съм късметлия, да срещнеш един елементал си е голям късмет, а тук представители на четирите елемента. Само че за мен това беше по-скоро голям проблем…

Гигантите временно престанаха да издевателстват над универсалната ми стена и прехвърлиха вниманието си към приближаващите се елементали на водата и земята, така че имах малко почивка.

Тези елементали не бяха толкова огромни, колкото първите. Напротив, ръстът им не беше много по-различен от моя. Е, за водния елементал времето не беше мечта и сигурно от жегата е заслабнал, но на земния какво не му харесваше? Пясък колкото искаш — яж си, аз не искам… вярно, растения наоколо изобщо няма, дори и кактуси. Сигурно без тях не се чувства много удобно в пустинята.

Е, време беше да си напиша завещанието. Вече са четирима, ще ме разпилеят по цялата пустиня.

Докато траеше паузата, аз се опитах да създам още един щит под първия. Не рискувах да възстановя енергията на стария щит, можеше да се развали. А без щит съм за отписване — за секунда ще изгоря в прегъдката на огнения елементал. Малка радост беше, че тези двамата още не са дошли… Но нали огъня и водата са непримирими врагове. Дори хората, които имат предразположеност към тези елементи, проявяват антипатия един към друг на подсъзнателно ниво. Така че за елементалите да не говорим — те просто трябва да се разкъсат един друг! И на мен ще ми е по-спокойно… Хайде, момчета, разберете се помежду си… А аз в пясъка ще се заровя и на кактус ще се престоря, да не ме докосвате…

Дали заради стреса или защото бях прекалено спокоен, но втората универсална стена не се получи. Енергията благополучно отиде някъде, а време за втория опит нямах.

Елементалите на водата и на земята се приближиха плътно до щита ми и спряха, не сваляйки поглед от другите елементали, а на мен не обърнаха никакво внимание. Всъщност те нямаха очи, така че само предполагах, че в този момент не гледаха мен, а елементалите на огъня и въздуха. Дори ми се стори, че въздухът между тях, тоест точно над главата ми, беше прорязан от електрически заряди. Може би не грешах и те наистина се мразеха един друг. Това се казваше късмет!

Елементалите нямаха нужда от думи. Цялата сцена продължи само няколко секунди и в следващия миг гигантите се нахвърлиха върху дребосъците, временно забравяйки за мен.

Научени от горчивия си опит, те предпазливо заобиколиха моето защитно поле. Но новодошлите нямаха такъв опит. Единият от тях пристъпи до универсалната ми стена и веднага загуби крака си. Изненадано поглеждайки останките от крака си, а след това и мен, елементала се хвърли под краката на приближаващите се гиганти и по някакво чудо успя да събори единия от тях право върху щита.

А казват, че елементалите не са съобразителни.

Моят щит се счупи, но успя да унищожи въздушния гигант и земния елементал. Всичко, което остана от тях, беше каменната глава на земния, дотъркаляла се до краката ми.

Колебливо я побутнах с крак и отново усетих смесица от гордост и учудване — кой би си помислил, че съм измислил такъв мощен щит. И то преди месец! Троши елементалите като орехи!

Между другото, моят прекрасен универсален щит изчезна и нямах никакво желание да стоя близо до биещите се здравеняци.

Изтичах на доста прилично разстояние и оттам започнах да наблюдавам битката.

Елеменаталите се удряха един друг без особен успех — огъня и водата са взаимно изключващи се и всъщност въпреки разликата в размера силите им бяха почти равни.

Може да се изненадате, но елементалите се държат като най-обикновени хора — бият се, и ходят, вместо, да речем, да летят. Елементалът — това е същността на елемента, затворена в черупка, обикновено напомняща човек. Мозъците им са такива, каквито им е вложил техния създател, но както казах, в границите на около петгодишно дете — за повече обикновено създателите им нямат магически способности. Затова тези стихийни идиоти се бият помежду си с юмруци, просто повечето от тях нямат мозък за друго. За хората елементалите са много опасни, което се дължи на прекомерната им сила и способността им много бързо да се регенерират за сметка на външни източници. Във всеки случай така описват тези същества в книгите. Само че в действителност те изглеждат някак… жалко.

Мисля, че биха могли да се бият вечно. Все пак противоположни стихии… Но не виждах никакъв смисъл просто да наблюдавам. Ако един от тях спечели след това най-вероятно ще започне с мен, значи трябва да използвам момента.

Много бавно и внимателно, така че да не разваля нещо, започнах да сплитам универсална стена, добавяйки малки количества от фактора движение. Ако тези здравеняци така реагират на моя щит, защо да не се възползвам?

Като изключа факта, че изобщо съм на това глупаво място, аз бях късметлия днес. А сега успях без грешка да създам щита, който исках.

И той бавно се придвижваше към биещите се елементали.

Пет, четири, три…

Виждали ли сте някога как човек изчезва в телепорта? Постепенно изчезват, започвайки отгоре надолу или отдолу нагоре, в зависимост от начина, по който е настроен телепортира. По същия начин и елементалите изчезнаха от лицето на пустинята, сякаш никога не ги е имало. Само кратък взрив и край…

Известно време тъпо гледах към мястото, където до преди малко елементалите се биеха. Очаквах подобен ефект, но когато наистина се отървах от тях, от радост не можех да повярвам.

Седнах на пясъка и потънах в размисъл. Какво следва сега? На теория би трябвало да се появи табелата и да каже, че съм издържал теста… и да ме върне в нормалния свят!

— Ей, къде си? — попитах на глас.

Тишина.

— Какво, завинаги ли трябва да остана в пустинята? — извиках и се замислих. А ако наистина остана завинаги?

Чух тихо шумолене.

Пак ли? Още нещо идва да ме убие? Или просто вятъра…

Бях на пясъка, облегнат на ръката си, и когато пред мен от земята изскочи малко камъче, като по чудо успях да се претърколя встрани. Докосна ме едва-едва, беше твърдо като скала.

Скочих на крака, разтривайки натъртеното си рамо. На мястото, където стоях, пясъкът беше леко вдлъбнат, сякаш нещо е изскочило от пясъка и после се е върнало обратно. Защо ли му е изобщо?

Отново се чу тихо шумолене.

Бързо отскочих настрани, и то точно навреме. На мястото, където стоях преди секунда, от пясъка изскочи каменна… глава? Но глава с крака и ръце. Много пъргави крака и много здрави ръце!

С отработено движение хвърлих огнена топка, но главата лесно я избягна и отново се зарови в пясъка.

Глупак! Като че ли не знаех, че елементалите лесно се възстановяват и може да ги убиеш само като унищожиш цялата им същност! Дали само главата на земния елементал е оцеляла или и части от другите елементали се мотаят наоколо?

Чувайки познатия шум, скочих във въздуха и сплетох огромна Огнена птица — нямах време за нещо по-сложно. Тя удари главата при излизането й, но не й причини ни най-малка вреда.

В главата ми проблесна много ясна мисъл:

— Имам голям проблем.

Побягнах напред, трескаво съобразявайки как да изменя универсалната стена, така че да се справи с подскачащата глава. Но за да го направя ще ми трябва време, а не мисля, че главата ще стои настрана и ще изчаква, докато приключа.

Зад гърба си чувах постоянното и равномерно шумолене. Елементалът не изоставаше, но поне не атакуваше — и на това бях благодарен.

Настроих се на дълъг бяг, но главата се оказа доста съобразителна (всъщност, тя затова е глава) и започна да изскача пред мен, опитвайки се да се предвиди движенията ми. Наложи ми се да подскачам през цялата пустиня, накъсвайки дъха си и окончателно губейки възможност да създам пълноценна защитна стена.

Ама че съм глупак, винаги са ме учили да сплитам резервни заклинания и да ги държа в незавършен вид, за да мога да ги използвам по всяко време. Имах времето, но аз седях и го профуках в тъпо гледане на пясъка. И сега какво да правя?

Малко по-късно, когато дишането ми премина в хрипове, ми дойде една страхотна идея — тази твар със сигурност не може да скача прекалено високо! Ако се повдигна колкото може по-високо и създам под себе си въздушно стъпало, ще мога на спокойствие да си сплета заклинанието, трябва да се получи. Дракон да ме вземе, как стреса изкарва от главата всички заклинания.

Повдигнах се на доста прилична височина и създадох под краката си невидимо с невъоръжено око въздушно стъпало. После погледнах надолу. Никой. Хитрата глава се беше притаила в пясъка.

Бавно сплетох заклинание за универсална стена и размишлявах върху това как сега да измъкна главата от пясъка. Продължавайки да сплитам, успявах да поддържам и енергията във въздушното стъпало. Добре, че висящото в небето слънце даваше изненадващо количество енергия, която пронизваше буквално цялото пространство. И енергията беше някак умна — лека и наситена, по-добра дори от тази в Академията. А нали там магическият фон е изкуствен!

Така. Да хващам тази глава със жива стръв не ми се искаше, защото единствения подходящ бях самия аз. Затова вариантът с кацане на пясъка с предварително изграден щит под краката си отхвърлих веднага. Какви други възможности имах? Може би да покрия цялото пространство под мен с голяма универсална стена и да я забия дълбоко в земята, на няколко метра за по-сигурно, но, първо, не мога да създам достатъчно голям щит, и второ, не можех да съм сигурен дали главата е унищожена или не. Аха! А мога ли да измисля нещо, с което да открия къде точно в пясъка се намира главата на елементала? Тогава няма да е необходимо увеличаване на универсалната стена, достатъчно ще е просто да я забия в пясъка върху врага.

Значи всичко, от което се нуждая, е да създам сонди, както вече бях правил в друг сън, и с тях да опипам цялото пространство под мен. Надявах се, че в пясъка няма да има много камъни, сред които да се скрие главата.

За да не се мъча със създаването на много дълги сонди, сплетох ги на мрежа по подобие на риболовните, като отворите й бяха два пъти по-малки от тези на главата. И я пуснах на няколко метра в пясъка.

За да обработвам информацията от мрежата вече бях приготвил заклинание-клиент, което приемаше информация от мрежата и я превръщаше в удобна за възприемане картина. Съдейки от получената информация, в пясъка имаше два обекта, приличащи на главата на елементала. Бързо разделих щита на две части и ги хвърлих надолу. Времето минаваше и аз се уморявах все повече, мрежата окончателно ме изтощи и спрях да поддържам въздушното стъпало.

След това се наканих да направя още една проверка, за да разбера със сигурност дали тази напаст е унищожена или не, но не прецених силите си и вместо да създам ново заклинание унищожих въздушното стъпало. А тъкмо се бях зарадвал, че вече не правя грешки в магиите!

Паднах от около десет метра — голямо удоволствие, да ви кажа. Но независимо от факта, че от удара в гърдите не можех дъх да си поема, аз намерих сили да скоча веднага на крака. Ами ако главата е оцеляла от атаката?

Но от пясъка нищо не изскочи.

След като изчаках известно време, готов да скоча, накрая въздъхнах с облекчение и се свлякох на пясъка. Ще мога ли най-накрая да си почина?

Когато над главата ми се появи вездесъщата табела, реагирах инстинктивно и я замерих с една Огнена топка. Инстинктивно, разбира се…

„Браво“ — като че ли нищо не се е случило, ме похвали табелата, без дори да забележи, че е ударена от огнена топка. — „Ела“.

— Къде? — не разбрах аз и се огледах.

На табелата се появи стрелка, сочеща надолу.

Погледнах надолу и с изненада видях точно пред себе си неголям люк. Преди го нямаше, сигурен съм, защото аз сондирах цялата площ с мрежата.

Направих крачка напред и люкът рязко се отвори, като едва не смачка крака ми. Погледнах подозрително вътре и видях доста крехка на вид дървена стълба. Обърнах се и открих, че табелата е изчезнала и няма на кого да задавам въпроси.

Спусках се дълго време. При достигане на дъното запалих малка огнена топка, за да се огледам. Не видях много — навсякъде беше непрогледна тъмнина и една крушка нищо не можеше да освети. Честно казано, вече бях доста уморен и не ми се искаше да хабя силите си за осветление — но знае ли човек какво може да изскочи от тъмното?

В мрака светна табелата.

„Плесни с ръце.“

Покорно изпълних заповедта… или молбата?

Цялото пространство около мен засия със стотици магически свещи. Оказах се в голяма… не, в огромна библиотека! Лавиците стояха в стройни редици на огромна площ и стигаха далеч нагоре до тавана. В сравнение с тази библиотека всичко останали изглеждат като жалки пародии!

Аз втрещено приближих до близкия рафт и погледнах към кориците на книгите — всички бяха на непознат език.

Табелата замига, за да привлече вниманието ми.

„Твоята книга не е тук“.

„Моята“ книга? Първо „моята“ врата, сега и книга. Леле, какво персонално обслужване. И чудовище, предполагам, собствено си имам. Дори елементалът ме уверяваше, че той е създаден специално за мен, милия.

— Но къде? — попитах аз, примирявайки се с факта, че няма да ме пуснат докато не стоварят на главата ми всичко, което са си наумили.

„Тридесет крачки напред, пет крачки надясно, третата полица отляво, двадесет и третата книга“.

Е, изчерпателно.

Покорно извърших всички необходими действия и намерих двадесет и третата книга. Не беше по-различна от останалите, освен че беше малко по-тънка. Отваряйки я осъзнах, че няма да мога да я прочета — беше написана на напълно непознат за мен език.

Може би крачките ми са прекалено малки, предложих аз, въртейки книгата в ръцете си. Нещо не схващам. Сега какво ще правя?

Табелата бавно прелетя до мен и важно ми съобщи:

„Това е твоята книга.“

— Но аз не мога да я прочета — казах. — Нямате ли и някоя друга „моя“ книга? Какво сега, за тоя дето духа ли се мотах по този ваш коридор?

„Приятно четене“ — пожела ми табелата.

Разнесе се ужасен трясък и подът под краката ми пропадна.

Падах в пълна тъмнина, опитах се да левитирам, но нямах достатъчно сили, а и в пространството наоколо нямаше капка енергия. Обхвана ме странна апатия. Бавно пъхнах „своята“ книга в джоба си и глупаво се засмях. В главата ми се мярна ироничната мисъл, че намерих не само своята врата и книга, но също своя люк и своята смърт.

Някъде долу забелязах проблясъци светлина. Тя бързо се приближаваше към мен, по-скоро аз към нея, и скоро видях, че това е… моята стая!

Надявам се, че ще улуча леглото. Въпреки, че при падане от такава височина това няма да помогне… О, май наистина ще го улуча!

Когато до леглото оставаха няколко метра, аз не можах да издържа и стиснах очи.

* * *

Сънувах тъмна стая, претъпкана с всевъзможни буркани, бутилки, книги… На един от рафтовете стоеше червена статуя на бога на вампирите… не мога да си спомня името му. На масата седеше мъж с дълга сива брада. Той ме гледаше с насмешлив поглед и ми обясняваше нещо на непознат език. С всяка негова дума ме изпълваше чувството, че започвам да разбирам този странен език…

* * *

Бавно отворих очи и фокусирах погледа си.

Стая. Моята! Върнах се! Или всичко беше просто един сън?

Погледнах към мястото, където доскоро имаше врата. Никаква врата нямаше, както и очаквах. Сигурно във вчерашните хлебчета е имало някакъв наркотик или алкохол, защото на ясна глава точно такова нямаше как да сънувам. Само си представи… подиграващи се табели, големи чудовища, тъпи елементали, огромна библиотека… Не, аз не пия толкова много, това е сигурно.

Надигнах се от леглото и осъзнах, че съм спал с ливреята! Но аз я носих само в тъпия сън. Май все пак не е било сън! Но тогава…

Потупах се по гърдите — това е! Във вътрешния джоб напипах книгата от библиотеката, която взех в съня си!

Извадих я, разгърнах първата страница и изпитах нов шок. Книгата беше написана на странен език, аз го бях забелязал и в съня си, но сега можех без затруднения да го разчитам!

„Ако четеш този дневник, значи си като мен…“.

Не разбирах, за какво говори той?

На вратата се почука.

— Зак! — чух зад вратата гласа на Алиса. — Докато ти спеше, от Академията се получи съобщение. Викат те пред Общото събрание на Майсторите. Надявам се, че преди да заминем си се сетил да унищожиш всички следи от магия в стаята си?

Кактусите!

АКТ ВТОРИ — ТАЙНСТВЕН

— Тайните… те са като хубавото вино. С течение на годините вкусът им става по-хубав, но само при правилно съхранение. Тайните, както и виното, могат да се прецакат, и тогава започват да вонят. С такива прецакани тайни можеш много да се натровиш…

Размисли на опитен стражник.

— В света има толкова много тайни… Не е лесно да изживееш целия си живот без да се потопиш в поне една от тях.

Поучение на опитен стражник.

— Твърде много ли знаех? Не, по-скоро обратното, знаех твърде малко. Иначе нямаше да съм полезен в този случай.

Предсмъртните мисли на опитен стражник.

ДЕЙСТВИЕ 0

Древната гора беше тиха и спокойна. Огромният зелен остров, извисяващ се десетки метри над околната равнина, величествено полюшваше своите листа и клони на вятъра, наблюдавайки окръжаващия го свят. Все пак този, който е запознат с езика на гората, щеше да разбере, че не толкова величието, колкото предпазливостта надничаше през листата на дърветата. Някога Велика, а сега просто Древна, гората доживяваше последните си векове. Магията на дърветата си оставаше все така силна, както и преди десет хиляди години, тя беше неизменна от създаването на този свят, но постепенно се предаваше под натиска на нова магия — магията на разума.

В очите на случайния наблюдател гората изглеждаше като огромна богиня, едновременно красива и опасна. Малцина се осмеляваха да нахълтват в царството на друидите и дори ако все пак влизаха, никога не достигаха до сърцето на гората — природата не търпеше неканени гости. Въпреки това, с някои от гостите гората все пак трябваше да се примири…

* * *

— Дървета, дървета… повдига ми от тях!

Велхеор ядосано ритна близкото дърво и в твърдата на вид кора веднага се появи една доста прилична вдлъбнатина.

— Вредител — заяви Келнмиир. — С твоите номера никога няма да намерим друидите. Те не обичат, когато някой се отнася без уважение към гората…

— Докога ще ги търсим? — изрева Велхеор. — От четири дни обикаляме наоколо и дори не сме ги зърнали. Да не са преяли с корени?

Келнмиир му удари силен шамар по врата.

— Мери си приказките, друидите имат уши във всяко дърво.

— А нямат ли и други части от тялото си в дърветата? — с надежда попита Велхеор и още по-силно удари по огромния вековен… дракон знае как се наричат всички тези дървета.

Огромният ствол, който и трима души едва ли можеха да обхванат, обидено изскърца и се наклони.

Келнмиир махна обречено с ръка — нека си играе, щом му прави удоволствие. Добре, че най-кървавия вампир на хилядолетието не се развихря истински. А поводът за ядосване си беше сериозен. По принцип за четири дни път вампирите отдавна трябваше да са преминали през Древната гора… но някой или нещо старателно ги отклоняваше от пътя им.

Напълно логично друидите нямаха желание да се срещнат с вампирите, тъй като тези две раси бяха противоположни, както от морална, така и от биологична гледна точка. Вампирите са типични хищници, бързи, брутални, готови във всеки един момент да скочат върху жертвата или противника. Друидите са миролюбиви и пълни с достойнство тревопасни… Обидно? Е, какво да се прави? От гледна точка на биологията наистина беше така.

Сега е трудно да се каже дали вампирите и друидите се явяват странични разклонения на човешкия вид, или човекът е станал разумната златна среда, обединяваща качествата и на двата вида — хищници и тревопасни. Между другото, никой не твърдеше, че човекът е взел най-добрите качества, дори напротив…

— Предлагам да спреш да се правиш на благовъзпитан гост, просто бъди себе си, — предложи Велхеор, чието поведение далеч не беше благопристойно. За три дни вампирът прилично си отяде, като периодично ловеше пресичащите пътя му огромни глигани, десетина пъти по-големи от него. Зад гърбовете си оставяха полуизядените трупове на бедните (доколкото можеха да се нарекат бедни същества с петдесетсантиметрови зъби) животни и доста повалени дървета, на които вампирът тренираше „заслабващото“ си тяло.

Келнмиир имаше смътното подозрение, че друидите не искаха да се срещат с тях заради поведението на Велхеор, но не можеше да го сподели с приятеля си. В края на краищата от вампирска гледна точка Велхеор беше по-тих от водата и по-нисък от тревата. Просто там, където са расли вампирите, явно водата се е изливала от водопад, а тревата е била с размера на средно дърво. Вината не е тяхна!

Вампирите вървяха през гората практически без прекъсване. Само когато Велхеор убиваше някоя свиня, те спираха да се нахранят.

Нямаха друг избор, освен търпеливо да чакат друидите да благоволят да се покажат. С всеки изминал ден намеренията на Велхеор по отношение на собствениците на гората претърпяваха известни промени — ако в началото той също като Келнмиир искаше просто да си поговори с тях по определени теми, сега вампирът си мислеше колко друиди трябва да разкъса, за да отмъсти за прекомерно продължилата горска разходка.

Животните в радиус от няколкостотин метра ужасени бягаха от вампирите, и дори огромните глигани Велхеор трябваше дълго да ги гони — масивното туловище тичаше през гората с изцъклени очи и надаваше предсмъртни писъци. Затова пък комарите изпитваха към вампирите някаква родова ненавист — стотици от тези малки кръвопийци кръжаха над нещастните пътници и периодично организираха масирани атаки. Не че вампирите не можеха да се справят с такава дребна неприятност, но като добавим и останалите неудобства, разходката в гората си беше направо неприятна.

Към смрачаване чувствителните уши на вампирите уловиха далечни стъпки.

— Някой идва! — зарадва се Велхеор.

— Към нас — съгласи се Келнмиир. — Някой доста тежък, съдейки по шума.

— Навярно голям глиган — предположи Велхеор и развълнувано потри облечените си в кожени ръкавици ръце и облиза устните си. — Ще се позабавляваме!

Келнмиир затвори очи и се концентрира върху приближаващото се същество.

— Не, не е дива свиня — каза той най-накрая. — Бих казал, че е каменен трол…

Велхеор леко се натъжи.

— Е, не става за ядене…

Някъде напред се чу отчетливо пращене и грохот на падащи дървета.

— Да не би друидите да са ни го пратили? — зачуди се Келнмиир.

— Само един трол — за секунда ще го стрия на прах!

И Велхеор нетърпеливо подскочи на място.

— Сигурен ли си? — попита бившият Крал на вампирите. — Ако не греша, а аз никога не греша, това е кралски трол.

И в подкрепа на думите му над стволовете на дървета се показа голата глава на каменния трол. Между другото, кралски го наричат не само заради огромния му ръст, но и заради чудовищната му разрушителна сила, така че никой здравомислещ вампир няма да рискува да се бие с него… Но къде сте виждали здравомислещи вампири?

— Ах, копелета — почтително каза Велхеор. — С такъв трябва да се съобразяваш…

Вампирите започнаха бавно да отстъпват в сенките на дърветата.

Тролът уверено тръгна към тях, сякаш знаеше къде точно се намират.

— Мисля, че тази каменна тиква няма да си отиде, — и Велхеор внимателно се огледа.

— Някой го направлява — уверено каза Келнмиир. — Очевидно ще трябва да направим тактическо отстъпление. Може би друидите все пак ще се проявят…

Тролът спокойно отместваше стволовете на дърветата, сякаш те не бяха вековни гиганти, а ниски храсти, и излезе на малка полянка. По-точно сложи един крак върху нея — за втория нямаше място. Огледа се и безпогрешно определи мястото, където се криеха вампирите.

— Усещам ви — каза той с гръмовен глас.

Келнмиир заби лакът в ребрата на Велхеор.

— Ти пак ли половин година не си се мил?

— Така трябваше — весело отвърна приятелят му. — Провеждах психологически експерименти…

Междувременно тролът извади от земята най-близкото дърво и с едно „Ух!“ го хвърли към вампирите.

Хряс!

Да ги улучи не беше толкова лесно, особено с толкова голямо дърво. За времето, докато дървото летеше към тях, вампирите успяха не само да избягат десетина метра встрани, но и се качиха на дърветата.

— Виждаш ли нещо? — полюбопитства Велхеор, спокойно люлеейки се на върха на дървото.

— Засега не — каза от съседното дърво Келнмиир. — Ти му отвлечи вниманието, а аз ще се опитам да мина от другата страна, мисля, че направляващият го друид е някъде там.

— Става, — съгласи се Велхеор и скочи на най-близкото дърво. — Ей сега свят ще му се завие.

Келнмиир се спусна по дървото и изчезна в близките храсти, а приятелят му започна да скача от дърво на дърво като побесняла катерица и да крещи с всички сили, за да привлече вниманието на трола.

— Хей ти, тлъста мутро!

Тролът изненадано се вторачи във вампира, не вярвайки, че някой се осмелява да му говори така.

— Кога за последно си се мил? Вонята ти се усеща дори оттук!

Тролът изрева яростно, изкорени най-близкото дърво и го хвърли към нахалника. Но не беше толкова лесно да се улучи пъргавия вампир — Велхеор грациозно скочи на десетина метра преди своеобразия снаряд да достигне целта си.

— Тъпа лоена топка! — извика вампира. — Прибирай се вкъщи докато не съм те натупал!

Тролът нададе още един гръмотевичен рев и се втурна към Велхеор, разделяйки с ръка дърветата по пътя си.

Но вампирът не мислеше да отстъпва. Той търпеливо изчака тролът да се доближи на един удар разстояние — тролски, разбира се — за да се възползва от преимуществата си…

Тролът стигна до вампира и замахна с каменните си юмруци. Велхеор трябваше за секунда да скочи от дървото, преди ударите да го превърнат в трески. И тогава започнаха подигравките над бедния трол — вампирът подскачаше наоколо и без проблем избягваше огромните, но бавни ръце, като постоянно крещеше обидни (на места и непонятни) думи. Но точно непознатите думи ядосваха трола най-много.

— У, ти си ходещ паметник — мечтата на каменоделеца!

— Защо са толкова изкривен, пън каменен?

Бедният трол ревеше толкова силно, че някои от дърветата падаха на земята без да използва физическа сила — само от гласа му. На вампира тази акапела не му влияеше, Велхеор не само избягваше огромните юмруци на трола с грацията на танцьор, но успяваше да нанася къси и много точни удари по противника си. Каменният трол вече можеше да се похвали с няколко счупени части на тялото си, въпреки че той дори не забелязваше.

Вампирът и тролът можеха да се бият още дълго, но Келнмиир имаше по-различни планове. Той се появи в края на поляната, влачейки млад мъж в пъстра зелена дреха.

Разбира се, преди час тук нямаше никаква полянка, но благодарение на усилията на Велхеор и трола са беше освободило достатъчно пространство за изграждането на малко селце.

Тролът, още щом ги видя, заряза противника си и се втурна към тях.

— Пусни го веднага — заплашително каза трола. — Или аз…

Буум!

Тролът направи много голяма грешка, като обърна гръб на Велхеор. Виждали ли сте някога вампир да препъва двайсетметров трол? Не е за хора със слаби сърца, както и самото падане.

Тролът заора с носа си няколко метра и спря точно пред Келнмиир.

— По-добре се подчинявай — посъветва го Келнмиир, леко ритайки го в каменния нос. — В противен случай ще извия врата на този…

Той хвана бясно дърпащият се друид за яката и го вдигна над земята. Каменният трол послушно притихна, гледайки изпод вежди с мрачен поглед.

Междувременно Велхеор скочи на главата на падналия трол, демонстративно сложи крак като победител и гордо изпъчи гърди:

— Велхеор — победителят на тролове! — изрецитира той и вече по-тихо добави — Ех… жалко, че няма фотоапарат…

Едва тогава посочи към друида.

— Леле, каква модерна маскировка.

От изненада друидът дори спря да се бори.

— За какво говори?

Келнмиир сви рамене.

— Питай нещо по-просто. Всъщност — опомни се вампирът — не съм ти давал думата.

Велхеор направи двойно салто и грациозно се приземи пред Келнмиир.

— Най-накрая една зелена мутра. Защо ти трябваше да изпращаш този — той махна с ръка над рамото си — каменния? Той да се разправя с нас, а?

— Може и така да се каже — съгласи се Келнмиир. — Те са тандем с трола. Доста често срещана тактика — безпроблемно ориентиращият се в гората друид и каменния трол много добре се допълват взаимно. Чрез телепатия друидът съобщава на трола къде да ни намери. Дори сега се опитва да организира едновременна атака.

Вампирът разклати силно друида и оголи зъби в усмивка.

— Погледни ме, ако продължаваш тролът ще пострада заради глупостта ти.

Велхеор цинично се усмихна, за да потвърди думите на приятеля си, макар че не можеше да си представи как това ще навреди на ходещата планина.

— Не докосвайте Тузгрик — изведнъж жално каза друида. — Той е още бебе.

Ако се съди по гласа му, и самият той не беше много по-стар от трола, макар че на външен вид да се определи възрастта на друид беше доста трудно, защото те, също като вампирите, живеят много по-дълго от хората.

— Как го нарече? — попита Велхеор. — Тузик?

— Тузгрик — обидено повтори младият друид. — Той е от много знатно семейство и не му се присмивайте… — и стисна очи в очакване на удар.

Вампирите го изненадаха — те просто се разсмяха от сърце.

— Не на нас тия — през смях каза Келнмиир. — Ти всъщност откъде се пръкна? Кой те изпрати?

Друидът гордо вдигна глава.

— Никой не ме е изпращал, аз съм от наблюдателите на Древната гора.

— О, това обяснява всичко — засмя се Велхеор. — А не са ли ти казвали, че не може да нападаш мирните пътници?

— Че вие мирни пътници ли сте? — изсумтя друидът.

Келнмиир здраво го разтърси и за по-сигурно добави един як шамар зад врата му.

— Не се самозабравяй — заплаши той друида.

От изненада младият друид си прехапа езика, а очите му се изцъклиха от болка. Вампирът прие промяната на лицето му като заплашителна реакция.

— Сега ще отговаряш на въпросите ни и ако откажеш, тогава…

— Ще те изядем — бавно се усмихна Велхеор… и получи шамар по врата от Келнмиир.

— За какво? — обидено извика вампирът.

— Не прекъсвай по-възрастните — спокойно обясни Келнмиир.

Велхеор демонстративно закри устата си с ръка и започна да хвърля ядосани погледи изпод вежди.

Пляс! Още един шамар подпали врата на друида.

— Значи така, сега ще ни заведеш при старейшините. И повече не прави опити за бягство — може случайно да пострадаш.

Друидът поклати глава.

— Не мога…

Пляс!

— Забранено е…

Пляс!

— Само не закачайте Тузгрик — жално помоли друидът.

— Добре — бързо се съгласи Келнмиир.

Той направи крачка към лежащия на земята трол и го докосна по челото. Огромните очи на трола, които до този момент внимателно наблюдаваха вампирите, бавно се затвориха.

— Какво му направихте? — извика друидът и се изви, опитвайки се да се освободи от хватката на Келнмиир.

— Нищо — увери го вампирът. — Нека поспи малко и не ни се пречка. След три часа ще се събуди.

Друидът погледна подозрително към трола и той, сякаш за да потвърди думите на вампира, силно захърка.

— Ама че звяр — възхитено каза Велхеор, гледайки към клатещите се от мощното хъркане на трола дървета.

— Той не е звяр — веднага започна да спори друида — той…

— Да, да, от много знатен род — съгласи се Келнмиир и отново перна друида по врата. — Хайде води ни при старейшините, и без това загубихме много време в безполезно лутане из гората.

На друида нищо друго не му оставаше, освен да се съобрази с молбата на вампира. Особено когато беше подкрепена от приятелската и многообещаваща усмивка на Велхеор.

И те тръгнаха.

Младият друид толкова бързаше да отведе вампирите в селото, че те едва смогваха да го следват.

— Защо такова усърдие? — попита тихо Велхеор приятеля си. — Мислех, че ще се дърпа до последно, надявайки се някой да го спаси.

— Почти позна — с усмивка се съгласи Келнмиир. — Той получи телепатично съобщение от шефовете. Съдържанието беше кодирано, но мисля, че скоро ще се срещнем.

Велхеор веднага се усмихна.

— О, капан — това го разбирам! Ей такива забавления обичам.

— Внимавай да не убиеш някого, тук сме на приятелско посещение — предупреди го Келнмиир.

— Не казвай на комарите как да пият кръв — Велхеор се засмя. — Живи ще останат… но и през лазарета ще минат… всички.

Те пробягаха още няколко метра и младият друид неочаквано спря.

— Пристигнахме.

Велхеор се огледа и демонстративно сви юмруци.

— Е, ще идвате ли?

Сякаш по команда от дърветата скочиха няколко друида в шарени зелени гащеризони. В ръцете си носеха дълги сопи, завършващи с малки светещи зелени топки.

— О-хо, истински командоси — каза Велхеор. — Какво искате, момчета? Не виждате ли, чичковците си имат работа, не им е до вас.

Друидите се спогледаха неуверено. Явно не очакваха такава спокойна реакция от вампирите. Вампир и спокойствие — това са си несъвместими понятия.

— Трябва да ни последвате — за всеки случай поясни един от „командосите“. — Съветът ще реши съдбата ви.

— Тогава какъв е проблема? — сви рамене Келнмиир. — Нали и ние искаме там да отидем?

Друидът се замисли.

— Колко са скучни — прошепна Велхеор в ухото на приятеля си.

— Както се казва — живот в изолация — предположи Келнмиир. — Въздържание, недохранване, вегетарианство.

Разбира се, друидите нямаха слуха на вампирите, но когато говориш с толкова силен шепот… друидите чуха всичко и едва ли им хареса. Но какво можеха да направят горските обитатели на висшите вампири? А дори и да можеха, нямаха право — Съветът им даде ясни инструкции да доведат вампирите живи и невредими.

— О, бедничките ми — изведнъж зафъфли Велхеор. — Елате при чичо, да ви научи кое какво е.

Друидите се спогледаха неуверено, но не помръднаха от местата си.

— Както искате — примири се вампирът. — Но ако ви се появи желание да се поразкършите или просто да се самоубиете, аз ще ви помогна.

Всички друиди едновременно направиха крачка назад.

— Вие… това… вървете напред — с пресекващ глас нареди един от друидите.

— Води — съгласи се Келнмиир.

Друидите поведоха не бързо, а направо на бегом. Или по-скоро бягаха редом с тях и показваха пътеката. Никой не смееше да се приближи на по-малко от няколко метра до вампирите, а при завои съобщаваха с много почтителен тон. В същото време слънцето най-накрая се скри зад хоризонта, което позволи на вампирите да свалят качулките.

— Защо не ни посрещнаха така още в началото — въздъхна Велхеор. — А трябваше да скитаме няколко дена в гората.

— Хайде — каза Келнмиир. — Затова пък какви кореми направихме.

— Аз? Корем? — възмути се Велхеор. — Тънък съм като пръст!

Келнмиир го погледна недоверчиво.

— Не бих казал пръст, а тлъст…

Велхеор рязко спря.

— Хей, ти, зеления… — всички друиди рязко се обърнаха. — А… да, вие всички сте в зелено. Така че, ето… ти.

Той с един скок се приближи от един от друидите.

— Кажи ми, аз дебел ли съм?

Вампирът лъчезарно се усмихна.

Горкото момче — всички друиди бяха много млади — почти припадна.

— Не-е — и бързо заклати глава.

— Да не лъжеш? — попита вампирът и присви очи.

— Не! — отговориха в хор всички друиди.

През целия път Велхеор с глупави въпроси, сладки усмивки, а понякога прегръщайки ги през раменете, успя да докара друидите почти до припадък. Тези приятелски жестове в изпълнение на кръвожадния вампир изглеждаха не просто страшни, а направо ужасяващи! Но друидите се оказаха силни момчета — много смели мъже биха побягнали в ужас само при вида на една вампирска усмивка.

Скоро стигнаха до огромно дърво. Широкият ствол беше странно зелен, като на места кората светеше с мека яркозелена светлина. Листата му образуваха завеси с причудливи продълговати форми. Почти на нивото на земята зееше толкова голям процеп, че през него с лекота щеше да мине дори и спящия някъде в гората кралски трол.

Преди да ги въведат вътре, друидите много учтиво ги помолиха да се отнасят с уважение към старейшините.

— Разбира се — съгласи се Велхеор. — С пръст няма да ги докосна — и добави по-тихо към Келнмиир. — Чудя се получават ли друидите сърдечен удар?

— Опитай — сви рамене Келнмиир. — Но само след като научим всичко, за което сме дошли.

— А ако нищо не искат да ни кажат? — с надежда попита Велхеор. — В края на краищата ще трябва да… извадим от тях тази информация, нали?

— Ще трябва. Но се надявам да не стигаме дотам.

Пристъпвайки през процепа, те попаднаха в много уютна зала, осветена от ярка естествена светлина, идваща от тавана. Всъщност таван нямаше, над главите на гостите зееше огромна дупка, през която се виждаше нощното небе. Всички стени на залата бяха напръскани с всевъзможни цветни мотиви, отразяващи всички нюанси от ярко оранжево до тъмно кафяво.

— Ама че колибка — прошепна Велхеор на приятеля си, оглеждайки се наоколо. — От толкова зелено взе да ми се повдига и май ще повърна.

— Само не и в Свещеното им дърво! — ужаси се Келнмиир. — Потърпи докато излезем от тук. От свежия въздух ще ти олекне.

Според друидските легенди Свещеното дърво е един вид бог, прародител на всичко на тази земя. В него заседаваше Съвета на старейшините.

— Ще се опитам — Велхеор се засмя. — Но ако ни гощават с плодове, не отговарям…

Заведоха ги до дървени столове, разположени в средата на залата, и ги поканиха да седнат. Още щом седнаха на не много удобните столове, от срещуположната страна на огромната зала, издълбана в самото Свещено дърво, се появиха шест фигури в дълги зелени (каква изненада) роби. Друидите величествено се приближиха и кимвайки любезно на гостите, седнаха в съседните столове.

— О, просто малко приятелско събиране — иронизира Велхеор. — Удобни кресла, огромна празна зала и толкова приятна компания.

— Моите уважения — културно поздрави Келнмиир, сръгвайки в ребрата приятеля си.

— Моите уважения — отговори друидът с най-дългата брада.

Всички старейшини бяха в много напреднала възраст, което за друид означава от порядъка на десет века, и можеха да се похвалят с много впечатляващи бради. Най-дългата щеше да помете пода при ходене, ако друидът не я повдигаше с ръка.

— Всъщност, ние идваме по работа — веднага хвана бика за рогата Келнмиир. — Отнася се за едно дете, което вие сте приютили преди седем века.

— Не разбирам за какво говорите — невъзмутимо отвърна друидът. — Аз съм Пазител на дървото от единадесет века…

— Момче — тихо се засмя Велхеор.

— … и такова нещо не съм чувал.

Келнмиир извади сгънат лист хартия и го подаде на друида.

— Може би това ще освежи паметта ви.

Друидът взе листа, прочетете го внимателно и го подаде към друг старейшина.

— Откъде взехте този документ? — попита той и вдигна зелените си очи към вампирите.

— От книгата История на възникването на Дневния вампирски клан — охотно отговори Келнмиир. — Интересна книжка, да ви кажа.

Друидът поправи лежащата на коленете му брада.

— Какво искаш от нас?

— Ти какво, старче, не схващаш ли? — избухна Велхеор. — Той иска да види сина си! Време е вече, виж колко векове са минали!

Старейшините се спогледаха.

— Дори и да разбирахме за какво говорите, да се организира такава среща е невъзможно — каза бавно Пазителя.

Велхеор демонстративно бавно се надигна от стола си и запретна ръкави.

— Не разбрах…

Келнмиир рязко го дръпна да седне обратно.

— Хайде да продължим без вашите недомлъвки и предположения. Аз съм Келнмиир и ако вие сте Пазител повече от десет века, то трябва да познавате Алисия и тя най-вероятно ви е разказвала за мен. Кажете ми кратко и ясно, къде мога да намеря сина си и внука си.

— Кратко и ясно? — Друидът вдигна рамене. — На гробището.

— Е — Келнмиир силно стисна подлакътниците на стола. — И как се случи това?

— Съвсем наскоро. Само преди около двеста години — спокойно отговори Пазителя. — Те бяха убити извън Древната гора, но наши братя са присъствали. Ако искате, мога да извикам накой от тях.

— Разбира се, че искаме — Велхеор изсумтя.

Келнмиир дръпна ръката си и откъсна парче от подлакътника. Хвърли изненадан поглед върху дървото в ръката си, внимателно го постави на земята и погледна друидите.

Пазителят кимна.

След няколко минути, които старейшините и вампирите прекараха в мълчание, в залата влезе един друид на средна възраст. Единственото нещо, което го издаваше, че е представител на горския народ, бяха зелените му очи. Беше облечен в най-обикновени градски дрехи и гладко избръснат, което от гледна точка на друидските канони си беше просто недопустимо.

— Моите уважения — поздрави новодошлия, но в гласа му нямаше никакво уважение.

— Това е Херион — представи го Пазителят. — Той е присъствал на смъртта на вашия… — друидът се поколеба — родственик.

— Родственик? — изненада се Херион и погледна с презрение вампирите. — Пред очите ми са убивали много твари, коя от тях е вашия родственик?

Велхеор се ухили.

— За първи път срещам друид с желание за самоубийство. Дори е забавно.

— Спокойно, Херион — меко каза Пазителят. — Аз говоря за Кел…

— Кел… — тихо прошепна Келнмиир.

— На теб го кръсти, — каза Велхеор ревниво. — А не на мен…

— Тези са му роднини — завърши Пазителят.

Херион се разсмя.

— Тези? Не ме разсмивайте, на тях на челата им е изписано, че жертвите им са повече от населението на средноголям град.

— Няколко пъти — скромно се съгласи Велхеор. — Яко, нали?

Друидът вдигна рамене.

— Извенете, Пазителю, но не мога да бъда в една стая с тези…

— Изглежда не разбираш — повиши глас Пазителят. — Искам да разкажеш на тези вампири за смъртта на Кел, а твоето желание няма значение и никой не се интересува от него.

— Напротив — не са съгласи Велхеор. — С удоволствие бих поговорил с него, та да увелича бройката на челото си.

Келнмиир, без да каже нищо, удари поредния шамар по врата на приятеля си.

— Ако нямаш нищо против, първо бих искал да науча кой е убил сина ми.

— Разбира се, — бързо се съгласи Велхеор и впери поглед в Херион. — Но после с теб ще си поговорим.

— С най-голямо удоволствие — кимна Херион. — Значи, вие искате да чуете за смъртта на Кел? — Той се върна и седна в едно от дървените кресла. — Това беше преди около двеста години. По това време работих като посланик в столицата и често приемах гости от Древната гора. Така и Кел дойде при мен, за да види живота в града… Аз винаги съм бил против политиката на ограничения, но в случая на Кел забраната за излизане от гората наистина е била необходима… както се оказа. На една улица ни нападна вампир. Истински вампир. Естествено, той беше по-силен, много по-силен от Кел — друидът стисна юмруци. — Той назова Кел по име и каза нещо за мръсната кръв и след това го уби. Разбира се, Кел се съпротивляваше и аз се опитах да му помогна, но бяхме млади, а вампирът беше много по-силен от нас. И до сега не разбирам защо ме остави жив…

— Наистина е странно — съгласи се Велхеор. — Аз със сигурност няма да направя такава грешка.

— Можеш ли да си спомниш какво точно каза вампирът преди да го убие? — напрегнато попита Келнмиир.

— Да видим… Той каза нещо за опозоряване на рода и за нечиста кръв. Така мисля. Уви, не мога да бъда по-точен.

Вампирите се спогледаха.

— Знаеш ли, това ми звучи познато — каза Велхеор. — Един стар наш приятел винаги е бил обсебен от чистотата на кръвта.

Келнмиир кимна.

— Изглежда, че имаме още един повод да се срещнем с него…

— Знаете ли кой е убил Кел? — изрева друидът.

— Не викай — спря го Велхеор. — По-добре кажи какво е станало с внука на Келнмиир, тоест със сина на Кел?

Херион стисна зъби.

— Влас беше убит, когато се опита да започне преговори с един от вампирските кланове като първи представител на Дневния клан. Казват, че боя се в състоял в една от столичните Школи по изкуствата. Не знам как точно се е случило, тогава не бях в столицата.

— Затова пък аз знам — тихо каза Келнмиир.

Отлично помнеше този бой. Имаше специално отношение към вампирите, понасящи дневната светлина, и тогава в ръцете му попадна младия вампир от Дневния Клан… Само ако знаеше, че… Да, това не е мечта дори за най-кървавия вампир на хилядолетието — да убие собствения си внук…

Подлакътниците на креслото, в което седеше Келнмиир, жално изпукаха.

— За другите му роднини нищо не знам — продължи Херион. — Дневният клан се премести в Лита, а аз там почти не ходя.

Друидът погледна въпросително към посетителите.

— Изглежда, че нямаме повече работа тук — тихо заяви Келнмиир. — Благодаря за информацията.

Вампирите се изправиха.

— Май искаше да си поговорим за нещо — обърна се Велхеор към Херион. — Да излезем?

— Да излезем — съгласи се друидът.

— Внимавай да не го убиеш! — прошепна Келнмиир на приятеля си. — Понатупай го и толкова. Без травми. Той все още може да ни бъде полезен.

— Какво говориш — каза весело вампирът. — Без травми не е интересно. Тук са цяло село с друиди, ще го излекуват на мига.

— Моите уважения — поклониха се вампирите към старейшините и напуснаха Свещеното дърво…

* * *

Малката поляна срещу Свещеното дърво беше осветена от зелени светещи топки, разпръснати по клоните на дърветата.

Велхеор наперено вървеше пред друида и сякаш нямаше никакво намерение да се бие. Погледна с подигравателен поглед към Херион и зачака първия му ход.

Друидът не го остави да чака дълго. С внезапна ярост се хвърли към вампира, като същевременно се покри с дебела кора.

Велхеор с лекота отблъсна атаката на Херион, който беше заприличал на ходещо дърво, но ответните му удари не причиниха никаква вреда на друида. Той дори не се опита да ги избегне, а спокойно се подложи на ударите на противника си.

— О, това ще бъде много интересно — Келнмиир присви очи и седна на тревата.

В това време вампира и друида започнаха да ускоряват темпото, като постепенно заприличаха на едно размито петно. Въпреки това Келнмиир отлично виждаше всеки техен ход — тук Велхеор се опитва да разкъса гърлото на друида, но пръстите му отскачаха от изненадващо здравото дърво, сега пък Херион се опитва да свали противника си на земята, но вампира с лекота се изплъзва от ръката му, сега те падат на земята, едновременно нанасяйки си удари по краката.

— Нещо ми подсказва, че ще завършат наравно — каза Келнмиир на стоящия до него старейшина. — Но е странно да се види друид в близък бой. Това не е в стила ви.

— Херион специално се обучава да се бие с вампири — обясни старейшината. — Той отдели за това около двеста години.

— Опитът му е малко — каза вампира. — Но се бие наистина добре. Те много добри приятели ли бяха със сина ми?

— Бяха неразделни — каза друидът. — Семейството на Херион отгледа Кел от ранна детска възраст, така че те израснаха като братя. Именно след смъртта на Кел Херион започна упорити тренировки — той не е загубил надежда за отмъщение. Въпреки че не одобрявам отмъщението, не мога да го съдя.

Келнмиир погледна с уважение към биещия се с приятеля му друид.

— Но аз одобрявам отмъщението… и още как. Надявам се Велхеор да не го убие.

* * *

„Разговорът“ между вампира и друида, както предрече Келнмиир, съвсем неочаквано завърши наравно. Биха се повече от два часа, докато накрая умората и нараняванията ги повалиха. Два часа по-късно, след като друидите ги бяха позакърпили, и тримата напуснаха селото. Херион реши да се присъедини към вампирите щом разбра, че те знаят кой е убиецът на брат му. Вампирите разбираха и оценяваха такова нещо като отмъщението, така че охотно приеха друида в компанията си. Още повече, че без водач можеха до безкрай да обикалят из Древната гора.

ДЕЙСТВИЕ 1

Излязох от телепорта в същата стая, от която тръгнах вчера сутринта. На стола спокойно си дремеше все същото тъмнокосо момиче. Изглежда, никой не се канеше да ме посреща, пък и защо ли?

С усилие потиснах желанието си да събудя нещастното момиче и на пръсти излязох в коридора. Въпреки това на излизане силно затръшнах вратата. На пост не трябва да се спи!

В коридорите на Академията беше абсолютно пусто. През целия път до площадките с телепортите не срещнах никого. Само по стълбите видях двама ученика от горните класове. Кимнахме си и се разминахме — не ми се говореше.

Трябва да призная, настроението ми беше никакво. Подозирах, че съм призован в Академията не просто така, а поради конкретна причина. Но каква? Може би все пак упражненията ми с кактуси не са останали незабелязани.

Беше ми заповядано да се явя в Заседателната зала, но бедата е там, че си нямах представа къде се намира. Доколкото знаех, се намираше някъде из етажите, забранени за ученици. Нямаше кого да питам, затова реших първо да посетя чичо си. Може би той ще може да ми каже каква е ситуацията около мен… стига, разбира се, да е на мястото си.

Както и очаквах, Ромиус не беше в кабинета си, затова пък там важно стоеше отличника. Той подробно ми обясни къде е Заседателната зала и дори ми пожела успех, без обаче да уточни в какво.

Прескачайки от телепорт на телепорт, накрая се добрах до необходимия ми етаж.

Пред телепорта, който трябваше да ме пренесе до Заседателната зала, чух безжизнения глас на автомага:

— Име?

— Кое, моето ли? — не разбрах аз.

— Това е забранена зона. За да ви пренеса към Заседателната зала, моля кажете името си.

— Зак.

— Пълното име.

— Закари Никерс.

— Изчакайте шест минути.

Едва след като минаха шест минути бях пренесен в затворения за простосмъртни етаж. Очевидно не искаха да съм в залата преди точно определеното време, да не би да чуя нещо, което не е предназначено за ученическите ми уши.

Едва не получих инфаркт, когато, излизайки от телепорта, попаднах в огромна зала, препълнена с Майстори. Всички присъстващи веднага обърнаха очи към мен.

— Този кой го е поканил тук? — чу се изненадан глас.

— Това е любителят на кактуси — обясни друг глас. — Ще го наказват.

Съдейки от репликите, най-близо до телепорта бяха младите Майстори. И те потвърдиха моите опасения.

— Влизай и сядай на подсъдимата скамейка — покани ме най-близият до мен Майстор, приблизително на моята възраст, и посочи към малка пейка, стояща встрани до зрителските трибуни.

Седнах отчаяно на посоченото място и с интерес се огледах. Никога не бях виждал талкова много Майстори. Отвсякъде ме заобикаляха червени и черни ливреи и не можех да разбера къде са се крили досега всички тези хора, защото за цялото време, прекарано в Академията, съм виждал около дузина Висши Майстори и около тридесетина Учители. А тук имаше стотици и от едните, и от другите!

Прошарен Майстор, стоящ на неголяма трибуна, обяви:

— Смятам, че основната част от Общото събрание е приключена. Сега остава да разгледаме няколко дела от общ характер. За начало ще разгледаме въпроса с използването на забранена магия от ученици, нарекли себе си „Децата на дракона“. Тази групировка си позволява да практикува забранена магия както във, така и извън Академията. Последното използване е засечено през двете нощи преди изпращането на първокурсниците на практика — „Децата на дракона“ са подложили първокурсници на изпитания за приемане в обществото им. Засечени са намеси в сънищата на няколко човека, в резултат на което един е сериозно пострадал. Във връзка с тези събития баха арестувани няколко ученика от трети и четвърти курс. Има подозрение, че в дейността на тази групировка участват и Майстори, които прикриват следите си много професионално. Само благодарение на Майстор Ревел успяхме да хванем петима от тях. Те обаче се оказаха изпълнители от ниско ниво и все още не знаем почти нищо за дейността на организацията. Така че в лицето на „Децата на дракона“ ние сме изправени пред организация с професионална структура, формирана в рамките на Академията. Целите на тази организация все още не са ни ясни.

— Председателю, мисля, че вече обсъждахме този въпрос и стигнахме до извода, че „Децата на дракона“ не носят сериозна опасност и няма нужда да предприемаме агресивни мерки срещу тях — чу се някъде от другия край на залата — Просто млади хора си играят на тайни общества и това е.

— Да, взехме такова решение преди година — съгласи се Председателят. — Но в светлината на последните събития решението трябва много сериозно да се преразгледа. Повече за това ще ви разкаже самият Майстор Ревел.

Вече познатият ми Майстор, отговарящ за безопасността на Академията, бавно стана от мястото си на първия ред и тръгна към подиума, а Председателят се премести на съседната маса.

— Не мога да се съглася с Председателя — започна плешивия Майстор — В действителност всичко е много по-сложно и по-опасно. Всеки от вас е чувал, че нашият любим — той се усмихна — Император е починал в съня си. Няма по-добра смърт от тази да умреш в съня си, не е ли така? Но лицето на починалия Император не е изглеждало спокойно, точно обратното — било е замръзнало в маска на ужас. Какво ли му се е присънило?

Нищо подобно не бях чувал. Явно тази информация не е била предназначена за широката общественост.

— Кошмар? — предположи някой.

Майстор Ревел хвърли поглед към първите редици.

— Да, Майстор Алари, именно кошмар, но изкуствено предизвикан кошмар.

В Заседателната зала се възцари мълчание.

Едва се въздържах да не възкликна. Значи някой от Академията е убил Императора? Е, сега със сигурност няма да ме пуснат оттук, просто за всеки случай, да се подсигурят… Но нали самите те ме извикаха, ясно им е, че всичко ще чуя. Доверяват ми се? Или по-скоро е без значение, тъй като ще ме отстранят заради кактусите… не, само глупости мисля. Нервите ми са опънати.

— Имате ли някакви доказателства?

— А думата ми не е ли достатъчна? — меко се усмихна Майстор Ревел.

Отговори му напрегната тишина.

— Мълчанието е признак на съгласие — обобщи Майстора. — Въпреки че на когото трябва доказателствата ще бъдат предоставени. Фактът, че виновни за смъртта са „Децата на дракона“, е вън от съмнение. Сами разбирате, че в светлината на тази информация ние спешно трябва да вземем превантивни мерки. Мотивите на тайното общество засега не са ни известни и едва ли някой знае за тях, с изключение на основателя на организацията. Всички останали членове на „Децата на дракона“ са просто изпълнители с различна степен на посветеност. Въпроси?

— Как така сте пропуснали възникването на такова опасно общество? — попита Председателят.

Майстор Ревел прокара ръка върху голата си глава.

— Бих могъл да кажа, че е невъзможно да се следи всичко, но всъщност работата е много по-проста. Ние нямаме истински специалисти по забранени магии. Как можем да следим за нещо, което не разбираме и не изучаваме? Да, приблизително знаем какво може да се направи със забранена магия, но сериозен опит, като цяло, нямаме. Само трима души от старшите Майстори преди време са правили опити със забранена магия, но не трябва да разчитаме на тях.

— Защо? — попита някой от задните редици.

— Неадекватни са — сви рамене Майстор Ревел. — Не случайно тази област на Занаята се нарича забранена. Девет от всеки десет души, практикуващи магия на сънищата, полудяват.

Магия на сънищата? С нея ли се сблъсках снощи в Прокълнатата къща? А изпитанието, което ми се присъни в Академията… момент… но те също така казаха, че тези „Деца на дракона“ са провеждали изпитания и един от учениците е пострадал. Излиза, че са се опитвали да ме вербуват? Нещо много бавно загрявам днес…

— Вие какво предлагате? — попита Председателят.

Майстор Ревел внимателно огледа цялата зала, задържайки за момент поглед върху мен.

— Необходимо е спешно да наберем доброволци за научни изследвания и работа със забранена магия — каза той твърдо. — Освен това трябва да намерим всички архиви, свързани с магията на съня. Също така ще трябва да се проведат редица разследвания сред Майсторите и сред учениците от големите курсове. За всичко това ще се наложи да създадем нов отдел, хората за който ще подбирам лично аз. Това е засега.

За пореден път се убеждавам, че в Академията не всичко е наред. И всемогъщите Майстори… впрочем, за всеки всемогъщ Майстор ще се намери още по-всемогъщ, който с удоволствие ще му подложи крак или ще му бие шут в задника.

— Мисля, че ще има доброволци — каза Председателят. — Ще очакваме по-подробен доклад от вас след първата седмица на новия отдел. А сега, както разбирам, дойде време да решим съдбата на заловените членове на „Децата на дракона“ и да продължим със следващия въпрос.

Майстор Ревел кимна и бавно се върна на мястото си.

— Мисля, че няма смисъл да гласуваме — междувременно продължи Председателят. — Младите хора ще бъдат лишени от сила в следващите сто години. Има ли някой против това наказание?

Отговори му мълчание.

— Чудесно. Сега да преминем към следващия въпрос — Председателят се усмихна с крайчеца на устните си. — Закари Никерс се обвинява в използване на магия извън определените за това стаи, както и увреждане на имущество на Академията в особено големи размери. Какво ще каже деканът на Огнения факултет — стандартното наказание?

Разбира се, Шинемиус също беше тук. Само че не го виждах, което не беше изненадващо, червените ливреи трептяха и се сливаха пред очите ми.

— Стандартното наказание, но с прилагане след приключване на практиката — поправи го недоволния глас на Шинс някъде отзад.

— Разбира се — съгласи на Председателят. — И така, стандартно наказание — прекратяване на обучението за срок от една година. Налага се на Закари Никерс след приключване на практиката.

Прекратяване на обучението? За някакви си кактуси? Значи нашата петорка ще се раздели? Всички нормални хора ще учат, докато аз ще си седя у дома?

— Някой има ли въпроси?

От задния ред се раздаде весел глас:

— Нека да обясни защо са му трябвали кактуси. Невероятно е с каква сила тези огромни чудесии пробиха пода в стаята ми. Още вадя тръни от задника си, извинете ме за вулгарната дума „трън“.

Пробили са пода? Надявам се, че това е просто шега, защото Академията е изградена с дагор — много рядък камък, изцяло нечувствителен към магия. От друга страна, самият кактус не е магия — само е създаден с магия. Съответно, той би могъл да пробие пода, доколкото това е обикновено физическо въздействие. Трябва да е било много силно въздействие. Наистина ли аз го направих?!

Председателят погледна към мен.

— Наистина, кажете ни какво ви вдъхнови да отглеждате тези… странни растения в стаята си.

Обърках се.

— Ами — казах тихо и с изненада забелязах, че гласът ми кънти в залата. — Всъщност исках да израснат само няколко букета цветя. Получи се малка грешка, която не успях да коригирам, защото ни изпратихте на практика… А той сериозно ли говори, че кактусите са пробили тавана?

— Не просто са пробили тавана, а са израснали още три етажа нагоре — каза Председателят. — Между другото, предстои ви да почистите след себе си цялата тази растителност. Правилото на Академията е „който чупи — купи“. Ако няма какво друго да добавите, то закривам заседанието на Общото събрание.

— А как може да се запише човек в списъка на кандидатите за новия отдел по изучаване на забранената магия? — попита някой от първия ред.

— Когото трябва аз сам ще го извикам — рязко отвърна Майстор Ревел. — Между другото, доброволците също аз ще ги определям, така че не се притеснявайте.

Забавно. Той ще определя кои да са доброволците. И кое тогава му е доброволното?

Продължавах да седя на пейката, чакайки Майсторите бавно да напуснат залата. Също така се надявах, че тук по-лесно ще ме намерят чичо ми или Шинс. Нали някой трябва да ми обясни как да унищожа кактусите и какво да правя с това наказание. О, как можах да забравя? Непременно трябва да разкажа на Ромиус всичко, което се случи вчера. Кейтен, разбира се, е изпратил доклад, но в него много от събитията са оскъдно описани или не се споменават изобщо, като срещата ми с нисшия вампир. Така че срещата с чичо ми е задължителна.

За моя радост Ромиус наистина излезе от тълпата и даде знак да го последвам.

Покорно влязох след него в телепорта.

— Е, Зак — каза чичо вместо поздрав, когато се прехвърлихме на празния етаж — как си успял да направиш това в стаята си?

Виновно сведох поглед.

— Сам не знам. Значи след практиката обучението ми се спира за цяла година?

— Радвай се — потупа ме по рамото Ромиус. — Това е доста леко наказание, като се има предвид, че си унищожил част от Академията. Между другото, все още не мога да разбера как успя да го направищ. Та вие не сте учили земна магия, да не говорим за такова високо ниво.

Влязохме в следващия телепорт.

— Аз просто исках букет цветя — опитах да се оправдая.

— И както винаги нещо се е объркало — усмихна се Ромиус. — Интересно, защо когато ти объркаш нещо в заклинанието, винаги резултатът е далеч по-сложен от нивото ти на знания?

Излязохме от телепорта на моя етаж.

— Хайде сега бързо изгори цялото си творчество и да отидем в офиса ми. Трябва да обсъдим нещо.

Кимнах в знак на съгласие. Ние наистина имахме много за обсъждане.

Пристъпвайки към вратата си, не забелязах нищо подозрително. Никакви следи от разрушения или стърчащи от стената кактуси. А те казаха…

Отваряйки вратата, не можах да сдържа изненадания си вик. Стая просто нямаше! Цялото пространство беше заето от зелена маса, огромни бодливи стъбла отиваха някъде нагоре към тавана.

Подсвирнах.

— Леле, колко са пораснали. А защо трябва точно аз да го унищожа? Каква е разликата? Отдавна е трябвало да премахнете цялата тази гадост, вместо да ме чакате. Сигурно докато траеше събранието са пораснали още един етаж…

— Въпросът е принципен, — със сериозно лице каза Ромиус и после намигна. — В допълнение, много по-добре е, когато заклинанието се унищожава от създателя — по-малка е вероятността от странични ефекти. Така че давай, както се казва, „изгаряй“.

Погледнах отново кактусите. За колко етажа нагоре ставаше дума? Удар ще получа преди и половината да изгоря. Значи така няма да стане, ще трябва да търся друго решение.

Очевидно тези кактуси се хранят с магическа енергия, иначе как ще израстнат толкова? За нещо подобно четох в учебника, макар и не много внимателно… Предполагам, че още първоначално е трябвало да заложа ограничение в техния растеж до определен момент. Дракон да ме вземе, доста често напоследък повтарям тази фраза, но ако бях в състояние да видя сплитането на заклинанието след като е завършено, щеше да ми е къде по-лесно. Все едно, ще трябва да унищожа творението си, макар и не така, както каза Ромиус. Мисля, че ще мога да измисля нещо по-оригинално, това си е добра възможност да потренирам.

За начало създадох малка Универсална стена и я поставих на част от зелената стена. Както и очаквах, кактусът изсъхна и се сви, защото щитът изсмука магическата енергия от него.

Но след като пресметнах на ум колко енергия ще ми трябва да създам стена, която да изсмуче енергията от целия кактус, установих, че тя ще е дори повече, отколкото за да го изгоря. Така че имах нужда от нещо друго.

Ако си спомням добре Закона за съхранение на магическата енергия, то Универсалната стена, поемайки определено количество магическа енергия, се самоунищожава, освобождавайки получената енергия, както и енергията, изразходвана за създаването й. Доколкото знам, всичко се случва в невидим за нас диапазон, но това няма да ми попречи да използвам тази енергия отново! Как не се сетих по-рано? Например мога да вплета в щита заклинание за огнена топка, която да погълне цялата енергия, освободена от Универсалната стена! Така ще се справя с почистването доста бързо.

Ех, само ако можех да отделя няколко часа за заклинанието — да опиша потоците, да изчисля енергията… но нямах време. Трябваше да го измисля веднага, бързо. Много исках пак да впечатля чичо си.

Сплетох заклинание за Универсална стена, после много бавно, за да не сгреша нещо, вплетох в него усъвършенствана Огнена топка. И всичко се получи точно, успях да създам най-сложното в моя арсенал заклинание без нито една грешка! Остана само да пусна моето ново изобретение в стаята… и за всеки случай да избягам по-далече.

Ромиус се беше облегнал на стената и с интерес наблюдаваше действията ми.

Пуснах заклинанието в стаята, бързо затворих вратата и се затичах към отсрещната стена. Ромиус ме изпрати с учуден поглед, но остана до вратата.

Май трябваше да започна унищожаването от върха, но вече беше твърде късно.

И тогава се разнесе страшен трясък.

Вратата изхвърча — едва успях да се отместя и овъгления й скелет се удари в стената. От стаята изскочиха пламъци, нещо вътре гореше.

— Чувствам, се след твоето почистване сградата ще се нуждае от сериозен ремонт — спокойно отбеляза Ромиус и в потвърждение на думите му от стаята се разнесе ужасен шум. Чичо ми се огледа и добави по-тихо: — Много сериозен. За такива неща би трябвало и наказанието да ти увеличат.

— Какво? — опитах да се оправдая. — Казаха ми да премахна кактусите, това и правя.

— Заедно с част от Академията? Нека набързо да почистя всичко тука и да се махаме преди да са дотичали сеирджии. А, да… то всъщност няма сеирджии. Почти всички са на практика. Но все пак нека аз да довърша, така ще съм много по-спокоен.

От стаята бавно изпълзя воняща зелена тиня.

— Тук ще направим така — замърмори си под нос Ромиус, докато изпълняваше някакви непознати манипулации над тинята. — Ама съм и аз, трябваше да ти кажа да започнеш изгарянето отгоре, и да стане постепенно…

Благодарение на действията на Ромиус тинята изчезна, буквално се стопи пред очите ни.

— Не искаш ли да хвърлиш един поглед в стаята си? — попита Ромиус, когато всички следи от дейността ми като градинар най-накрая се изпариха. — Сигурно ще е забавна гледка.

Наистина се чудех как ли изглежда стаята ми след последното ми заклинание. И още повече исках да видя пробития от кактусите таван — трябва да е незабравима гледка.

Внимателно прекрачих прага и първо погледнах нагоре.

Уау! Таван в стаята изобщо нямаше, на негово място зееше огромна дупка с назъбени краища. Ясно виждах, че в тавана на следващия етаж е зейнала също такава дупка, но с малко по-малък размер. Всички стени на стаите бяха силно обгорени. Представете си само как трябва да е бил обгорен естествено черен камък, така че да си личи от пръв поглед. На места даже изглеждаше леко разтопен. Въпреки че това са глупости, защото кулата беше направена от много здрав камък, напълно невъзприемчив към магии.

— Нагледа ли се? — попита Ромиус и надникна вътре. — Леле!

Той прокара пръста си по абсолютно черната стена.

— Дори сажди няма, всичко е разтопено. Чудя се как изобщо са издържали стените на Академията.

— Но нали дагора е невъзприемчив към магията! — бях изненадан.

— Да, невъзприемчив е — съгласи се чичо ми. — Но само в определени граници. Същото е както с желязото в ковачницата — до определен момент издържа на температурата и не се стопи, след това с повишаване й постепенно става все по-меко и по-меко. По същия начин дагора при определена сила на магическо въздействие може да започне да се топи.

— Уау — само това успях да кажа.

Никога не бях чувал за подобно нещо. Макар да звучи логично, кой би си помислил, че дагора може да не издържи на магическа атака? Експлозията трябва да е била много силна. Кактусите почти два дни са натрупвали в себе си магическа енергия и заклинанието я е използвало всичката, за да се създаде огнено кълбо с чудовищна сила.

Ромиус ме потупа по рамото.

— Това е, приключихме, и то доста бързо, така че ни останаха няколко часа да си поговорим. Но първо ми кажи как го измисли това, — и той погледна с уважение към останките от моята стая.

— Добре — прибързано се съгласих аз. — Но също така искам по-подробно да ти разкажа за всички събития, които се случиха през вчерашния ден… и нощ…

— Кейтен ме изпрати доклада, въпреки че още не съм го чел — Ромиус се намръщи. — Да не се е случило нещо наистина сериозно?

Излязохме от стаята и Ромиус затвори входа с непроницаемо силово поле.

— За всеки случай — обясни ми той. — Въпреки че Академията е почти празна, но все пак… Нека изчакаме малко с историята ти, докато стигнем до моя кабинет.

* * *

Първата работа на Ромиус беше да отпрати помощника си. После ме настани в едно кресло и ме помоли да изчакам докато прочете доклада на Кейтен. И едва след като добие груба представа за това какво се е случило, той щеше да ми задава въпроси.

Докато чичо ми четеше доста дебелия доклад на Кейтен, аз също реших да не губя време и да почета тайнствения дневник.

* * *

„Ако четеш този дневник, значи си като мен…

Луд? Не, да се побърквам започнах много по-късно и въпреки че помътняването на разсъдъка ми е пряко свързано с Дабрата, за това съм си виновен сам. Знам, че след век къщата ми ще нарекат Прокълнатата, а самият мен — луд. Най-смешното е, че ще са прави — аз наистина бавно губя ума ми, а това, което сега се случва в къщата, може да се нарече само проклятие. Но нека започнем от самото начало. Сега сигурно би искал да разбереш какво се случи с теб. Това беше изпитание. Само човек, който притежава Дарбата, може да го премине, и ти го направи.

Коридорът — това е път към страховете на всички хора, които някога са били в къщата ми при пълнолуние. Ти трябваше да намериш своята врата, зад която се криеше твоят най-голям страх, и да го победиш. Имаше право само на три опита — при първия опит просто не те пуснаха при чуждите страхове, при втория те пуснаха, но ти помогнаха да излезеш, а при третия ти трябваше да откриеш вратата със собствения ти страх, в противен случай нищо нямаше да те спаси. Да победиш чуждия страх е практически невъзможно. Но побеждавайки собствения си страх и преминавайки още няколко малки изпитания, ти би излязъл от коридора в реалния свят. И ти го направи всичко това. Как трябваше да намериш вратата именно с твоя страх? Много просто — това е твоя Дарба и твое проклятие. Ти си Човек на съдбата…“

* * *

— Какво четеш? — гласът на Ромиус едва си проби път през обзелия съзнанието ми шепот на лудия собственик на Прокълнатата къща.

— Нищо — бързо казах аз и скрих дневника във вътрешния си джоб. — Развлекателна книга, купих я в града.

Гласът ми леко трепереше.

И сам не разбрах защо така отговорих на чичо си. Първоначално се канех да му разкажа за събитията от последната нощ, но сега… не можех дори да допусна такъв вариант. Сякаш нещо вътре в мен активно се съпротивляваше на разкриването на тази тайна.

— Добре — сви рамене Ромиус, хвърляйки ми подозрителен поглед. — Имам няколко въпроса. Що се отнася до Прокълнатата къща, някъде вече съм чувал за тази развалина… но не мога да си спомня къде или какво точно. Ще трябва да помисля за това в свободното време. Сега ми обясни това чудо — как сте останали живи след среща с вампир от Бойния клан?

— Откъде да знам, а освен това има нещо, което не казах на Кейтен, и то може да бъде много по-интересно…

Казах на Ромиус за странния разговор с нисшия вампир.

— Странно — съгласи се Ромиус — но не чак толкова, колкото неочакваната поява на фонтан с изображение на дракон в Прокълнатата къща.

— Да, красиво нещо — съгласих се аз.

— Красиво? Да, това е произведение на изкуството, но по-скоро от магически характер. Истинската му красота още не си я видял.

— А ще я видя ли? — попитах тъжно.

Ако моето обучение бъде спряно за една година, скоро няма да се науча да виждам енергийните модели. От друга страна, тези ученици от „Децата на дракона“ ги лишиха от сили за сто години… Хей, а мен ще ме лишат ли от сили за една година?

— Ще я видиш — увери ме Ромиус. — Това не е толкова трудно. Ако искаш, ще дам разрешение на Кейтен да ви обучи да „виждате“, докато живеете в Пограничните райони.

— Искам, разбира се — веднага се съгласих. — А наказанието ми включва ли лишаване от силата?

Може пък да ми се размине.

— Уви, включва — огорчи ме Ромиус. — Иначе от наказанието няма да има особена полза.

Идиотизъм. И всичко това заради някакви кактуси! Дракон ме подтикна да садя цветя в стаята си.

— Да не говорим повече за тъжни работи — казах аз. — По-добре ми разкажи за забранената магия и за „Децата на дракона“. Това звучи много интересно, в часовете нищо не са ни споменавали за тях.

— Още не ви е дошло времето — усмихна се чичо. — Знаем ви вас, начинаещите, всичко забранено ви привлича като магнит. Само да споменем за забранена магия и десетки ученици ще се втурнат към библиотеката в търсене на тайни знания.

Хм, като спомена за тайни знания.

— Днес още щом чух, че императорът е бил убит, веднага си помислих, че не е трябвало да бъда в залата и изобщо не е трябвало да чувам всичко това.

— Грешиш — не се съгласи Ромиус. — Не случайно те поканихме точно когато ще обсъждаме тайното общество. Аз пожелах да е така. Все пак забранената магия е свързана със сънищата, а това ти е доста познато. Мисля да те препоръчвам на Ревел като доброволец.

— Какъв доброволец може да съм аз? Скоро ще ме лишат от сили…

Ромиус щракна с пръсти.

— Ревел веднага може да реши този проблем, просто ще отложи наказанието ти за неопределено време. Но трябва да се убеди, че ще си му действително полезен.

Аз се наежих.

— Искаш да разкажа за сънищата си?

— Може би. Иначе с какво би могъл да го заинтригуваш? Просто така, за минали заслуги, той няма да направи нищо.

Примижах лукаво.

— Мисля, че ще намеря с какво да го заинтригувам. Какво ще кажеш за подробно описание на изпитанието, на което ме подложиха „Децата на дракона“ предходната нощ?

Ромиус не беше изненадан.

— Е, аз предполагах, че те ще изберат най-добрите ученици сред първокурсниците — той потърка брадичката си — но родствената ти връзка с мен на теория би трябвало да ги разубеди да се свързват с теб.

— Но те все пак се свързаха — засмях се аз, спомняйки си как приключих изпитанието още преди да е започнало. — Е, не че продължи особено дълго.

И разказах на чичо си за това как вместо да мина през изпитанието, аз просто се върнах в леглото си и нахално заспах.

— Да — Ромиус се засмя. — Това не са го очаквали. Но затова пък от историята ти няма много полза. Е, с изключение на това, че ще можеш да разпознаеш гласовете им, ако не са си ги променили. Ще се опитам да поговоря с Ревел за това, но ако не свърши работа ще се наложи да разкажеш за сънищата си… имаш ли нещо против?

— Тогава няма да имам избор — въздъхнах аз. — За да избягна наказанието може и да разкрия ужасната си тайна.

Да не споменавам, че в резерв имам една още по-ужасна тайна. За изпитанието на побъркания собственик на Прокълнатата къща и за неговия дневник няма да кажа на никого, дори и на чичо си. Някои тайни е по-добре да запазиш за себе си, за всеки случай. Аз самият не мога да си обясня защо мисля така, но съм сигурен, че така трябва.

— Чудесно — обобщи Ромиус. — Това го уточнихме. Що се отнася до забранената магия, ще ти изнеса малка лекция, но, честно казано, не знам кой знае колко. Все пак това не е моята специалност. И така, според легендите забранената магия е дошла при нас от драконите. Разбира се, в тези легенди се казва, че Занаята също идва от тях, но магията на съня — това е истинската магия на драконите. Драконите по принцип не са съвсем реални същества, тоест те съществуват, но не съвсем в нашата реалност, а по-скоро на кръстопътя между няколко свята. Тяхната вродена магия им позволява да се движат свободно между световете, а сънищата се явяват нещо като коридор, от който могат да излязат където си поискат. Ако, разбира се, знаеш как да го направиш правилно. В допълнение, с помощта на забранената магия можеш да влизаш в сънищата на другите.

— Значи по този начин са провели изпитанието „Децата на дракона“?

— Да, може и така да се каже. Въпреки че в действителност това съвсем не е сън. — Ромиус прокара ръка по масата, сякаш за да забърше праха. — Но има сериозна опасност — с изключение на драконите малцина могат да устоят на въздействието на забранената магия върху ума — голяма част от практикуващите тази магия много бързо полудяват.

Той ме погледна подозрително.

Какво сега? Ето лудия, чийто дневник е в джоба ми, се явява най-яркото потвърждение на думите на Ромиус. А аз нищо подобно не правя… сякаш бих могъл.

— Така че ти не се увличай много по тези работи, дори и да отидеш доброволец при Ревел — предупреди ме чичо. — Все пак здравето е по-ценно от всякакво наказание. Що се отнася до „Децата на дракона“, първоначално те не бяха тайно общество — просто любопитни Майстори, които не искаха да се примирят със забраната върху изучаването на магията на съня. Но от старото общество останаха само няколко полупобъркани старци, а новата „Деца на дракона“ — това е желязно структурирана организация. По-рано гледахме на тях през пръсти, считайки ги просто за група с еднакви интереси, но сега стана ясно, че са много силни.

— Достатъчно силни, за да убият императора? — уточних за всеки случай.

Ромиус въздъхна.

— Оказва се, че достатъчно.

— А кой ще бъде нашият нов император? — попитах аз, спомняйки си, че до не много отдавна и аз самият можех да претендирам за трона.

— Ако трябва да бъда честен, не ме интересува — сви рамене Ромиус. — В момента неговите задължения се изпълняват от съветник Митис, а коронацията на новия император ще бъде след месец. Не следя списъка с кандидатите… и сигурно в рамките на този месец ще има много промени в него — о, как само ще се захапят един друг.

Хм, говорейки за хапещите.

— А какво стана с втория съветник на императора, този, който е вампир? Нищо не съм чул за него, и във вестниците не го споменават.

— Канмиир не беше официален съветник на императора — Ромиус се намръщи. — След смъртта на императора той изчезна.

— Може ли той да е убил императора? — попитах аз.

— Не — поклати глава Майстора. — Няма сметка от това. При императора той се радваше на много привилегии, а сега всички благородници, които преди търпяха присъствието му до императора, с удоволствие ще се разправят с него. Ако вече не са се разправили…

За момент замълчахме.

— Между другото, искам още да поговорим за тези странни убийства… — започнах аз.

— А, не — размаха ръце Ромиус. — Това е ваш проблем и си го решавайте сами. Само не стоварвайте цялата вина върху бедния старец.

— Наистина — казах извинително — ставам нахален. Понякога трябва да използвам и собствената си глава.

Трудно му е и пет минути да отдели…

— Ти току-що поработи, и то как — напомни ми Ромиус. — Все още ще трябва да се боря с резултатите от работата ти. Ако не бях свидетел на експлозията, можех да си помисля, че в стаята ти е гостувал Огнен елементал.

Трепнах.

— Хайде да не говорим за елементали, става ли? — казах аз.

— Добре. — Ромиус ме погледна внимателно. — Днес се държиш много странно. Случило ли се е нещо сериозно?

— Не — отговорих твърдо аз, свивайки устни. — Само някои проблеми в личния живот…

— Личен живот — замечтано каза Ромиус. — Забравих какво е това още преди петдесет години.

— Провървяло ти е — измърморих аз.

Не обичах да се обръщам към чичо си на „ти“, макар той постоянно да ми напомняще да не го „ви“-косвам. Винаги се стараех да го назовавам по име, за да се избягна директното „ти“, но тук не можах да се удържа. Твърде болезнена за мен тема…

— Тогава отивай и си оправяй личния живот — засмя се Ромиус. — А не да стоиш тук с такъв убит вид.

Честно казано, и аз самият исках да тръгвам. Толкова много неща имах още да правя, така че не исках да губя време.

— Някакви специални инструкции ще има ли?

— Разбира се — веднага стана сериозен Ромиус. — На първо място, за фонтана във формата на дракон на никой нито дума. Всички доклади на Кейтен минават през мен и всяко споменаване за него ще го изтривам. Тъй като действията на „Децата на дракона“ са по-важни, фонтана ще го оставим за по-късно. Съдейки по описанието, което получих за него, той е доста древен артефакт, може би свързан по някакъв начин със забранената магия… засега нека само ние да знаем за него. Помоли Кейтен да замаскира фонтана и за известно време забравете за съществуването му.

А аз с такова нетърпение очаквах какво ще кажат Майсторите за Фонтана на съдбата. Остава ми да се надявам, че той се споменава в дневника на полуделия Майстор.

— Ще го направим — обещах аз.

— И най-важното — чичо ми ме погледна така строго, че несъзнателно се притиснах в креслото си. — Не си и помисляйте да се доближавате до истински вампири!

ДЕЙСТВИЕ 2

Връщайки се от Академията, първо отскочих до познатата пекарна при ресторант „Вкуснотии“ да купя няколко кифлички. Оказа се, че от нервен стрес може здраво да се огладнее, така че за всеки случай купих пет огромни питки, напълнени с всякакви неща, а защо ги наричаха кифлички умът ми не го побираше. Или просто бях твърде изтощен? С такива нощни разходки и днешните експерименти с кактуси от бедното ми съзнание можеха да се очакват всякакви изненади.

До Прокълнатата къща отидох без да бързам, опитвайки се колкото е възможно да отложа началото на работния ден. Подозирах, че днес отново ще трябва да обикалям из целия град да търся я вампир, я несъществуващо дете… А нали и с началника на стражата трябваше да се срещнем, освен ако приятелите ми вече не са се срещнали с него, докато ме нямаше. Толкова много неща за правене… а аз даже не успях да се запозная с наръчника със заклинания и тайнствения дневник. Защо пък да не поседя тихо в някое заведение и да почета? Ще кажа, че са ме задържали в Академията…

Аз дори зърнах подходящо място, но не намерих сили да се отклоня от пътя. Съвест, дракон да я изяде. Я Чез пак ще се втурне да преследва вампири, я Невил ще се завлече без мен на посещение при друидите. Никога няма да си простя, ако пропусна нещо интересно, а книгите няма да избягат, ще ги прочета.

Неусетно ускорих крачка.

Когато до Прокълнатата къща оставаше по-малко от минута, с изненада забелязах, че пазарът беше някак подозрително тих. Хората си бяха тук, но притихнали и ходеха едва ли не под строй. Стигайки до къщата осъзнах, че всички тези хора просто чакат в редица, която водеше директно към входната врата.

Това беше много странно, защото къщата открай време беше с възможно най-зловещата репутация. На входа между хората сновеше фигура в жълта ливрея и раздаваше команди към тълпата:

— Ей ти, къде пререждаш?! Веднага се върни, че ще те изпепеля!

Това, разбира се, беше Чез. Точният човек за тарикатите.

Промъкнах се през тълпата и тупнах приятеля си по рамото.

— Какво си организираш тука?

— О, младият градинар се завърна — зарадва се Чез. — А в това нямам пръст, то е подарък от стражата.

— От стражата?

— Да, ето чети — и тикна в ръката ми някакъв лист. — Хей, нали ви казах да влизате по един!

Чез тръгна към входа на къщата, оставяйки ме да прочета документа.

„С указ на съветник Митис във всички градове на Империята се създават временни структури, за да се гарантира сигурността в държавата. Официалното име на структурата е Патрул. Във всеки град ще бъдат създадени представителства на Патрула, съставени от Майстори и Ученици. Задълженията на служителите на Патрула включват — осигуряване на безопасността на населението, наблюдение за спазването на всички закони, предотвратяване на възможни вълнения, както и всякаква помощ, която могат да окажат на поданиците на Империята“.

И какво му е различното? Алиса вече ни прочете нещо подобно преди ден. Едва ли съдържанието на това парче хартия може да обясни цялото това стълпотворение.

Промъкнах се до входната врата и влязох покрай крещящия на някого Чез. Може би Кейтен ще може нормално да обясни какво става.

Още с първия поглед към залата разбрах, че скоро няма да мога да си поговоря с Кейтен — към него водеше дългата опашка, чийто край бях мярнал някъде в съседния квартал. Залата беше разделена на две части от огромна завеса, която закриваше по-голямата част от помещението, включително и фонтана, а бедният Кейтен стоеше зад масата и пишеше нещо. Съдейки по огромните купчини изписана хартия до него, явно отдавна се занимаваше с това. Вероятно от най-ранно утро.

Какво ли се е случило, че жителите на Крайдол, които до този момент игнорираха самия факт, че съществуваме, да се изпълнят с толкова силно желание да общуват с нас? И какво стана с делението на „наши“ и „не наши“?

Тъкмо си мислех, че сега е момента да отида в стаята си и да почета, когато Кейтен ме видя.

— Зак! Чакай, искам да поговорим. — Той стана от масата. — Почивка петнайсет минути!

Изражението на лицето му в този момент беше такова, сякаш го боляха всички зъби едновременно. Той заобиколи масата в широка дъга и ме дръпна настрана.

— Е, как мина? — попита.

— Не много добре — въздъхнах аз. — Отстраниха ме за една година.

— Уау — Кейтен подсвирна. — И това за някакви си кактуси?

Очевидно Алиса или Чез са успели да му кажат за предполагаемата причина за отзоваването ми в Академията.

— Тези кактуси са разбили тавана в стаята ми — обясних аз. — И в стаята над мен също…

Кейтен се втренчи в мен.

— Да не се шегуваш?

— Какви ти шеги — тъжно отвърнах аз. — Добре, че наказанието ще влезе в сила едва след края на практиката.

— Да, това поне е добре — съгласи се Кейтен. — Сега имаме нужда от всеки човек.

— Между другото, какво става тук? — сетих се аз. — Какви са тези тълпи?

Кейтен се хвана за главата.

— Истински кошмар. Видя ли вече документа?

Размахах парчето хартия, получено от Чез.

— Да, но не разбрах каква е връзката между заповедта на съветник Матис с това стълпотворение.

— Ако внимателно си прочел заповедта, то трябва да си видял накрая фразата „всякаква помощ, която могат да окажат на поданиците на Империята“.

Аз се взрях в документа.

— Да, видях. И какво от това? Ако става дума за това, ние не сме в Империята, а в Пограничните райони. Спомням си, че правата на жителите на Империята не се отнасят за жителите от Пограничните райони…

— Не се отнасяха — поправи ме Кейтен. — Предполагам, че си пропуснал този момент, но преди няколко месеца Пограничните райони бяха присъединени към Империята. Само на книга, разбира се, но напълно достатъчно за това жителите на Крайдол да пожелаят да се възползват от всички права на поданици на Империята.

Наистина съм пропуснал.

— Уау — възкликнах. — Чакай, но това не обяснява…

— Обяснява и още как! — нервно извика Майстора. — Някой, може би самата стража или не знам кой, е подучил хората за всички проблеми да се обръщат към Патрула! За всички, разбираш ли?

Замислих се колко ли проблеми може да има средностатистическия жител на Пограничните райони. Явно не са малко.

— Тогава ги прати по дяволите и приключвай с тях — предложих аз.

— Не мога — ядосано каза Кейтен. — За действията на Патрулите могат да следят проверяващи от Двореца, а и местната стража сигурно изпраща отчети за всичко, ставащо в града. Ако някой от жителите се оплаче от нас… ще започнат сериозните проблеми.

Огледах пъстрата опашка.

— И от какво се жалват?

— От всичко — уморено каза Кейтен. — От времето, от съседите, от плъховете, от стражите, от живота… един умник написа жалби срещу всеки член на семейството си, а те са над дузина.

Погледнах опашката с напълно различен поглед. Ако всеки един от тях напише дори по една жалба, ще ни се наложи да работим денонощно, и то за много, много дълго време. От друга страна, с такава практика наказанието ми може никога да не влезе в сила…

— Мислиш ли, че някой ги е подтикнал да дойдат при нас с всички тези глупости? Въпреки че на кой ли би му трябвало това…

Кейтен си пое дълбоко дъх, опитвайки се да се успокои.

— Сигурен съм, че всичко е умишлено. Сам помисли — каква е вероятността цялата тази тълпа, едва прочитайки листовката, веднага да се втурне към Прокълнатата къща. Това е невъзможно, със сигурност някой ги е подучил. Ех, само да ми падне, ще го накарам всички записани жалби да ги изяде на сухо, без никакви течности.

Погледнах солидната купчина листи и съжалих бедния подбудител.

— И няма отърване, така ли? — казах аз. — Ще трябва да обработим всички жалби?

— Аз наистина не знам какво трябва да правим — призна Кейтен. — Изпратих запитване до Академията, да видим какво ще кажат те. И докато чакаме аз ще приемам всички жалби, без изключение.

— А къде са братя Викерс и Алиса?

— Братята тичат из града, опитвайки се да решат някои от жалбите, а Алиса все още се опитва да открие детето.

— Ясно — намръщих се аз. — Значи аз съм единственият без работа.

— Ако искаш, отиди да видиш какво правят тези изследователи от Академията с фонтана — предложи Кейтен. — След половин час този фарс ще свърши — предварително обявихме, че ще приемаме жалби само до обяд.

Какви изследователи?! Ромиус каза, че в Академията никой освен него не знае за фонтана!

— Какви изследователи? — попитах напрегнато. — Познаваш ли ги?

— Не, но нямам причина да не им вярвам. Що за идиоти трябва да са, че да се представят за Майстори?

— За никого не им трябва да се представят — казах бързо. — Слушай, Ромиус ни заповяда да запазим в тайна съществуването на този фонтан и на никой да не разказваме за него. От доклада ти той е изчистил всичко, касаещо фонтана, така че никакви изследователи от Академията не трябва да има тук.

Едновременно погледнахме към огромната завеса, закриваща фонтана.

— Двама са — тихо каза Кейтен, схващайки веднага ситуацията. — Ако се подготвим предварително, ще можем да се справим с тях. Ще трябва да отвлечеш вниманието на единия за няколко секунди, после аз ще го поема.

Съдейки по това, което съм чувал от учителите, нямах голям шанс да успея да отвлека вниманието на Майстор дори за няколко секунди.

— Да извикаме Чез? — не много уверено предложих аз.

— Няма време — Кейтен махна с ръка. — Сами ще се справим.

Кимнах към хората, търпеливо чакащи края на почивката.

— А тези?

— Нищо няма да им се случи. Вече казах, че цялата зала е обработена със защитни заклинания. Дори тази завеса е много по-силна от стандартния Енергиен защитен купол.

— Дай ми няколко минути — казах аз и се съсредоточих върху подготовката за предстоящата битка.

При тази пълна с хора зала не можех да използвам никакви огнени заклинания, така че трябваше да създам Въздушни юмруци — най-простите заклинания, аналог на огнените топки. Получиха се не много добри юмруци, но затова пък много. Цели седем парчета. Остатъка от силата ми отиде за създаването на две универсални стени. Всъщност бях планирал три, но едната се разпадна… Разбира се, те едва ли щяха да ме защитят от атака на истински Майстор, но това беше най-доброто, което можех да измисля.

Не гледах какво прави Кейтен, но в залата забележимо захладня. Бях чел за ефекта на рязкото захлаждане, но го виждах за първи път. На теория, този ефект се проявява когато се използва много голямо количество енергия.

— Готов ли си? — попита Кейтен, а по челото му се стичаха капчици пот.

— Да — казах кратко.

— Ще създам един воал, който ще скрие от Майсторите нашите магии, но той няма да се задържи дълго. Атакувай веднага щом ти кажа, например след думата „дракон“ — той прокара ръка по челото си. — Да влизаме.

Дръпнахме края на завесата и пристъпихме в закритата част на залата.

Пред фонтана наистина стояха двама мъже в червени ливреи на Майстори. Интересно, дали са истински? По-добре да бяха самозванци — животът щеше да стане много по-лесен.

— Как е изследването? — като че ли нищо не се е случило, попита Кейтен.

Гостите рязко се обърнаха.

— Странен екземпляр — неопределено отговори единият, а очите му подозрително трепнаха. — Ще изисква продължително изучаване…

Направи ми впечатление, че Майсторите бяха доста млади, приблизително на възрастта на Кейтен. А по думите на Ромиус в „Децата на дракона“ членуват основно млади Майстори. Сигурно са разбрали по някакъв начин за Фонтана на съдбата и са решили да го изследват, нали драконите са пряко свързани със забранената магия. Ех, ако можехме да ги разпитаме, те щяха да ни кажат доста интересни неща…

— Кой ви изпрати тук? — небрежно попита Кейтен.

Майсторите се спогледаха.

— Общото събрание — малко неуверено каза единия.

Кейтен направи крачка напред.

— Общото събрание се заинтересува от нашата находка?

— Много — каза Майстора, втренчвайки се в мен. — Беше взето решение да отнесем този фонтан в Академията за по-подробно разследване.

Някъде бях чувал този глас…

Кейтен направи още една крачка напред.

— Какво мислите, защо точно дракон?

Веднага пуснах всичките седем въздушни юмрука в по-близкия Майстор. Нито едно от заклинанията не достигна целта си, всички се разбиха в невидим енергиен щит. Би било глупаво да мисля, че Майсторите ще са незащитени, но се надявах, че седем юмрука ще успеят да направят поне малка пукнатина…

Кейтен в същия момент изстреля серия мълнии във втория Майстор с много по-голям успех — противникът му беше отхвърлен на отсрещната стена, а на гърдите му се появи овъглено петно.

Моят противник, вместо да отговори на атаката ми както очаквахме, веднага изстреля огнен стълб към Кейтен. Това определено ни изненада, но Кейтен все пак успя да се защити.

Пуснах няколко огнени топки, но Майстора просто се отдръпна и те се изпариха във въздуха. В същото време забелязах, че първия Майстор, когото Кейтен нокаутира, изчезва в блясъка на телепортирането… изглежда му беше заложено заклинание, което да го телепортира на определено място в случай на загуба на съзнание. Четох в учебника за нещо подобно — такава техника са използвали още в ерата на войните с вампирите…

Двамата Майстори си направиха истински двубой, засипвайки се един друг с всевъзможни заклинания, повечето от които не познавах. Опитах се да помогна на Кейтен колкото можех, но всички мои атаки бяха безполезни — Майсторът дори не ги забеляза.

Едва сега започнах да разбирам колко нищожни са нашите знания, ако изобщо могат да се нарекат знания. Разбира се, многократно ни се казваше, че един Майстор може с лекота да се справи със стотина като нас, но сега за първи път наистина осъзнах този факт.

След поредната моя атака Майсторът ме погледна за миг като досадна муха и ми изпрати едно обикновено огнено кълбо. Аз реагирах веднага и изправих универсалната стена, която на теория би трябвало да разплете атакуващото заклинание, но нещо не се получи както трябва. Огнената топка удари по универсалната ми стена и се изпари заедно с нея. Сега останах само с един слой защита.

Значи все пак съм способен на нещо! Да издържиш на атака на Майстор, дори и слаба — това вече е добре. За първокурсник си е направо подвиг.

Майсторите определено бяха равни по сила — нито един от тях не успяваше да получи предимство пред другия. От мен нямаше никаква полза. Както и да се опитвах да се намеся, резултат нямаше.

Постепенно заклинанията на Майсторите ставаха все по-зрелищни. Количеството енергия в залата просто нямаше време да се допълва от външния свят.

Захладня.

Тогава ми хрумна друга идея — какво ще стане, ако се опитам да направя измисленото днес от мен заклинание, обединяващо универсална стена и огнено кълбо? Тогава при унищожаването на щита цялата енергия ще се преобразува в огромна огнена топка, която ще е в състояние да навреди дори на Майстор. Във всеки случай, искрено се надявах да е вярно.

С големи усилия направих необходимото енергийно сплитане и хвърлих няколко огнени топки към Майстора, опитвайки се да привлека вниманието му. Без дори да ме поглежда, сякаш между другото той създаде въздушен вихър — доста мощно въздушно заклинание.

За първи път виждах такъв странен вихър — той сякаш изсмукваше енергията от околната среда и се увеличаваше с всеки изминат метър, добре, че енергията не беше чак толкова много. Съмнявайки се относно способността на моя щит да преобразува толкова сложно заклинание, рухнах на земята.

Ярка светкавица ме заслепи за няколко секунди и в същото време се раздаде силен трясък. След няколко секунди някъде над главата ми започна да нараства странен свистящ вой.

Разтърках насълзените си очи и погледнах предпазливо нагоре.

Уау!

От мен към Майсторите се движеше нещо… средно между огнено кълбо и въздушен вихър. Изглежда отново съм направил нещо не както трябва и заклинанието ми вместо обикновена огнена топка е създало нещо… хибридно, което веднага нарекох огнен вихър. Той постепенно нарастваше, продължавайки да абсорбира енергия от околната среда.

— Зак! Какво пак направи?! — извика Кейтен. — Това нещо напълно изсмуква цялата енергия от околната среда!

Значи до преобразуването на заклинанието то е било изкуствено ограничено да изсмуква само част от енергията! Ето защо вихърът растеше толкова бавно. А аз отново направих нещо не както трябва, че и ограничението премахнах…

Майсторите едновременно отскочиха в различни посоки. Вихърът мина между тях и се удари в стената, разпръсквайки снопове огнени пръски. Къщата осезаемо се разтърси. Все пак защитата й се оказа наистина добра и огромния вихър не можа да пробие стената, но успя да изсмуче почти цялата енергия на пространството — просто физически усетих странна празнота. Почти същото се случи и в Академията, когато избухна енергохранилището и в кулата престана да постъпва енергия.

Майсторите бързо скочиха от пода и спряха объркани — в къщата нямаше и капка енергия. Необходимо е определено време, за да може да се възстанови магическия фон, това е като стоплянето на въздуха от слънцето в ранните сутрешни часове, не става мигновено.

Веднага стана ясно, че нито един от тях никога не се е занимавал с Изкуството, в противен случай те не биха били толкова объркани. За пореден път се убедих, че Майсторите, свикнали да работят с огромни количества енергия, в такива случаи малко се позагубват.

Без да губя време изминах разстоянието до самозвания изследовател и скочих върху него, надявайки се да го победя преди да се възстанови енергийния фон.

Майсторът доста пъргаво ми се изплъзна, но аз все пак успях да му подложа крак. Той се претърколи през глава точно в краката на Кейтен, който толкова се изненада, че не успя да реагира и падна върху него.

Последва хаотична борба.

Канех се да се намеся, но не успях. Ярка светкавица закри Майсторите и в следващия миг те бяха изчезнали.

Задейства се телепорта на самозвания изследовател, отнасяйки със себе си и Кейтен!

Но нали еднократните телепорти са само с насочено действие! Това означава, че те не могат да бъдат прехвърлени надалеч… или могат?

Изхвръкнах през завесата и се втурнах през тълпата, разблъсквайки хората, докато накрая излязох на улицата.

Наоколо беше пълно с народ, но нямаше нито една червена ливрея, което си беше логично. На какво се надявах? Може би това не е телепорт с еднократно действие, а нещо друго.

— Какво става? — притича към мен Чез. — Така си се ококорил, сякаш си видял трол.

— Де да беше така — втрещено отвърнах аз. — Дори не можеш да си представиш какво се случи току-що.

* * *

С Чез стояхме до фонтана и гледахме черното петно на стената.

— Не е лошо — отбеляза Чез. — Защо не направи такова чудо на турнира? С един замах щеше да издухаш цялата петорка на водните.

— Даже не знам как се получи — признах аз.

— Както обикновено — кимна Чез. — Слушай, хрумна ми една идея. Ти докосна ли този Майстор?

— Препънах го с крак — казах скромно.

— Аха — Чез щракна с пръсти. — Значи ще можем да го проследим с магията за призоваване, която използвахме за кесията ми. С кой крак го спъна?

Той извади справочника и направи заклинанието.

Във въздуха пред нас, на нивото на пода, се появи тънка червена нишка, която започна да повтаря траекторията на самозвания изследовател. На мястото, където беше борбата, се появи малък червен облак, но от него не излезе нищо.

— Пфу — ядоса се Чез. — Очевидно това заклинание не може да последва хора, използващи телепорт. Което, по принцип, е логично…

Но пък е обидно, дракон да ме вземе!

— И какво ще правим сега? — попитах аз.

— Вероятно ще трябва да изпратим доклад до Академията — предположи Чез. — Може би те ще могат да направят нещо по въпроса…

Изругах на висок глас.

— А знаеш ли как Кейтен изпраща докладите?

— Не — намръщи се приятелят ми. — Мислех, че може би ти знаеш…

— Значи имаме сериозни проблеми — казах бавно.

Чез поклати глава.

— Тук не си прав. Страхувам се, че проблемите на Кейтен е по-сериозни…

Да… а може би той ще победи този Майстор и ще се върне скоро? Разбира се, ако там, където се пренесоха, няма други „Деца на дракона“. Или тези Майстори не са от това тайно общество? Не, не става, кой друг би искал да има този фонтан? Нали това бяха истински Майстори…

— Слушай — Чез надникна в залата. — Хората вече нервничат. Да им кажем, че за днес приема на жалби приключи?

— До колко часа сте обявили прием?

— До три — каза Чез и двамата погледнахме към часовника на стената. — Има цял час. За какво говориш?! Надзорникът ни е отвлечен, може би вече го измъчват, а ти — прием…

Нямах избор. Ако сега се отпуснем, то към едната неприятност ще се добави друга, после още една… И като резултат просто няма да можем да се справим с всички проблеми.

— Хайде да не изпадаме в паника — казах твърдо. — Първо ще приключим с жалбите, а после ще решим какво да правим по-нататък.

Чез веднага се надигна.

— Да, сър! Тогава ще отида да намеря Алиса и братята. Надявам се, че ще можеш да се справиш без мен?

— Разбира се — махнах с ръка. — Един час все някак ще издържа. А вие се стегнете и побързайте, пък може и Кейтен да се върне?

Струваше ми се… не, сигурен бях, че той няма да се върне. Но все пак се надявах…

— Хайде, успех — потупа ме по рамото Чез. — Повярвай ми, това е много по-сложно, отколкото изглежда на пръв поглед. Аз за тази тази сутрин се наслушах достатъчно…

Успокоява ме, значи.

Чез хукна да търси приятелите ни, и аз седнах и започнах да приемам жалбите.

* * *

— Значи, минавам си аз покрай дома на този Кенс и изведнъж кучето му се нахвърли върху мен — разказваше ми невисок слаб старец. — Едно такова злобно, с огромни зъби… Така че го ударих с чантата по главата. Тежка беше, с картофи. И сега този нахалник иска пари от мен. Е, как може така? Вие ще трябва да поговорите с него, господин Майстор.

Покорно записах жалбата и обещах да я разреша. Точно както обещавах и на всички предишни посетители на Прокълнатата къща.

Странното беше, че следващите няколко души се оплакаха от стражата. А аз си мислех, че тук ги уважават. Но явно не всичко е толкова просто и ясно, както изглежда на пръв поглед.

— Господин Майстор, как може така? — извика поредния жалващ се — мазен плешив мъж със свински очички. — Убийство посред бял ден в центъра на града, а вие си стоите тук?

Свих неопределено рамене и изобразих искрен интерес, макар че от думата „убийство“ се почувствах малко зле. Пред очите ми веднага се появиха ярки образи на жертвите на нисшите вампири. По-точно, на предполагаемите жертви, защото сериозни доказателства все още няма.

— Кой, къде, кога? — попитах аз най-накрая.

— Тази сутрин убиха любимото ми — мъжът направи пауза, по време на която го гледах ошашавено. — Моето най-любимо куче!

Аз се засмях нервно.

— Какво се смеете? — извика мъжът. — Този убиец издебна Зак, докато се разхождаше пред къщата, и подло уби моето сладко кученце, а сега и пари не иска да даде!

— Зак? — попитах аз. — Така ли се казва кучето ви?

Имах късмет, че Чез не беше наоколо. Със сигурност нямаше да пропусне възможността да ми се подиграе…

— Казваше се — със сълзлив глас ме поправи дебелака. — Той беше толкова мил, толкова дружелюбен… А този убиец се осмелява да пише жалба. — Дебелият мъж размаха юмрук след успешно напусналия Прокълнатата къща старец.

— Според описанието на г-н… ъ-ъ — погледнах в една от предишните жалби — Седвик, това куче не е толкова безобидно. То бойна порода ли е?

— Какво значение има породата? Важен е характерът! Зак беше много нежно създание…

— Ще го проучим — за пореден път обещах аз, за да се отърва от крещящия мазник. — Следващият!

Дебелакът много неохотно стана от стола, очевидно искрено вярвайки, че ще се втурна веднага да решавам неговия случай. Оказва се, че и в Пограничните райони си има такива и онакива, а знатните са свикнали всички на бегом да ги обслужват.

Следващият беше зачервен дебелак. За разлика от предходния посетител, този човек излъчваше вълни от добро настроение и силен мирис на вино, макар че беше доста притеснен.

— Значи работата е такава… — започна неуверено той — нашите вампири съвсем се разхайтиха напоследък. Правят каквото си искат. Ето трети ден, например, идват при мен в кръчмата, изпиват всичкото вино, бият се с посетителите и, естествено, за нищо не плащат. Това честно ли е?

— Не е честно — съгласих се аз и се пошегувах. — Да ги избия ли?

— Не, разбира се — бързо каза мъжа и широко отвори очи от страх. — Това са си нашите вампири, някои от тях ги помня като хора. Просто ги поуплашете, да спазват реда, така да се каже. Е, и пари нека да дадат, разбира се, да платят всичките си сметки.

Ето ти типичен пример за особеното отношение към коренното население на града. Парите, разбира се, да взема, но да ги убия — за нищо на света.

— Сега те постоянно стоят при мен — продължаваше да се жалва дебелака. — И обикновените хора се страхуват да идват! Ако това продължава, ще трябва да затворя кръчмата.

Интересно…

— А как се казва вашата кръчма? — заинтересувах се аз.

— „При добрия вампир“ — отвърна той смутено.

Аха! Именно за това заведение ми говореше онзи нисш вампир, който помоли да го наричам Даркин. Може би зъбатите момчета съзнателно са избрали това място? Интересно дали самият собственик е измислил такова екзотично име или са го „убедили“ редовните посетители?

— Защо такова странно име? — не се сдържах от въпроса.

— Ами — окончателно се смути кръчмаря. — Платиха ми, за да сменя името.

Хората на опашката вече започнаха да негодуват — твърде дълго разговарях с този тъжител.

— Добре, нека да запиша адреса ви и днес или утре непременно ще дойдем при вас.

Дебелият мъж така се зарадва, че още пет минути ми стиска ръката и ми благодари за проявеното разбиране.

Наистина твърдо бях решил да посетя тази кръчма в най-близко време. Първо, този малък мъж ми вдъхваше доверие и аз наистина исках да му помогна, и второ, непременно трябваше да поговоря с нисшите вампири. Трябваше да изясня защо са решили да ми помагат.

В следващия половин час с изненада научих, че според жителите на Крайдол нашия патрул е длъжен не само да защитава покоя на новите граждани на Империята, но също така и да направи ремонт по домовете им, да се справи с лошото време, и дори с проблемите по отглеждането на растения от семейство листоцветни. Но имаше и позитиви в целия този фарс, по-специално посетителите ми напомниха, че в района има и други подразделения на Патрула — а с тяхна помощ ще мога да се свържа с Академията. Аз дори научих местоположението на най-близкия Патрул — някъде в противоположния край на Пазарния площад. Останалите подразделения се намираха извън града — в покрайнините и в по-отдалечени селища. От една страна ни беше провървяло — живеехме в града, но от друга — какви проблеми могат да имат там? Чума по животните? Или пиянска свада в местната кръчма? А ето в този кошмарен град всичко може да се случи…

— Кой да знае, че троловете не трябва да пият вино? Така тези каменни пияндета разрушиха цялата стена!

— … откраднали са петдесет и шест буркана компоти. Да, да, запишете, точно петдесет и седем…

… тя сигурно се занимава със забранена магия, вещицата. Заради нея дъщеря ми не може да се ожени. Между другото, вие нали не сте женен?

— … цял ден гърми и бумти. Разбирам, че барабанистът трябва да тренира, но защо точно под прозорците ми!

По времето, когато приятелите ми влязоха в къщата, пред мен стоеше едно красиво момиче и разказваше за това, че сватбената рокля, купена с всичките пари на семейството, била ушита съвсем различно от заявеното. Тя със сълзи на очи ме молеше да използвам някакво заклинание, за да променят кройката на роклята или… поне да дам пари, за да отиде на добър шивач.

Невероятно, вече сме и банка.

— Той и тук си намери момиче! — възхити се Чез. — Точно така, съчетавай работата с удоволствието.

— Че тя се омъжва — опитах да се оправдая.

— Ай-ай-ай — още повече се развесели Чез.

Бедното момиче се изчерви, скочи от стола и избяга.

— Опа! — изненада се неуморният ми приятел. — Ето как трябва да решаваме жалбите. За какво се жалваше?

— Няма да повярваш, молеше ме да й ушия рокля.

Чез примигна изненадано.

— Доста нахално — най-накрая реагира той и се обърна към тълпата: — За днес приключихме! Сами разбирате, че както трябва време за приемане на жалби, така ще ни трябва време и за да ги проучим! Елате утре и непременно ще ви изслушаме!

Братя Викерс и Алиса застанаха на входа и с изумление загледаха бавно разпръскващата се тълпа.

— Просто нямам думи — каза Невил, когато залата най-накрая се изпразни. — Никога не съм си представял; че ще дойде толкова народ.

— Има и още — засмях се аз. — Само прочети записаните жалби — ще умреш от смях.

— Стига сте си чесали езиците — прекъсна ни Алиса. — Трябва спешно да решим какво да правим. Кейтен се нуждае от помощта ни, а вие тук си стоите спокойно.

— Кой тук е спокоен! — обидих се аз. — Само да беше чула всичко това…

— Цъц!

— Не разбрах!

— Млъкни — каза ми Чез. — Не й е до теб.

ДЕЙСТВИЕ 3

— Както в добрите стари времена — въздъхна Чез, когато седнахме в креслата до фонтана. Оттук се откриваше прекрасна гледка към огромното черно петно, оставено от огненият ми вихър. — Ние петимата срещу целия свят.

— Да, колко отдавна беше това — със сериозно лице каза Невил. — Преди цял месец.

Наив потвърдително захруска зелето.

Кой би си помислил, че Наив, толкова дълго мечтал за всякакви меса, извън Академията няма да може да се откаже от вегетарианската храна. Ето това е силата на навика.

Замълчахме за известно време, събирайки мислите си.

— Какво ще правим сега? — Алиса зададе най-важният въпрос в момента.

— Чез ни разказа за посещението ти в Академията и описа в общи линии всичко, което е станало тук — обърна се към мен Невил. — И изниква резонния въпрос… За какъв дракон изобщо сте нападнали тези Майстори?

— Но те бяха от „Децата на Дракона“ — изненадах се аз. — Щом Чез ви е разказал, значи знаете, че те са виновни за смъртта на Императора. Ние трябваше да ги задържим на всяка цена.

Невил се намръщи.

— Сигурно е имало и други начини да ги задържите или поне да извикате помощ. Защо ви е трябвало да ги атакувате директно?

Не бях се замислял над това. Решихме и нападнахме, защо не?

— Кейтен каза да атакуваме, затова атакувахме — неуверено казах аз.

Сега, когато Невил ми обърна внимание, на мен също ми стана непонятно безотговорното поведение на Кейтен. В крайна сметка, Майсторите имаха връзка помежду си… телепатична или някаква друга. По нея Кейтен изпращаше докладите, така че защо не призова от Академията още няколко Майстора? Със сигурност нямаше да сме в състояние да развържем езиците на двамата „изследователи“? Вместо това Кейтен реши да ги атакува сам с помощта на ученик-първокурсник. Дори от помощта на Чез се отказа… странно! Нямам думи!

— Много глупаво сте действали. — Невил сведе всичките ми мисли до едно просто заключение. — Не вярвам, че Кейтен е толкова глупав. Мисля, че е имал някаква причина да се държи по този начин.

— Защо? — не разбра Чез.

— Ако знаех защо, непременно щях да ви кажа — увери го Викерс-старши. — И тогава щях да бъда най-малкото телепат.

— Мисля, че сега мотивите на Кейтен не са най-важното — каза Алиса. — Повтарям въпроса си: какво ще правим?!

Всички погледнаха към мен.

— Първо непременно трябва да се свържем с Академията — изразих на глас очевидното. — Е, някой знае ли по какъв начин Кейтен изпраща докладите си?

— Нямаме представа — отговори от името на всички Чез. — Но можем да използваме телепорта, с които дойдохме тук.

— Няма да стане — не се съгласих аз. — Тази сутрин Кейтен ме изпрати до Академията и въведе някакъв енергиен код. Без този код телепортът няма да работи. Предлагам други два варианта — да опитаме да говорим с началника на стражата или да намерим други патрули, и по-точно да посетим втория патрул в Крайдол.

Невил кимна.

— А ти кой вариант предпочиташ?

Тук нямаше какво да се умува.

— Трябва да опитаме и с двата.

— Тогава нека започнем със стражата, те са по-близко — обобщи Чез. — А сега ни разкажи подробно за всичко, което се случи на Общото събрание. Ще е интересно…

Докато подробно разказвах за посещението си в Академията, Наив притича за пирожки и ние спокойно се наобядвахме. На фона на двубоя между Майсторите и историята за тайното общество моето наказание някак избледня. Освен това то влизаше в сила чак след края на практиката, така че нямаше никакъв смисъл да се хабим нервите. Ще му дойде времето да мислим за него. А и Ромиус обеща да поговори с Майстор Ревел, който може да отсрочи наказанието за неопределено време.

Освен това трябваше подробно да разкажа на приятелите си за сънищата-изпитания, които провеждаха „Децата на дракона“.

— И нищо не си ни казал за това? — обиди се Чез. — А се наричаш приятел. Не трябва да имаш никакви тайни от нас!

Прехвърлих наум тайните, които все още криех. Преброих около десетина. Не е зле за човек, постъпил в Академията само преди няколко месеца.

— Какви ти тайни! — не съвсем естествено махнах с ръка. — Просто не ми беше до това. Аз до последно си мислех, че е било сън. Сами помислете, за какво ми е да обръщам внимание на някакъв странен сън? Малко неща ли могат да ти се присънят…

— Да — съгласи се Наив. — Ето вчера сънувах странен коридор с много врати… Между другото, изглежда като този на Зак…

От изненада се задавих с пирожката и се закашлях.

— Кхъ… да, странен сън…

— Знаеш ли — Чез се намръщи. — Аз също сънувах нещо подобно…

— И аз — изненадано каза Невил.

И тримата погледнаха първо към Алиса, а след това към мен.

— Нищо подобно не съм сънувала — бързо каза вампирката.

Под подозрителните погледи на приятелите си се почувствах много неприятно.

— Какво ме гледате? Сънищата са си ваши, не мои. Разбира се, поласкан съм, че сънувате моя сън — изразително погледнах към Алиса — за разлика от някои, но каква вина имам аз? Може би… само може би, за тези сънища е виновна Прокълнатата къща. Уж прокълната, прокълната… а нищо лошо не се случва.

— Не говориш ли твърде много за човек, който „няма вина“? — ухили се Чез. — Добре, може би това наистина е нещо необяснимо. Ще се върнем към темата по-късно… непременно ще се върнем.

Той се изправи и се протегна.

— Е, ще тръгваме ли?

— А кой ще пази къщата? — попита Невил. — Или просто си тръгваме ей-така, пък който иска да си го взема този фонтан, без него ще ни бъде по-спокойно.

— Не! — едновременно отговорихме ние.

— В такъв случай в къщата остават Чез и Наив — реши Невил. — И хайде без спорове.

— Че кой спори — неочаквано лесно се съгласи Чез.

Леле, нашият неудържим приятел е загубил някъде любопитството си!

— Днес си купих нов роман — замечтано се протегна Наив. — С удоволствие ще му отделя няколко часа…

Ето това е, истински мечтател. През цялото време витае някъде далеч, връща се към реалността само за да напълни стомаха си.

— А аз ще се запозная със заклинанията в справочника. И може да се поупражня малко — каза Чез.

— Само бъди по-внимателен — предупреди го Алиса. — И ако нещо се случи, веднага потърсете помощ… или просто избягайте оттук.

— Много смисъл има в тази охрана — аз се усмихнах, протягайки схванатите си крака. — Да тръгваме?

Оставихме Чез и Наив да охраняват къщата, а ние се отправихме към управлението на стражата. Невил веднага наложи такова темпо, че едва го следвахме — често дори трябваше да използваме лакти и да подтичваме, за да не го изгубим от поглед.

Пазарът се завръщаше към обичайния си ритъм на живот — разнородната тълпа като река заливаше търговските сергии едновременно от всички страни. Където и да мръднехме, по странна закономерност тълпата винаги вървеше насреща. Хората съвестно се опитваха да ни направят път, но не беше лесно при толкова народ.

Алиса предвидливо си беше наметнала качулката, за да не плаши околните. На всички им беше ясно на кого може да му се наложи да си крие лицето от слънцето, но в това нямаше нищо подозрително. Много по-шокиращ можеше да бъде вида на вампир, разхождащ се посред бял ден без да се страхува от слънцето, дори и да принадлежеше към ордена на Майсторите. Между другото, за пореден път забравих да погледна в справочника за заклинание, променящо външния вид. Предполагам, че би трябвало да има такива заклинания, но дали са ги вкарали в нашия справочник?

За известно време вървяхме мълчаливо, скоростта ни на предвижване не позволяваше да проведем нормален разговор. В крайна сметка трябваше да помоля Невил да не бърза чак толкова, защото трябваше да обсъдим някои неща преди срещата с началника на стражата.

— Мисля, че не трябва да казваме на никого, с изключение на чичо ми, разбира се, за изчезването на Кейтен — продължих прекъснатия разговор. — На стражата ще кажем само, че трябва да се свържем с Академията. И то не веднага, а първо ще опипаме почвата, да видим кое как стои и чак тогава.

— Разбира се — съгласи се Алиса. — Невил, ти днес си говори със стражата, имаш и приятели сред тях. Според теб, какво е отношението им към Патрула?

— Насмешливо.

Алиса си оправи качулката и се извърна към Невил:

— А по-подробно?

— Те не разбират за какво изобщо трябваше да се създава Патрула… Макар че след днешното шоу за тях не остана почти никаква работа — всички жители на града се обърнаха с проблемите си към нас.

— Трябва да са доволни! — казах аз. — Така ги облекчаваме.

— Доволни са — съгласи се Невил. — Но някои от тях се притесняват, че благодарение на Патрула стражата може да стане излишна.

— Но Патрулът е временно явление — отвърнах аз.

Невил ме погледна замислено.

— Сигурен ли си?

В заповедта на съветника черно на бяло беше написано, че Патрулът е „временна структура“. От друга страна, можеше ли да се вярва на всички тези документи? Там, където се намесва политиката, нещата са непредвидими — написано е едно, но на практика става съвсем друго.

— Аха, значи не ни харесват? — уточних аз.

— Като цяло ще се отнасят към нас напълно лоялно — увери ме Викерс-старши. — Но няма да ни помагат.

А имахме ли нужда от тяхната помощ? Какво е стражата в сравнение с учениците на Академията? Е, в града ги познават и ги уважават повече от нас… поне засега. Но ако започнем да решаваме всички постъпили жалби, то и за „свои“ може да ни приемат, стига да не объркаме нещо…

Въпреки че вървяхме бързо, времето за размишления беше напълно достатъчно. Блъсканията и виковете на Пазарната улица създаваха изненадващо приятен фон за философско настроение, даже бих казал песимистично-философско. Думите „Човек на съдбата“ не излизаха от главата ми. Ръката ми постоянно посягаше към дневника, много исках да продължа четенето, но, уви, засега нямаше такава възможност. Тайната на полуделия собственик на Прокълнатата къща ме примамваше, завладяваше… и очароваше, постоянно изскачайки някъде от периферията на съзнанието ми. Даже проблемът с Алиса неочаквано за мен мина на втори план.

Днес дори не бях говорил с нея.

Небрежно се приближих до вампирката и попитах невинно:

— Какво става?

Алиса ме погледна изпод качулката.

— А ти как мислиш?

— Мисля, че не е много добре — предположих аз. — Но всъщност имах предвид странните убийства.

Вампирката изсумтя.

— А, за това питаш. Честно казано, нищо не става. Най-обидното е, че днес още няма нито едно убийство.

— Обидно ли?! — подскочи Невил. — Какво искаш да кажеш?

Подобни думи, произнесени в родния му град, могат да ядосат всекиго.

— Няма значение — побързах да го успокоя — тя не го каза сериозно… надявам се. Алиса има в предвид, че не е намерила никакви улики и още едно убийство може да разкрие нови факти. Въпреки че тя се надява да няма повече убийства. Нали това имаше в предвид, Алиса?

Алиса побърза да кимне.

Невил премигна и погледна много внимателно вампирката.

— Аз все още мисля, че тя каза нещо друго…

— Така ти се струва — уверих го аз. — Нали знаеш, тя си е такава шегаджийка…

Разговорът замря.

На влизане в квартала на друидите Невил рязко забави крачка и започна да се оглежда. Доста внимателно при това…

За пореден път се убедих колко странно чувство за хумор имат хората в този град — всичко преувеличават. Сега например наричаха квартал няколкото триетажни къщи, заобиколени от внушителен жив плет. Невил напразно се оглеждаше за красивата друидка — от дърветата и храстите се виждаха само покривите.

— Не се вълнувай — намигнах му аз. — Както сме я подкарали в най-скоро време ще ни потрябват услугите на друидите.

— Не, не — смути се Невил. — Просто разглеждам… отдавна не съм минавал оттук.

— Да, от вчера — съгласи се Алиса — по-скоро от тази сутрин. Не че те упреквам, но имаме по-важни работи за вършене, ще имаш време да се разхождаш.

Нашият приятел окончателно се смути и хукна толкова бързо, сякаш го гонеха вампири. Всъщност, един вампир наистина го гонеше… ние с Алиса зарязахме всякакво благоприличие и се врязахме в тълпата, опитвайки се да не изоставаме от обидения и влюбен Невил.

В един момент пред Невил изникна натоварена каруца и той, без да забавя скорост, ловко я прескочи със странично салто, стряскайки бедния каруцар и петнистите коне. Между другото, в Крайдол имаше доста от тези животни…

— Любовта дава крила — коментира Алиса, заобикаляйки каруцата.

— Така много ще изостанем — неволно казах.

Алиса рязко се обърна към мен и ме погледна в очите.

— Аз…

Туп!

Вампирите, разбира се, са пъргави и ловки, но нямат очи на гърба си. Алиса с пълна скорост се вряза в един здравеняк. Тя бързо се отхвърли на няколко крачки от него, претърколи се и запали Огнено кълбо. Разбира се, човекът не представляваше никаква опасност за нас, но за месеците тренировки в Академията всички си бяхме изградили подобни рефлекси.

Само за миг пространството около нас опустя. Цялата тълпа утихна буквално за секунда. Изчезнаха дори търговците с техните сергии.

— Ъ-ъ… съжалявам, господа Майстори — избоботи минувачът, който се оказа собственикът на ресторант „Мечта“. — Стана случайно.

— Няма нищо — смути се Алиса и бързо угаси Огнената топка. — То и аз не гледам къде стъпвам…

Тролоподобният Гръм погледна вампирката и се разсмя.

Мисля, че разбрах защо го наричаха Гръм. Ако такъв глас се разкрещи, ефектът може да бъде просто страховит — покривите на някои сгради просто ще отлетят.

— Не гледала… къде стъпва… — Гръм продължи да се смее. — Е, разсмя ме…

Алиса осъзна, че е казала глупост и също се засмя. Малко сковано, разбира се, но за начало ставаше.

В този момент към нас се втурна Невил.

— Какво стана? — запъхтяно каза той. — Видях огнено кълбо…

Погледът му попадна на Гръм.

— О, здрасти. Какво правиш тук?

— Ами, дойдох за продукти — през смях каза Гръм и гордо показа чантата си — и за малко не ме стъпкаха…

А чантата изглеждаше доста внушително — спокойно можеше да побере дори Наив.

— Фалшива тревога — казах аз. — Просто Алиса има твърде добри рефлекси.

Улицата постепенно се запълни с хора. Осъзнавайки, че няма опасност, те веднага забравиха за инцидента, или поне се престориха, че са забравили, и продължиха по своите си дела.

— Закъде бързате? — попита Гръм. — Или гоните някого? Трябва ли ви помощ? Не бих имал нищо против да си спомня старите времена и да разцепя няколко глави…

— Не, засега никого не гоним, а и няма кого да гоним — въздъхна Алиса. Очевидно на нея също и тежеше, че дори да се сбие няма с кого. — Но ако възникне такава нужда, непременно ще ти се обадим.

Гръм щракна с пръсти. Прозвуча доста зловещо.

— А на стражата нещата им се получават. Днес хванаха вампира, убил готвача ми.

— Наистина?! — попитахме хорово.

Алиса беше тъжна гледка — разочарованието буквално я беше заляло. Тя се надяваше сама да открие убиеца, а най-добре да го хване и да го неутрализира. Ако трябва — до смърт.

— Целият град само за това говори.

— Но не и с нас — въздъхнах аз.

Невил се плесна по челото.

— Грешката е моя. Трябваше да събирам слухове, а аз вместо това… — тук той се смути и млъкна.

О, небеса, сигурно по цял ден е висял в квартала на друидите и нито е видял, нито е чул нещо. Любовта не само окрилява, но от нея се ослепява, оглушава и затъпява.

— Кого са хванали? — тъжно попита Алиса.

— Някакъв вампир, от нашите — сви огромни рамене Гръм. — Не знам подробности, не ми е работа.

Дракон да ме одере, как са ни изпреварили?

Ние се спогледахме с Невил.

— Гръм, с удоволствие бихме си поговорили с теб, но трябва да бързаме — каза Невил.

— Тогава елате да вечеряте при мен — предложи ни Гръм. — Сега имам нов готвач, благодарение на госпожа Майсторката. Между другото, готви не по-лошо от предишния, ако не и по-добре. Аз черпя.

Той за миризливия старец ли говореше? Не съм сигурен, че ще ям ястията, приготвени от този тип. Въпреки че Алиса го защитава…

— Разбира се, ще дойдем — съгласи се Алиса. — Още повече, че ти черпиш.

— Тогава до довечера — сбогува се с нас Гръм и се скри в тълпата.

Ние проследихме с погледи огромната му фигура.

— Е, Алиса, разследването ти приключи — Невил въздъхна. — Сега ще разберем всички подробности.

Алиса рязко намести качулката си и ядосано процеди през зъби:

— Нека видим кого са хванали. Аз също мога да хвана първия срещнат вампир и да го обвиня за всички убийства.

Викерс старши мъдро се въздържа от коментар.

— Добре, да вървим. Управлението е само през две къщи.

Сградата на управлението лесно се познаваше по висящия пред входа символ — щит с изображение на кучешка глава. Явно животното символизираше предаността на стражата към жителите на града. Лицето на кучето беше нарисувано много подробно, особено изпъкваха интелигентните и малко тъжни кафяви очи…

Пред входа на сградата леко изостанах от приятелите си, заглеждайки се в образа на най-добрия приятел на човека. Изведнъж покрай мен се плъзна невзрачен субект, увит в парцали, и леко докосна рамото ми. В същото време в ръката ми, сякаш с магическа пръчка, се появи смачкан лист хартия.

Учудено погледнах в ръката си, после вдигнах поглед да видя непознатия, но той беше успял да изчезне в тълпата.

Алиса и Невил спряха пред отворената врата.

— Идваш ли? — извика ме Невил.

— Ей сега — казах и разтворих бележката.

На нея с разкривен почерк беше написано:

„Спешно трябва да поговорим. Ще те чакам в уличката вляво от управлението на стражата. Ела сам.

Даркин“.

Уау. Чудех се как да намеря този вампир, а той сам ме намери. Е, това е супер, само моментът не е подходящ.

— Какво се бавиш? — попита нетърпеливо Викерс старши.

Бързо скрих бележката в ръкава си.

— Спешно трябва да свърша една работа. Веднага се връщам.

Невил се намръщи, но после се усмихна.

— Не може ли да почака?

— Не може — незабавно се ориентирах аз. — Изчакайте ме, ще съм бърз.

Без да дочакам отговор, бързо заобиколих сградата от лявата страна и влязох в уличката, не забравяйки да се оглеждам предпазливо. Никога не знаеш какво да очакваш от вампир… ако бележката изобщо е от него.

Мястото се оказа доста подходящо за среща с вампири — сградите бяха толкова близо една до друга, че слънцето не проникваше до земята. Въпреки това едва ли биха се чувствали удобно. Тъкмо се канех да се връщам обратно, когато пред мен се появиха три фигури. Всъщност успях да видя как скочиха от близкия покрив, така че предварително подготвената Огнена птица не напусна върховете на пръстите ми и замръзна недовършена.

— Моите уважения — поздрави един от вампирите.

Само не ме питайте как разбрах, че това са именно вампири. Вече ми бяха разказали за абсурдната мода в облеклото им, пък и при срещата с Даркин успях да се полюбувам на безвкусното му облекло. В Лита подобно облекло нямаше да ми се привиди дори в най-кошмарните и алкохолни сънища.

— Моите уважения — поздравих и веднага пристъпих към работа — Защо ме извикахте тук?

Казвайки това, просто за всеки случай създадох Въздушен щит и няколко Огнени топки, в допълнение към Огнената птица.

— Имаме работа с теб — ми каза вампира, облечен в най-малко натруфеното облекло и направи крачка напред. — Казвам се Даркин, вече сме се срещали.

— Зак — представих се аз и огледах вампирите от главата до петите.

Черните впити дрехи в комплект с кожената маска на лицето щяха да изглеждат много стилно, ако не беше допълнението във формата на яка и екзотичните шарении на най-неочаквани места. А Даркин беше с най-скромния костюм от тримата! Като цяло, местните вампири искаха да изглеждат страшни и тайнствени, но видът им предизвикаше само усмивка.

— Знаем — кимна вампирът. — Беше ни заповядано да се свържем само с теб.

— Кой ви заповяда? — не разбрах аз. — И защо трябва да се свързвате с мен?

— Великият вампир — Даркин едва не се задави от възхищение, произнасяйки тези думи — ни заповяда да помогнем на патрула, в които ще бъде дневния вампир, със всичко, с което можем.

— Великият вампир — това Келнмиир ли е? — бързо се ориентирах аз. — Или Велхеор?

Уау, не Висш, а именно Велик! Изглежда, че моите приятели са на най-високото стъпало в йерархията на вампирите.

— Всъщност и двамата.

Е, сега всичко се изясни. Вече разгадах една от загадките — вампирите са отскочили до този град и са убедили местните нисши, че трябва да ни помагат. Алиса все пак им е родственица и те искат да се грижат за нея… предполагам. Аз дори не знам дали вампирите изпитват роднински чувства. Впрочем, съдейки от разказите на Келнмиир, те могат да обичат не по-лошо от хората, така че защо да нямат родителски инстинкти? Значи, за да не се червят пред Алиса, моите зъбати приятели са решили да прехвърлят всички контакти с местните вампири на мен. Е, логично.

— Лошо ни помагате — казах аз. — Вчера вампир от Бойния клан едва не ни уби.

Даркин наведе глава.

— Уви, нищо не можехме да направим — вампирите от клана Сеон са истински машини за убиване.

Трябваше да призная, че той беше абсолютно прав, дори и вампирите на клана Миир едва ли могат да се противопоставят с гола сила на сеонците. Дори Келнмиир, който е преживял хиляди години, много трудно би се справил с представител на Бойния клан, живял няколкостотин години. Разбира се, Келнмиир има много повече опит, но и при вампирите, както и при нас, има определен таван на енергията, над който те не могат да отидат, без значение колко века са живели. Що се отнася до нисшите, те не могат да използват вътрешната си енергия — нямат тази способност. Сред истинските вампири най-слаби са Дневния клан — вероятно има нещо общо с факта, че те могат да понасят слънчевата светлина и практически не пият кръв. Клановете Миир, Хеор и Сеон са на по-високо стъпало на развитие — тези вампири могат да натрупват огромни количества енергия.

— Ами… тогава с какво може да ни помогнете?

— С информация — с готовност каза Даркин. — Освен това, фактът, че не можем да се справим с истински вампири съвсем не означава, че сме безсилни. С всякакви други врагове можем да се справим…

— И с тролове? — пошегувах се аз.

Вампирът зяпна.

— В града няма тролове — каза той след кратка пауза.

— Няма засега — казах многозначително. — Добре, извикахте ме тук, за да ми кажете, че сте готови да ни помогнете? Има ли и нещо друго?

Вампирът се поколеба.

— Всъщност, сега ние се нуждаем от вашата помощ — най-накрая призна той.

— Браво — възкликнах аз. — Все пак кой на кого ще помага?

— Мисля, че можем да си помогнем взаимно.

По принцип не бих имал нищо против да помогна на тези момчета… в известен смисъл дори ми беше жал за тях. Нисшите не ги приемаха нито хората, нито истинските вампири, те бяха аутсайдери… От друга страна, съдейки по разказите за поведението им, така им се пада. Дракон знае кое от кое произлиза — дали поведението им е следствие на отношението към тях или отношението към тях е следствие на поведението им?

— Аз все още не разбирам напълно с какво може да ни помогнете — казах аз. — Но както и да е, от какво имате нужда сега?

Вампирите се спогледаха.

— Ами — започна Даркин. — Днес стражата хвана един от нашите и сега го обвинява за всички тези убийства, с отрязаните глави…

Това не го знаех. Офицер Девлин още от началото каза, че убиецът е нисш вампир. Само че той беше уверен, че нисшите сами ще предадат убиеца, а тези момчета не смятаха, че техният човек е виновен.

— Той не го е извършил — продължи Даркин. — Напротив, Мидл следеше истинския убиец и именно затова се оказа до трупа в момента, когато се появи стражата.

— Може ли да е видял убиеца? — попитах аз.

— Може и да го е видял — съгласи се Даркин. — Така че непременно трябва да бъде освободен, той е ценен свидетел.

Значи това искаха от мен.

— И как, според вас, трябва да го освободя?

— Не знам — сви рамене вампирът. — Но ако успеете, ще ви бъдем много благодарни.

За какво ми е благодарността на нисшите? Доколкото схванах, те и така ще ни помагат — помолил ги е Великия вампир, макар че не точно ги е помолил, а им е заповядал.

— Добре, ще видя какво може да се направи — съгласих се аз. — Но нищо не обещавам, със стражата нямаме нищо общо…

— Благодаря ви — поблагодари Даркин. — На повече не сме се и надявали.

Позволих си да се отпусна малко.

— Разбрахме се. Сега трябва да тръгвам, но преди това имам за вас още нещо — ти нали каза, че винаги мога да те намеря в кръчмата „При добрия вампир“?

Даркин кимна.

— Е, днес в Патрула постъпи много сериозно оплакване — постоянно се биете, плашите посетителите, не си плащате сметките. Не е добре това…

Вампирът се поколеба.

— Случва се…

— Ще трябва да платите за щетите, — с тон на строг родител казах аз. — И занапред си плащайте сметките. Не забравяйте, че вие живеете в този град, сред културни хора.

Разбира се, с културата малко прекалих, тук са Пограничните райони, не е центърът на Империята…

Един от вампирите, който през цялото време стоеше зад Даркин, пристъпи напред и прошепна с висок женски глас:

— Това пък защо?

Даркин рязко се обърна към нея.

— Пак ли предизвикваш неприятности?

Вампирката упорито гледаше през кожената маска.

— С какво право жалкия човек ще ми казва какво да правя? Ние, вампирите, сме свободен народ!

— Глупачка — кратко изръмжа Даркин. — А за думите ти пак аз ли ще трябва да отговарям?

Очаквах нещо подобно. Е, не можеше срещата да протече спокойно. Нямаше начин.

Аз довърших незавършеното заклинание и във въздуха пред мен се появиха две огнени топки и огнената птица, която кацна на рамото ми. Този нов трик измислих наскоро, когато на един от уроците ни учиха как да придаваме на птицата по-голяма прилика с истинските птици — сега това не беше просто купчина пламъци, а напълно оформен огнен орел. Ливреята не позволяваше на птицата да ме изгори, макар че без качулка подобен трик би бил доста опасен за прическата.

— Сега ще видим кой от нас е наистина жалък — обещах на вампирката и хвърлих към нея двете топки.

Нахалната вампирка изпищя и се опита да се скрие зад Даркин. Ако наистина исках да я накажа, тя зад никой гръб не можеше да се скрие, но аз по начало исках само да я уплаша. Затова огнените топки рязко спряха точно пред носа на Даркин.

— Не обръщай внимание на тази глупачка — помоли вампира, старателно преструвайки се, че не го е грижа за искрящите пред лицето му топки. — Никога не си държи устата затворена.

Гласът му почти не трепереше, което не можеше да не предизвика уважение.

— Всичко е наред — кимнах и изгасих топките и птицата. — Не съм обидчив.

— Не се притеснявай, ще платим за щетите — обеща Даркин. — Самият аз се канех някой ден да се оправя с тази разюзданост.

Аз кимнах.

Разбира се. Само че това „някой ден“ едва ли щеше да настъпи скоро, ако изобщо настъпеше.

— И бъдете по-вежливи със собственика на кръчмата — той е нормален човек, и сега това място е под наша закрила. От сега нататък за реда в целия град отговаряме ние.

Излязох на алеята с гордо вдигната глава и леко треперещи колене.

ДЕЙСТВИЕ 4

Невил и Алиса ме посрещнаха с подозрителни погледи.

— Какво прави там толкова дълго? — попита Алиса.

— На теб всичко ще ти кажа — усмихнах се аз. — Но стига сме стояли на входа, да отидем най-накрая да се запознаем с началника на стражата.

Те се спогледаха.

— Доста си нагъл — каза Невил.

— Отдавна не си получавал Огнена топка в челото — съгласи се Алиса.

Бързо отскочих от приятелския удар под ребрата.

— Стига сте се цупили, сякаш кой знае колко съм ви забавил… Ох!

Вторият удар все пак достигна целта си.

— Това ли беше? Доволни ли сте вече? — попитах аз, потривайки натъртените си ребра. — Сега можем ли да се залавяме за работа?

— Да опитаме. — Алиса ме хвана под ръка. — Това е, за да не избягаш.

— Аха — казах аз. — Ето какво е трябвало да правя, за да ме хванат под ръка.

Влязохме в Управлението с блъскане и шеги. Точно зад прага ни посрещна офицер Девлин с неговата лъчезарна усмивка. Тя леко помръкна, когато почти го стъпкахме и едва не го съборихме на земята. Не е трябвало да си сваля бронята, без нея беше опасно да ни среща.

— Здравейте — поздрави ни той, подскачайки на един крак. — Началникът отдавна ви чака.

— Това си е твоят началник — за всеки случай му напомни Алиса. — Нашите началници са в Академията на занаятите.

Е, това си беше безсрамна лъжа, разбира се. Бяха ни дадени ясни устни инструкции за всичко да се подчиняваме на началника на стражата. Но точно затова бяха устни — да си ги спомняме само когато е необходимо.

— Моля, последвайте ме — кратко каза Девлин, демонстративно игнорирайки забележката на вампирката.

Качихме се на втория етаж по огромна каменна стълба, покрита с мек сив килим. Веднага след стълбите започваше доста просторен коридор. По стените му висяха най-различни по размер и вид брони, видимо от различни епохи. Някои бяха женски, други мъжки… имаше дори детски.

Кабинетът на началника, естествено, се намираше в самия край на дългия коридор, така че по пътя да можем да се възхищаваме на цялата тази железария. Сигурно за някой тези брони изглеждаха като произведения на изкуството и най-вероятно преди много време са били полезни, но сега от тях полза нямаше. Такива брони не могат да те спасят от вампирите, освен от нисшите, а всеки Майстор с лекота ще се справи и със сто рицари, без значение колко брони са навлекли. От друга страна, тези брони са идеални за възстановяване на реда сред гражданите. А може и заклинания да им сложат! Но това е скъпичко и мисля, че в Пограничните райони техномагията не се среща често.

Офицер Девлин много деликатно почука на вратата. Той правеше всичко много деликатно и живописно, сякаш се опитваше да създаде определен образ… или да подражава на някого… или просто да се забавлява. Кой го знае.

— Господин началник, дойдоха представителите на Патрула!

— Нека да влязат — се чу зад вратата и тя се отвори срещу нас.

Леко смутени, ние последвахме офицер Девлин.

Кабинетът на началника повече напомняше на трапезария. Такава малка, уютна, с голяма маса за няколко дузини хранещи се хора. Освен масата, столове и неголям стенен шкаф в кабинета нямаше нищо друго, с изключение, разбира се, на самият началник, който се оказа доста колоритна личност. Напомняше на Гръм, само че собственикът на ресторанта в сравнение с началника на стражата изглеждаше тънък като вейка. С такова масивно тяло едва се побираше зад масата. На широкото, удивително дружелюбно за такава длъжност, лице бяха кацнали големи черни мустаци.

— Моите уважения — едновременно поздравихме ние.

— Моите уважения — кимна едрият мъж. — Не стойте на вратата, влизайте и сядайте.

Той посочи с ръчището си към празните места на масата.

Чудя се защо напоследък постоянно се срещаме с такива здравеняци? Неволно започваш да се чувстваш някак… недоразвит или нещо такова… Все пак, здрави хора живеят в Пограничните райони.

— Слушай, Девлин, върви се поразходи малко — помоли началникът.

Примигахме изненадано, учудени от необичайната фамилиарност.

Девлин козирува и с отсечена стъпка напусна кабинета.

— Е — капитанът погледна към нас. — Позволете да ви се представя — Витор, началник на стражата в прекрасния град Крайдол.

Ние набързо се представихме, леко притеснени от този странен човек.

— А ти защо си с качулка? — попита той Алиса и след това продължи: — А, да, младата представителка на Дневния клан. Разбира се, наслушах се, целият град говори за това, че в Академията е приет вампир. Не се притеснявай, видът ти не ме смущава.

Е, в Лита може и да се говори, но в Крайдол едва ли. Очевидно този Витор от време на време прескача до Златния град.

— Не се притеснявам. — Алиса свали качулката си и предизвикателно погледна началника на стражата.

— Това е добре — Витор се усмихна и ме погледна. — Значи ти си самият Закари?

Което означава това „самият“? За какво съм му, дракон да ме одере?

— Не съм сигурен — отвърнах аз честно.

— Ти си, ти си — увери ме Витор. — Ти си племенникът на тази рижа лисица Ромиус.

Рижа лисица?

— Познавате ли се? — бях изненадан.

Витор се засмя.

— Дали се познаваме? Заради него ме изхвърлиха от Императорския дворец! — Той удари с юмрук по масата. — И цялата работа беше една голяма лъжа, между другото.

Неволно се притиснах към облегалката на стола и опитах да се слея с нея. Ама че късмет! Може да имаме големи проблеми, ако този човек е сериозно ядосан на Ромиус.

Невил и Алиса ме погледнаха с широко отворени очи. Очевидно и те си помислиха същото.

— Съжаляваме… — започнах аз.

— А аз — не! — викна Витор.

Прехапах си езика от изненада.

— Беше ми писнало от тази сбирщина надути пуяци — продължи Витор. — Само дето Ромиус не успя да ме предупреди, когато организира този театър… Но няма значение. — Той замислено повъртя левия си мустак и внезапно смени темата. — Значи ще си сътрудничим?

— Ще си сътрудничим — отговорихме вкупом.

Витор ни изгледа отгоре.

— Ще обядвате ли?

— Ами ние вече… обядвахме — плахо каза Алиса.

Дори нашата независима и с остър език вампирка малко се беше стреснала от началника на стражата.

— Както желаете — сви рамене Витор. — А аз, с ваше позволение, ще хапна. От сутринта залък не съм слагал в устата.

С тези думи той извади изпод масата огромен поднос с месо.

— Надявам се, че не сте от тези… зелените, които не ядат месо? — попита той, без да откъсва очи от подноса. — Че то нашия Император, нека почива в мир, с това неядене на месо голяма глупост направи. Само корени ядеше и хоп, отиде си без време. Без месо не може, казвам ви…

Той пъхна в устата си огромно парче от гореспоменатия продукт.

— Обичаме месо — увери го Невил. — Но в Академията то е забранено, така че трябваше да ядем само плодове и зеленчуци.

Дебелият мъж едва не се задави.

— Изверги! Как може да ви карат да ядете тази гадост? Затова сте такива тънки, като клечки.

Алиса тактично реши да премълчи, че изобщо не яде месо.

— Нямахме избор — въздъхна Невил. — Кажете, Витор, какви са плановете ви за нас? Какво, според вас, ще трябва да правим в града?

— Можете да опитате да решите всички оплаквания, които постъпиха при вас днес — предложи Витор и отново се засмя. — Представям си как сте се шашнали, когато целия този народ се е изсипал при вас.

Аз едва не паднах от стола.

— Значи вие сте ни ги изпратили?!

— Аз лично не, разбира се, но моите хора — да — скромно се съгласи началникът.

— Но защо?!

— Ще се опитам да обясня — отвърна Витор, дъвчейки парче месо. — При нас средно на ден постъпват по около петдесет жалби и оплаквания, от които повече от половината са пълни глупости. Ние не можем да губим време с кражби на пилета и подобни глупости, защото няма да ни стигне времето за убийствата и истинските кражби. Обикновено ние просто записваме жалбата, обещаваме да я разследваме когато се отвори възможност и забравяме за нея. Хората, разбира се, са недоволни, но какво могат да направят? И изведнъж се появявате вие… в заповедта за Патрула ясно е записано „всякаква помощ, която могат да окажат на поданиците на Империята“, затова ние разпространихме листовки със заповедта, а на входа на Управлението окачихме копие на тази заповед заедно с пояснение към нея.

— С какво пояснение? — попитах подозрително.

— Обикновено кратко пояснение — сви рамене Витор. — Нещо от рода на „Ако сте недоволни от работата на стражата, то се обърнете към Патрула“ и след това е посочен вашия адрес.

Всички мрачно се вторачихме в усмихнатия дебелак.

— Е, благодарим — процедих аз. — Ето че сме от полза…

Витор остави празната чиния и сплете пръсти.

— Кой да предполага, че недоволните ще са толкова много?

— Човек би могъл да се досети — прошепна ми Невил. — С такъв шеф…

Витор вдигна пръст.

— Но затова пък, освобождавайки се от тези жалби, ние се съсредоточихме върху по-тежките случаи и вече хванахме убиеца-маниак.

Алиса рязко се наведе напред.

— Ако може по-подробно за това, моля.

— О, това беше истинско клане — той размаха ръце, изобразявайки удари. — Хванахме вампира на местопрестъплението! Той отказа да се предаде и се нахвърли на стражата, но ние не отстъпихме и използвахме специални мрежи.

Разбира се, под „ние“ Витор сигурно имаше в предвид стражата като цяло. Едва ли дебелият началник е присъствал лично на ареста.

— А доказателствата имаше ли? — бързо попита вампирката.

— Какви доказателства? — Витор сви рамене. — Вампирът беше хванат точно над тялото.

Алиса тихо изруга.

— Е, поне устата му беше ли изцапана с кръв?

Витор се замисли.

— Вероятно, откъде да знам? Те носят маски, не може веднага да се определи.

— Значи просто сте хванали човека, който съвсем случайно се е намирал до трупа? — не мирясваше вампирката.

— Не е човек, а вампир — поправи я Витор.

Голяма грешка, че го каза. Да казваш такива думи пред Алиса не е безопасно за здравето.

— Това се нарича расизъм — каза тя тихо.

Сега тихо изруга началникът на стражата.

— Ама че го каза.

— А ако днес или утре истинският маниак извърши ново убийство? — попита вампирката, твърдо решила окончателно да довърши Витор.

— Това ще означава, че заловеният е съучастник — отсече дебелакът. — Повярвайте на професионалиста, той е убиецът. За цялата ми кариера в стражата никога не съм грешил…

— За всичко си има първи път — предизвикателно каза Алиса.

Честно казано, бях доволен. Сега, когато Алиса започна да защитава правата на този нисш вампир, аз с чиста съвест можех да опитам да изпълня молбата на Даркин без да предизвиквам подозрение. Освен това, подкрепяйки Алиса, ще направя добро и на нея.

— А ще можем ли да поговорим със задържания? — попитах аз. — Работата е в това, че ни е позволено да използваме определени заклинания, които ще помогнат да разберем убивал ли е някого или не.

Аз, разбира се, блъфирах. Но от друга страна, напълно е възможно в справочника да има подобни заклинания.

— Няма проблем — съгласи се Витор, който ние като че ли успяхме да отегчим с глупавите си въпроси. — Слезте с Девлин в подземието и заедно го разпитайте за тези ваши доказателства. Той също участва в залавянето на убиеца.

— Заподозрения — педантично го поправи вампирката.

— Ако ще да е свидетел — махна с ръка началникът. — Основното е, че хванахме и заключихме този зъбатко.

— Просто расист — констатира Алиса… добре, че го каза тихо.

— Срещата със… заподозрения ще оставим за накрая — спрях Алиса, която веднага беше готова да тръгне към подземието. — Имаме още няколко въпроса…

Витор бръкна под масата и извади още една чиния, въпреки че този път не с месо, а с няколко вида пирожки.

— Разбира се, питайте.

— Какво ще правим с всички хора, които дойдоха днес при нас? Просто ни затрупаха с оплаквания, а утре ще дойдат още толкова, ако не и повече.

Началникът се усмихна.

— Какво, какво… изслушвайте търпеливо и записвайте всички жалби, а след това ги подреждайте в специална кутия. Когато се напълни, запратете я в най-далечния ъгъл и я забравете.

— Не може така! — възмути се Алиса. — Хората идват при нас със своите проблеми, те се надяват на нас…

— Нека се надяват — съгласи се Витор — хората се нуждаят от надежда. Но това не означава, че трябва по цял ден да обикаляте из града в търсене на загубено кученце.

Алиса се намръщи, но на това не можеше да възрази — да търсим загубено кученце явно не й хареса.

— Значи нищо няма да предприемаме? — попита както винаги практичния Невил.

— Разбира се, че не — увери ни Витор. — Откакто работя тук, никакви проблеми не е имало.

— А от колко време работите тук? — изведнъж попита Алиса.

— От три месеца — гордо каза Витор.

А аз си мислех, че е тук от десетки години. Толкова гордо каза „за цялата ми кариера в стражата никога не съм грешил…“. Странно чувство за хумор има дебелака.

— Аха. — Невил си пое дълбоко дъх. — С това ясно. Още един въпрос и с радост ще се отправим на екскурзия в подземието ви.

— Разбира се — съгласи се началникът. — Ще помогна с каквото мога.

Невил се замисли за момент, подбирайки правилните думи.

— Имате ли някаква връзка с Академията? Тоест, да получавате указания от тях или може би новини?

— За какво ми е? — изненада се Витор. — Академията няма никакво отношение към мен. Пък и Майсторите не харесват особено Пограничните райони.

— Нямаме повече въпроси — заявих аз.

Витор напъха последната пирожка в устата си и скри празната чиния под масата.

— Не трябва да се притеснявате — каза той с пълна уста. — Правете каквото искате, никой няма да ви докладва нито в Академията, нито в която и да е друга инстанция.

Алиса изгаряше от справедлив гняв.

— Ние не се притесняваме…

Бързо я сръгах в ребрата.

— А ако хората се жалват? — делово каза Невил. — Те могат да се оплачат от нашата работа.

Витор удари с ръка по масата.

— Всички жалби на хората минават през тази маса. Няма да позволя някой да оклевети честното име на Никерс?

Започнах.

— Толкова ли уважавате чичо ми?

Дебелият мъж се засмя.

— Разбира се, все пак сме роднини.

— А…

— Далечни. Честно казано, не съм много добър в тези родословни връзки, в Двореца обичат да пресмятат кой с кого и от кого произхожда до двайсто коляно. За мен е достатъчен самия факт.

Уау. И тук роднина!

Витор с усмивка наблюдаваше учудените ни лица.

— Между другото, при среща на роднини трябва непременно да се пие. И не спорете, това е въпрос на принцип.

Той извади изпод масата поднос с гарафа, чаши и закуски.

— Е, за наше здраве…

* * *

От кабинета на началника нашата компания излезе след три… или четири чаши вино. Ние с Невил се държахме на краката си, но за непривикналата с виното Алиса то се оказа доста силно. Лицето й беше застинало в израз на глуповато умиление и тя постоянно се препъваше и залиташе. Наложи се ние с Невил да я подкрепяме, докато слизахме по стълбите, но тя въпреки това успя да се препъне на последното стъпало. Като по чудо не падна, а направи невероятно салто и се приземи на крака точно пред търпеливо чакащия ни офицер Девлин.

— Г-жо, позволете да ви предложа ръката си — деликатно предложи стража.

— Ще я счупя — кратко заплаши Алиса.

— Разбрах, — бързо реагира Девлин.

Ние с Невил бавно се спуснахме по стълбите, стъпвайки на всяко стъпало, внимавайки да не повторим номера на Алиса.

Невил ме тупна по рамото.

— Ей, полезно е да се дружи с тебе. Където и да плюеш — все роднина наплюваш…

— Какво означава, където и да плюеш? — обидих се аз.

— Извинявай — Невил се замисли. — Не исках да кажа…

Офицер Девлин ни погледна иронично и попита:

— Може би да ви изпратя до вкъщи?

— Не-е, не до вкъщи — Алиса поклати глава. — Трябва да отидем в подземието.

Стражът едва потисна усмивката си.

— За нещо конкретно или просто така?

Алиса дълбоко се замисли.

— При убиеца — каза Невил и сериозно добави: — Хлъц!

— Виждам, че сте намерили общ език с нашия началник и сега искате да посетите нашия затвор? — предположи стражът.

— О! — съгласи се Алиса.

Офицер Девлин без повече думи чинно ни отведе в затвора. Входът се оказа скрит под стълбите за втория етаж, слизаше се по вита стълба с изненадващо неудобни стъпала.

По пътя Алиса падаше на няколко пъти, но ние с Невил я хващахме навреме.

Долу ни посрещна тъмничарят — невзрачен слаб старец. Белезникавите полуслепи очи внимателно огледаха лицето на Девлин, после се плъзнаха към нас. Неволно потръпнах при този странен поглед, невиждащ, но гледащ…

— Те са с мен — обясни Девлин. — Витор им позволи да видят убиеца-маниак.

— Последвайте ме — невъзмутимо отвърна старецът.

Коридорите се осветяваха от магически светилници с много лошо качество — някои трептяха, други светеха с намалена сила или искряха — това добавяше нещо зловещо в и без това не особено уютната атмосфера. Мръсни стени, разбит под, зверски студ и разнасящи се из цялото подземие писъци на плъхове… гадно място. Аз дори почти изтрезнях.

— Не се плашете — тихо каза Девлин. — Всичко това създава специфична атмосфера, която прави хората по-сговорчиви. Истинският затвор е извън града.

— Кой тук се плаши? — повиши глас Алиса.

— Шшт! — изсъска Невил към нея. — Не крещи!

Тъмничарят спря рязко и Невил с цялата си инерция се блъсна в мършавия му гръб. Старецът не пострада, но Невил едва не падна на земята.

— Пристигнахме — сякаш нищо не е станало каза старецът и посочи вратата на килията.

— Искате ли да влезете вътре или ще погледате оттук? — попита ни Девлин, а в очите му все още се забелязваше лека насмешка. — Все пак това не е обикновен затворник, а вампир-убиец.

— Какво може да ни направи? — стана смела Алиса. — Ние сме Майстори… — тук вампирката осъзна, че малко прекалява и скромно добави — … бъдещи.

— Както желаете. — Девлин сви рамене и кимна на тъмничаря. — Отвори.

Старецът извади от пазвата си огромна връзка ключове и послушно отключи вратата.

Първо в килията пристъпи Девлин. След него влязохме ние с Алиса и Невил.

— Е, къде е? — каза Алиса и се облегна на рамката на вратата. — Само не ми казвай, че е избягал.

— Глупости — обиди се Девлин. — Оттук е невъзможно да се избяга. Освен ако не се промуши през дупчиците на вентилацията…

Ние с Алиса си разменихме разбиращи и леко замаяни погледи. Нима си мисли, че това е шега?

— Знаеш ли — тихо се засмях. — Имаш късмет, че това не е висш вампир. Вярата ти в този затвор можеше силно да се разклати.

В замаяният ми мозък пробягна забавна мисъл — седи си бедния вампир-маниак в килията и изведнъж му се изсипва тълпа пияни Майстори… бъдещи, разбира се. И той трябва да се скрие под леглото, за да не го достигат пияните ръце.

— Погледни под леглото — предложих на Невил.

Той чинно отиде до леглото и падна на колене.

— О! Виждам го — каза зарадвано.

Девлин скочи към Невил и се опита да го издърпа.

— Отдръпни се, това е опасен убиец!

— Няма проблем, не сме беззащитни — увери го Алиса и се опита да създаде Огнена топка. За наше щастие се появи само кратък проблясък.

— Хей, излизай! — Невил протегна ръка към скрития под леглото вампир. — Искаме да… поговорим с теб.

Офицер Девлин не издържа и избута приятеля ми от леглото.

— Да не изкушаваме излишно съдбата.

След това сграбчи ръката на вампира и го издърпа. Убиецът не се съпротивляваше…

Когато Девлин го извади изпод леглото се оказа, че вампирът е вече мъртъв.

— Умрял е от страх — предположи Алиса. — Още щом е чул страшните ни гласове… хлъц!

Девлин внимателно огледа тялото.

— Не съм сигурен, но мисля, че този вампир… са го изпили.

Ние с Невил приседнахме на пода до Девлин и тялото на вампира.

— Наистина — уверихме се ние. — Виж, гърлото е прерязано, а наоколо няма и капка кръв… същият почерк.

— Значи трета жертва — каза Алиса, продължавайки да се обляга на рамката на вратата.

— Всъщност, четвърта — поправи я Девлин.

Алиса започна напрегнато да мачка пръстите на ръцете си.

— Така — Невил се изправи. — Чувствам се… хлъц! Докъде бях стигнал? А! Няма значение… просто днес видях в справочника…

Той започна да рови в гънките на ливреята си.

— О! — Намирайки справочника, Викерс-старши го отвори и започна да чертае с ръка във въздуха, като периодически поглеждаше към схемата. — Уф… да не сгреша… Пфу, никога повече няма да пия… хлъц! Докъде бях стигнал? А! Никога повече няма… да пия……

— Какво е това вино? — попитах Девлин, завалвайки думите. — Когато излизахме от кабинета… си бяхме добре, а сега се чувстваме много зле…

— Да, виното е коварно — съгласи се Девлин. — Не действа веднага, но затова пък като подейства… не се препоръчва повече от една чаша, освен ако не искаш да се прибираш на четири крака…

Съсредоточих се върху пръстите си, които започнаха да се раздвояват и като че ли отчитаха количеството изпити чаши. Периодично показваха невероятни числа, за които пръстите ми не стигаха.

— Готово! — обяви Невил.

В следващия миг съзнанието ми напълно се избистри. Погледнах нагоре и срещнах съвършено трезвия поглед на Невил.

— Повече няма да пием — твърдо си казахме един на друг.

— Хей, Невил, какво си му направил? — попита изтрезнялата Алиса, бутайки с пръст лежащия на пода страж. Девлин се търкаляше до мъртвия вампир и сладко похъркваше. Зад вратата на килията се чуваше героичното хъркане на тъмничаря.

— Страничен ефект — предположи Невил. — Бях пиян, докато го правех, пък и го правех за първи път. Снощи случайно попаднах на него и го запомних. Слава богу, че нищо по-лошо не се случи.

— Как да го кажа — не се съгласих аз. — Опозорихме се…

— Пред кого? — Невил кимна към спящия Девлин. — Не мисля, че ще си спомнят подробности, като се събудят.

Нашите погледи сами се обърнаха към тялото на убития вампир.

— За пръв път виждам изпит вампир — каза Алиса, като се наведе над тялото. — Това е някак… странно…

— Нима може да се убие вампир, като се изпие кръвта му? — бях изненадан.

— Разбира се — кимна Алиса. — Висш, разбира се, няма да можеш, но това е най-обикновен нисш вампир — той почти не се различава от кой да е човек.

Невил се задави.

— Дракон да ме одере… значи той наистина е мъртъв!

— Невероятно — подразни се Алиса. — Колко време ще ти трябва, за да го схванеш?

Невил пребледня като платно.

— Може ли… да почакам отвън? — попита той с леко треперещ глас.

Кой би си помислил, че невъзмутимия Невил има толкова слаба психика — не за първи път вижда труп, а още му прилошава. Неприятно ми е да призная, но аз вече свикнах с вида на труповете. Всъщност просто не можех да възприема неподвижното тяло, лежащо пред мен, като живял някога човек. Може би затова ми беше по-лесно, отколкото на моите приятели.

— Добре, върви — отвърнах му аз.

Той изскочи от килията като ужилен. Алиса го изпрати с подигравателна усмивка, въпреки че само преди ден тя припадна в подобна ситуация.

— Мислиш ли, че убиецът наистина е проникнал през отдушника?

— Може би — кимнах аз. — Освен ако не го е пуснал тъмничаря…

— Какво изобщо се чудим? — развълнувано каза Алиса. — Сега ще разпитаме мъртвеца и той всичко ще ни каже.

На вратата се показа бледото лице на Викерс старши.

— Аз също ще погледам… оттук…

Алиса взе справочника и започна да произнася познатото заклинание от раздел „Некромантия“.

Във въздуха пред нея започна да се образува светла мъгла… и скоро в нея започнаха да се появяват засега все още размазани образи… Готово. Вампирът лежеше на леглото — погледът му беше насочен към тавана. Тук рязко скача на крака, очите му се устремяват към ъгъла на килията, и после… обратно към тавана. Това ли беше? Изображението бавно угасна…

— Алиса, повтори по-бавно от момента, когато скача от леглото — помолих аз.

— Ще опитам… — не много уверено отвърна тя.

Изображението се върна в изходна позиция. Сега погледът се преместваше към ъгъла на килията няколко минути. Но когато той най-накрая се фокусира върху сенките, съвсем ясно видяхме… тъмен силует, нахвърлящ се върху вампира.

— Спри! — извиках аз.

Алиса малко закъсня, силуетът вече беше съвсем близо до жертвата си и протягаше ръка…

— Какво е това? — шокирано попита Невил от прага, все още без да смее да влезе в килията.

— Ръка… — не много уверено казах аз. — Или не е ръка…

Алиса мълчеше, очевидно поддържането на образа й костваше доста усилия, но и тя вероятно беше не по-малко изненадана от нас. Това, което аз нарекох ръка, по скоро изглеждаше като някаква пародия на ръка, сякаш към дланта имаше прикрепен огромен, странно извит нож. Но не стоманен, а по-скоро от кост. Вместо пръсти тази чудовищна лапа имаше четири странни израстъка, приличащи на неголеми змийски глави — само че устите им бяха пълни със зъби, а очите им гледаха страшно. Цялата ръка на странното създание беше абсолютно черна и напомняше на фрагмент от рицарските брони, изработени от непознат материал…

— Може ли малко назад — попитах с дрезгав глас.

— Не съм сигурна какво ще се получи… — напрегнато каза Алиса.

Изображението бавно се задвижи в обратна посока…

Лапата с острите нокти и четирите усти вместо пръсти започна бавно да се отдалечава… но тъмната фигура категорично отказа да се появи в осветената част от картината. Тихо изругах стражата, която умишлено използваше бракувани светилници.

— Е! — извика в ухото ми Невил.

Кога успя да се приближи толкова?

Фигурата се плъзна обратно в сянката, и… се разтвори?!

Алиса се сви и падна на колене. Димът моментално се разнесе и образът изчезна.

Хванах я и се опитах да я изправя на крака.

— Добре ли си?

— Да. — Тя въздъхна. — Само малко… се уморих…

Затвори очи и се отпусна в ръцете ми.

ДЕЙСТВИЕ 5

„Какво е Човек на съдбата? Това е човек, което е тясно свързан със създаването на съдбата, той е част от нея и нищо не може да направи за това. Но въпреки, че е част от нея, той е в състояние да погледне в миналото и бъдещето както на себе си, така и на другите хора. Човекът на съдбата е предсказуем — свързан е с твърде много определени знаци, преследващи го цял живот. Именно с помощта на такъв знак ти ще трябва да намериш собствения си страх. Не знам как изглежда този знак, но ако помислиш правилно, ще разбереш, че той е тясно свързан с теб, както и ти с него. Тази връзка ще остане до края на живота ти — в нея е твоята сила и твоята слабост.

Ти си Майстор, както и аз, или много скоро ще станеш, защото да се справи с елементалите на четирите елемента може само човек, притежаващ голям таланат за Занаята. Всъщност елементалите, с които се сблъска, не бяха истински — просто слаби имитации, създадени специално за моето малко изпитание. Повярвай ми, ако срещнеш истински елементали, веднага ще усетиш разликата в сила и мощ. Искаш ли да разбереш защо се срещна точно с тях? За съжаление не мога да кажа със сигурност, противникът беше избран въз основа на твоя психологически портрет.

Между другото, не се изненадвай, че толкова спокойно описвам изпитанието, през което си минал — аз отдавна съм мъртъв. Когато създавах малкия си свят, част от душата ми премина в него и остана да живее в къщата, за да гледа изпитанията и да чака подходящия кандидат. Надявам се, че си достатъчно добре подготвен и срещата с елементалите не ти е създала особени главоболия, защото в противен случай може да имаш много сериозни проблеми в бъдеще. В крайна сметка, на раменете ти лежи много тежко бреме… Не бързай да се ласкаеш, Хората на съдбата не са малко — всички наистина важни събития са се случвали с тяхно участие. Повечето герои, за които си чел в книгите, са хора на съдбата. Но! Същото е вярно и за всички злодеи. Към кои от тях ще се присъединиш ти… не знам, изборът е изцяло твой…“.

* * *

Това беше нашата първа нощна разходка в Крайдол. Тук се мръкваше рано, така че в действителност не беше нощ, а късна вечер, но за жителите на столицата такава тъмнина можеше да се свърже само с нощта. В Лита се мръкваше постепенно, огромното количество енергийни капани — обикновените хора ги наричаха „маргаритки“ — акумулираха в себе си много слънчева енергия и изкуствено удължаваха деня. В резултат на това агресивно изпомпване на енергия магическия фон в прилежащите към Империята територии, тоест в Пограничните райони, беше значително по-слаб. Но това си имаше и своите предимства, например нямаше ги безликите сенки, създадени от Майсторите преди много време, за да предпазват и защитават Златния град. Въпреки че тези същества се хранят само с магическа енергия, всеки жител на столицата винаги носи със себе защитен медальон, защото безликите са създадени именно за да ловуват хора. Добре, че не могат да живеят никъде другаде освен в Лита — ще умрат от недостиг на енергия. Но в столицата наистина трябва да се притесняваш от тях. Затова се налага хората да използват медальони. Мнозина дори си ги имплантират под кожата, за да не ги губят. А най-богатите, естествено, използват скъпо заклинание, което се прилага директно към тялото и се актуализира веднъж годишно.

Нощният Крайдол доста се различаваше от Лита. Най-малко заради многото хора по улиците. В столицата никога не са обичали нощта и много рядко след залез слънце можеше да се срещне някой на улицата, с изключение на патрулиращите стражи и безликите сенки. Златният град просто замираше до първите лъчи на слънцето, а в Крайдол животът не спираше. Въпреки че броят на хората беше по-малък, Пазарната улица си оставаше оживена. Единични фенери, пълни с евтини светлинни заклинания, осветяваха отделни части от града, и така понякога възникваше странното чувство, като че ли част от него изчезва в друг свят. В това имаше нещо тайнствено и вълнуващо, а когато си спомниш, че там често ловуват истински вампири, ставаше страшно. Говорейки за страха, на мен още ми се разтреперват коленете, щом се сетя за съществото, което уби нисшия вампир, или по-скоро не просто уби, и „изпи“. Така наричат вампирите изсмукването на кръвта. Противно на популярното мнение, малко вампири можеха да изпият всичката кръв на един човек. Висшият може да изпие половината, ако спешно трябва да се възстанови, но на един дъх да изпие всичката кръв… никога. Това ни разказа Алиса на връщане от управлението.

Спящият Девлин поверихме в ръцете на тъмничаря — той се събуди буквално след няколко минути. Очевидно алкохолното заклинание на Невил само го беше докоснало, и ако се съди по външния му вид, старецът беше свикнал с пиячката. Не се върнахме при началника — нямахме никакво желание и сили. Всички бяхме уморени…

Връщайки се в Прокълнатата къща, ние проведохме кратко съвещание и стигнахме до извода, че заместник на Кейтен ще бъда аз. По-точно това беше избора на моите приятели — аз нямах особено желание… но щом искат, ще бъда. Ако стане нещо — сами са си виновни.

И сега, след като си дадох малко почивка, реших да се разходя в нощния Крайдол и да го изследвам, за да се справя по-добре със своите задължения в отсъствието на Кейтен.

Тази разходка можеше да бъде много по-романтично изживяване… ако бях излязъл с Алиса, а не с Чез. Но тя предпочете справочника с магии пред мен, така че тръгнах с рижия си приятел. Трябваше да призная, че опознаването на нощния град беше много приятно и полезно. Е, ползата беше в много по-голяма степен.

За да не изпъкваме в тълпата, ние сменихме ученическите ливреи с обикновени дрехи. Невил дълго и досадно се опитваше да ни разубеди, позовавайки се на факта, че градът е доста опасен и без ливреите ние най-вероятно ще се навлечем неприятности.

Ние с Чез се възмутихме, можехме и без ливреи да изплашим всеки, а неприятности лесно ще намерим и дори сиви ливреи на Върховни майстори няма да ни помогнат. И защо трябва да се страхуваме? Магията си е с нас, уменията от Изкуството също не сме ги забравили.

— Както искате — предаде се Невил и демонстративно се прибра в стаята си.

След изчезването на Кейтен братя Викерс все пак се преместиха в Прокълнатата къща, предполагайки съвсем основателно, че когато сме заедно ще ни бъде много по-спокойно.

И ето ние с Чез вървяхме по нощните улици на Крайдол като най-обикновени хора. За свои, разбира се, не ни приемаха, но минавахме за най-обикновени гости. За съжаление.

С новите дрехи придвижването ни из града стана много по-трудно — ако по-рано на „господа Майсторите“ учтиво правеха път, то сега или въобще не ни обръщаха внимание, или нарочно ни блъскаха и закачаха, приемайки ни за гости на града. Аз понасях сравнително спокойно това отношение, но на Чез бързо му прекипя.

— Къде вървиш, мутро мазна?! — изрева той, когато поредният минувач мина буквално през него. Тоест се опита да мине през него и в резултат на това го настъпи по крака, блъсна го и се опита да го ритне отзад.

Чез заподскача на един крак, викайки с цяло гърло:

— Изрод, чакай да те хвана. Стой ти казвам! Сега ще те…

Едрият човек беше искрено изненадан, че Чез, подскачайки на един крак, успя да избегне ритника му.

— Навъдиха се всякакви — каза той през зъби. — Добрите хора вече няма къде да минат.

— Ти ли си добрия! Поглеждал ли си се изобщо в огледало?

Безхитросният жител на Крайдол не се зачуди какво толкова не харесва Чез във външния му вид, а просто мълчаливо замахна към главата му. Естествено, реакцията на моя приятел беше бърза и той избягна удара. Пред него въздухът започна да свети — сплиташе Огнена топка. Но преди напълно да се оформи аз успях да създам малко змийче, което я унищожи. Поради факта, че структурата все още не беше напълно заредена с енергия ги нямаше обичайните блясък и гръм.

Едрият мъж опули очи.

— Какво беше това…

Възползвах се от краткото му разсейване и с всичка сила го ударих по шията. Огромният мъж бавно се свлече на земята.

— Идиот! — изсъсках на Чез. — Какво правиш, не трябва да привличаме внимание!

— А той защо се бие? — възмути се Чез. — Аз реагирах по рефлекс…

— Понякога трябва да използваш главата си. Рефлекси имал… — сграбчих ръката на Чез и го издърпах далеч от сцената. — Казваше ми Невил, не излизай с Чез…

— Без мен е скучно — отсече нахалника и ме завлече нанякъде.

След няколко квартала аз седнах на тротоара (по-точно това, което местните наричат тротоар) и спрях вървящия някъде напред Чез.

— Къде отиваме?

— Напред към приключения — оптимистично заяви Чез. — Само не ми казвай, че си против.

— Аз? Разбира се, че не… Но нека да потърсим приключения другаде.

— Къде? — заинтересува се Чез. — Имаш в предвид някое определено място?

Аз наистина имах предвид нещо конкретно, а именно — кръчмата „При добрия вампир“. Във връзка със странната смърт на нисшия вампир исках да отида при Даркин да обсъдим някои интересуващи ме въпроси. И по-специално бих искал да разбера дали нисшите са чували за убиеца със зъбатите пръсти. Освен това би било хубаво да разбера каква именно помощ се канят да ни предложат. Тъй като тази вечер с мен беше именно Чез, си позволих да отхвърля тежестта на поне една тайна. Исках старият ми приятел да знае, че Келнмиир е помолил нисшите вампири да ни помагат. За Алиса това трябваше да остане тайна, докато Келнмиир сам не реши да й каже. По мое мнение това нямаше кой знае какво значение, но щом вампирът беше решил така, това си беше негова работа.

— Знаеш ли, Чез — започнах отдалеч. — Ще ти разкрия една тайна, за която трябва да мълчиш…

— Тя затова е тайна, да не се разкрива — усмихна се моят приятел — Нима нашият тайнствен Зак най-накрая е решил да се довери на човек, с когото се познават от деца?

В гласа на Чез се прокраднаха обидени нотки. Е, той имаше причини да се обижда. Но и аз имах причини да мълча за много неща.

— Да — въздъхнах аз. — Реших да ти се доверя. И се надявам, че ще се отнесеш много сериозно към това.

— Слушам те внимателно — миролюбиво каза приятелят ми.

— Работата е много проста. Преди да отпътува, Келнмиир е дошъл в Крайдол, разговарял е с местните вампири и им е заповядал да ни помагат по всякакъв начин.

Чез се замисли за момент.

— Веднага изникват три въпроса. Накъде е заминал Келнмиир? — той изправи един пръст. — Откъде е знаел предварително, че ние ще бъдем на стаж точно тук? — той изправи втори пръст. — И третият въпрос… каква тайна е това? Мислех, че ще ми кажеш нещо наистина интересно.

— На първите два въпроса ще ти отговоря кратко — понятие си нямам. Що се отнася до третия, по някаква причина Келнмиир не е искал никой освен мен да знае за неговата помощ.

В действителност не е искал Алиса да научава, за останалите със сигурност не му е пукало.

— Добре — каза накрая Чез. — Значи искаш да се срещнем с тях, за да ги попиташ не знаят ли нещо за тези убийства. Разбирам… А как изобщо разбра, че Келнмиир е бил тук? И къде да ги търсим тези нисши?

— Това ще ти го кажа по пътя — обещах аз.

* * *

Отвън кръчмата „При добрия вампир“ с нищо не се различаваше от другите подобни заведения, с които вече успяхме да се запознаем. Обичайната двуетажна дървена постройка не можеше да се похвали дори с нормална табела — просто някакъв любител художник беше нарисувал на стената озъбен вампир и под него беше написал с червени букви: „При добрия вампир“. Вероятно разкривената муцуна е трябвало да изобразява приятелска усмивка, но замисълът на художника си беше останал само замисъл.

— Каква прелест — изкоментира Чез. — Мисля, че този, който го е нарисувал, неведнъж е посещавал Прокълнатата къща и се е възхищавал на картините там.

Приближих се до стената и докоснах рисунката.

— Боята е прясна. Или е нарисувано съвсем скоро, или са опреснили старата картина.

Чез сви рамене.

— Или някой просто е използвал магия…

— Хайде, кой в Пограничните райони ще използва магия за такава дреболия?

Ако някой имаше излишни пари, би ги похарчил за нещо полезно — защитно заклинание или магическа вещ, която да е полезна за сградата.

— Значи ти искаш тук да се срещнем с нисшите вампири — реши да уточни моят приятел. — И е много вероятно вътре да има много от тях, нали?

— Мисля, че освен вампири вътре няма никой друг — казах аз. — Едва ли хора ще седнат в кръчма, пълна с вампири. Ще им приседнат хапките.

— Затова пък няма да заседнат на гърлата на вампирите — малко нервно каза Чез и завъртя пръст в слепоочието си. — А някои хора от незнание казват, че нямам ум в главата… Просто не познават теб!

— Страх ли те е? — попитах раздразнено. — Ако е така, можеш да ме изчакаш тук.

— Глупости — изсумтя Чез. — Ще ти фрасна един. Ако нещо се случи с теб, Алиса и без това ще ми откъсне главата.

— Тогава да не губим време.

Съвсем неочаквано за себе си почувствах необичайна увереност в силите си. Знаех, че нисшите ни поканиха тук не за да ни убият. Но дори да беше така… Това не бяха истински вампири и ние имахме какво да им противопоставим.

— Подготви няколко заклинания — за всеки случай предупредих Чез.

— Добре, че ми каза — сопна се той. — Такова съм им приготвил…

Ние се забавихме малко пред входа, за да подготвим още няколко заклинания и да съберем смелост. Дори нисшите вампири могат порядъчно да объркат живота ти… или да те лишат от него.

От вратата се разнасяше глъч и весел смях. Вампирите винаги са можели да се забавляват… просто хуморът им беше доста специфичен — не всеки можеше да го разбере.

И накрая, събирайки сили, отворих вратата и влязох. Чез пристъпи след мен.

Тишина.

Къде изчезнаха глъчката и веселия смях?

Тридесетина нисши вампири ни гледаха мълчаливо. Навсякъде безвкусни черни дрехи. Беше вечер и всички бяха без кожените си маски, така че можехме изцяло да се насладим на недоволните им зъбати физиономии. В погледите им можеше да се прочете всичко друго освен благоразположеност. Учудих се, че не ни се нахвърлиха веднага — най-вероятно нямаше да можем да ги отблъснем.

— Идваме при Даркин — казах аз.

Колкото и да е странно, гласът ми дори не трепна.

Чу се изскърцване на стол и пред нас се изправи слабичък младеж, приблизително на нашата възраст, облечен в прилепнал черен костюм с огромна яка.

— А той поканил ли те е? — попита това плашило с противен глас.

— Да, покани ме — махнах с ръка. — Къде е той?

— Нека позная — ухили си този изрод. — Даркин ви е поканил на вечеря?

Наистина не разбирах какво искаше от мен.

— Може и на вечеря.

— Ъ-ъ… Зак — червенокосият ми приятел ме потупа по рамото. — Мисля, че под покана за вечеря те разбират нещо друго…

Дракон да ме вземе, нещо се бях отпуснал тази вечер.

— Ще се задавиш — обещах на ухиленото плашило.

Преди да реагира на думите ми, аз създадох малко въздушно стъпало на нивото на лицето му. Когато вампирът се опита да ме приближи с бързо плъзгащо движение, главата му се блъсна в невидимата преграда.

Тряс!

Ние с Чез много добре виждахме лицето му. Злобната му усмивка изчезна веднага, главата му остана на място, а тялото по инерция продължи движението си напред. В резултат на това вампирът с трясък рухна точно пред краката ни.

Всички посетители на кръчмата наскачаха от местата си.

— Сега е мой ред! — радосно извика Чез и… в залата заваля сняг.

Вампирите забравиха за нас и втрещено загледаха падащите от тавана снежинки.

— Нещо май обърках — виновно каза Чез. — Не трябваше да правя непознато заклинание без да го проверя.

В същото време снегът престана, вампирите се опомниха и си спомниха за нас.

— Стойте! — извиках аз и създадох станалите вече класика Огнени топки. Засега само около дузина, колкото да премахнат всякакво желание на вампирите да ни нападнат.

Нисшите застинаха в нелепи пози, страхувайки се дори да мръднат — топките висяка точно над главите им и весело искряха.

— Седнете — тихо заповядах.

Един на вампирите рязко скочи настрани и с ловки маневри между столове и маси се затича към изхода. Чез побърза да поправи досадната грешка със снега и пусна след него една Огнена птица. Вампирът почти беше стигнал до вратата, когато птицата го блъсна в гърба и го събори на земята.

Всичко това отне няколко секунди, по време на които останалите вампири стояха неподвижно, чудейки се дали да ме послушат или по примера на другарчето си да се опитат да избягат.

Стаята бавно започна да се изпълва с миризма на изгоряла кожа. Искам да кажа миризма на запалени кожени дрехи.

— Всички да седнат! — повиших глас аз.

Вампирите послушно седнаха по столовете, гледайки ту нас, ту лежащия до изхода вампир. Той не даваше никакви признаци на живот — вероятно просто се страхуваше да мръдне, не мисля, че Огнена птица с толкова малък размер може да причини значителни щети, просто го удари в гърба.

Но демонстрацията имаше успех — нямаше повече глупави опити за бягство.

Кой казва, че нисшите вампири имат скандалджийски нрав? Те са кротки като агънца… ако им подпалиш малко задника.

— Господа Майстори! — чухме радостен глас зад бара, или по-скоро под него, където своевременно се беше скрил собственикът на кръчмата. — Заповядайте, седнете.

В залата се разнесе изненадан шепот. Едва ли са предполагали, че нападат Майстори. Макар че видяното току-що би трябвало да ги наведе на такива мисли, кой освен Майстори може да създаде такъв магически хаос. Май не бяха много съобразителни.

Огледах се и видях, че няма нито едно свободно място — всички бяха заети от вампири.

Без да се бавя, аз пристъпих до най-близката маса и ударих с юмрук върху нея.

— Повтарям въпроса си — колкото се може по-твърдо казах аз. — Къде е Даркин?

— Той не е тук — бързо отговори един от вампирите.

— Тогава върви и го намери! — включи се и Чез. — Хайде, бягай! Вземи и приятеля си.

Вампирите сякаш вятър ги издуха.

— Ето и място се освободи — тихо се засмя Чез.

Седнахме на масата и се огледахме.

Всички ни гледаха мълчаливо изпод вежди. В техните очи имаше всичко — от страх до омраза. Огнените топки засега реших да ги оставя, за да ги подсещам за нашето превъзходство. В допълнение заобиколих нашата маса с най-добрата защита срещу неочаквани атаки — въздушен щит. Дракон знае, но така ще ни е много по-спокойно.

— Малко е неуютно тук — тихо каза Чез, продължавайки да се оглежда.

— Хей, какво се опитваше да направиш, когато заваля снегът? — зададох интересуващият ме въпрос.

— Днес го четох в справочника — заклинание за замразяване.

— И какво можеш да замразиш с него?

Чез сви рамене.

— Може би някакъв продукт… Не знам, така или иначе не проработи…

Собственикът все пак се реши да излезе и пристъпи към нас.

— Какво желаят господа Майсторите? — последната дума произнесе особено, влагайки в нея цял океан от уважение. От изненада едва не се удавих в него.

Май отсега нататък думата „Майстори“ ще присъства във всяко негово изречение, така че всички вампири да я чуват.

— Чай — поисках аз. — Може и нещо сладко.

— Ей сега, господа Майстори.

Ето на, казах ви.

Докато чакахме чая си, вампирите не мръднаха от своите места. Просто си стояха, внимателно наблюдавайки ни, и очевидно не знаеха какво да правят.

Скоро собственикът ни донесе чай и прясно изпечени кифлички. Трябваше да премахна Въздушния щит, за да стигне до нашата маса.

Постоянно повтаряйки „За господа Майсторите само най-доброто“, той се върна на бара.

Когато почти привършвахме с чая, в залата се втурна вече познатият ми по дискретните и смачкани дрехи Даркин. Виждайки висящите във въздуха огнени топки, той рязко спря.

— Какво по… — тогава ни видя. — О! Господа Майстори, не мислех, че ще дойдете толкова скоро.

— Работата не търпи отлагане — поясних аз и незабелязано махнах Въздушния щит. — Заповядай.

Веднага стана очевидно, че тук много уважават Даркин — един от вампирите веднага му предложи стол. Той свали кожената си маска и седна срещу нас.

За първи път виждах Даркин без маска — обикновен човек, малко по-голям от нас. Лицето беше добродушно, въпреки двата доста големи и грозни белега, преминаващи през бузата от дясното слепоочие до устата. Белезите бяха съвсем пресни, сякаш вампирът съвсем отскоро ги има. Странно, аз много добре си спомнях какво ни казваше Алиса — вампирите не могат да имат белези, дори и нисшите. Ще трябва по някакъв начин да разбера какво му се е случило, само да се появи подходяща възможност.

Вампирът внимателно огледа цялото помещение, задържайки за момент поглед на Огнените топки.

— Всъщност, това не е най-доброто място да говорим — най-накрая каза той. — Твърде много излишни уши.

Чез ме смушка с лакът в ребрата.

— Ей сега ще отрежем излишните.

Той извади справочника, отвори на нужната страница и кимна към заглавието: „Завеса на мълчанието“.

— Искаш ли да опиташ? — попита ме той.

Наистина досега не бях пробвал нито едно заклинание от справочника — не се беше налагало!

Заклинанието „Завеса на мълчанието“ по сплитане напомняше нормален щит, само че беше настроен не за физически или магически въздействия, а за звук, като го поглъщаше, без да го пуска да премине. Логично, ако само го отразяваше, вътре в щита такова ехо щеше да има…

Създаването на щита ми отне по-малко от минута.

— Сега можем да говорим — казах на Даркин, който през цялото време наблюдаваше с изумление нашите манипулации. — Никой няма да ни чуе.

Всъщност не бях сигурен на сто процента, че заклинанието сработи правилно, но не го проверих. Пък и не смятах, че Даркин може да ни каже нещо особено интересно, което да представлява тайна за вампирите около нас.

— Това е страхотно — възхити се вампирът. — И всичко това го могат обикновени ученици?

— Не обикновени — с гордост каза Чез. — Ние сме специални.

Да, ние сме специални, експериментални ученици. Върху нас изпробват новата система за обучение по метода с моркова и тоягата. Освен това, сред всички ученици само ние можем да се забъркаме в такава опасна ситуация. Или това се случва единствено заради мен? Нали вече съм Човек на съдбата…

На глас, разбира се, нищо не казах.

— Чудя се, щом в Академията може да постъпи вампир от Дневния клан, дали и нисш вампир ще има шанс? — замечтано попита Даркин.

— Нямам представа — отговорих аз честно. — Да не се разсейваме, дойдохме тук по работа.

— Да, разбира се — побърза да се съгласи Даркин. — Готов съм да отговоря на всичките ви въпроси.

Чез се усмихна.

— Ако можеше да отговориш на всичките ни въпроси…

— Да, само да можеше — усмихнах се и аз.

Ех, ако можеше да отговори на всички мои въпроси…

— Ти изобщо знаеш ли, че приятелят ви, когото арестуваха за странните убийства, днес е бил намерен мъртъв в килията си? — попитах аз.

Вампирът започна трескаво да масажира лицето си, мръщейки се от болка при докосване на белезите.

— Така си и мислех… значи той действително е видял убиеца и тази твар го е убила.

— Ти също ли си я видял? — подскочихме ние.

Даркин ни погледна неразбиращо.

О! Той просто така, образно, се беше изразил. Само да знаеше колко е прав…

— Какво друго знаеш за тези убийства? — попитах аз.

— Почти нищо, освен това, че никой от нас не го е направил — леко нервно отговори вампирът. — Стражата, разбира се, веднага се опита да ги припише на нас, те не обичат да се претоварват с работа. Но никой от нисшите вампири просто физически не може да го направи! Сам разследвах всеки един случай и мога да кажа, че това е работа най-малко на висш вампир…

— Проучвал си всеки случай? — зарадвах се аз. — Чудесно. Чез, намери нещо за писане. Днес ще си писар. Записвай само най-важното.

Тук ни провървя, той би трябвало да знае всичко, което може да се научи.

— Няма проблем — моят приятел извади бележник. — Готов съм.

Кимнах на Даркин.

— Започвай.

— Първото убийство е извършено вчера сутринта — бил е убит готвачът на Гръм. Свидетели няма. Второто убийство — крадецът. Свидетели няма, но има стражи, които са видели вас на местопрестъплението. Третият убит е собственикът на магазина за килими. Свидетел има, но стражите са го арестували и скоро след това е бил намерен мъртъв… от вас.

Чез се усмихна.

— Това ние си го знаем.

На практика ние знаехме много повече. Взех да се чудя дали изобщо ще може да ни каже нещо, което да не знаем.

— Убиецът действа много бързо. При това не оставя никакви следи. Начинът на убийство също е много странен — той не само изпива кръвта, но и прерязва гърлото. И то точно в този ред, защото ако прерязва гърлото, докато човекът е жив, всичко наоколо щеше да е в кръв. Въпросът е как изпива кръвта, без да има следи от зъби върху вратовете им? Мистерия…

Е, с какво тази твар реже гърлата вече видяхме — със странните нокти. И първо реже гърлото, едва след това пие кръвта. Само не беше ясно как успява да го направи, без да разлее нито капка от ценната течност.

— Не знам защо — продължи Даркин — но истинските вампири много се интересуват от тези убийства. Вие сами видяхте, те дори крадат главите на убитите.

И по-точно това го правят сеонците, но нашият нов приятел, изглежда, все още не го знаеше. Е, няма да отделям време да му давам допълнителна информация за ловците на глави…

Аз се плеснах по челото.

— Главата! Дракон да ме вземе… Трябваше да предупредя стражите внимателно да наблюдават трупа!

Даркин потропа с пръсти по масата.

— Мисля, че е твърде късно. В предишните случаи истинските вземаха главите в рамките на няколко часа след убийството.

— И защо са им на тях тези глави? — вяло попита Чез, за който споменаването на вампири, крадящи чужди глави, будеше не особено приятни спомени.

Вампирът замислено потърка брадичката си.

— Имам едно предположение. Веднъж четох, че висшите вампири ги обезглавявали, за да не могат да се възстановят. Може би затова им режат главите на убитите? За да не се превърнат в… нещо си.

Това не беше лишено от смисъл! На покрива вампирът от Бойния клан ни каза, че трябва „благодаря“ да му кажем за това, че отрязва тези глави. Ако това Същество (да, точно така, с главна буква), което видяхме в килията, може да зарази човек с някакъв вирус, както вампирите… Стоп! Но нали вампирът не убива! Той може да зарази човек чрез ухапване, но човекът трябва да остане жив. Значи вампирите от Бойния клан се страхуват, че труповете ще оживеят! Е, това са само наши догатки…

Чез съсредоточено драскаше в бележника си.

— Тоест ти предполагаш, че убиецът е някакъв нов вампир, който може да зарази когото си поиска? — попитах аз Даркин.

— Предполагам — не много уверено отговори вампирът. — Във всеки случай сега, като го каза… аз наистина мисля така.

— Значи, ние трябва по някакъв начин да се свържем с тези, които крадат главите — обобщих аз. — Те са длъжни да ни обяснят някои неща.

Даркин поклати глава.

— Тук не си прав — не са длъжни на никого. А дори да са длъжни, никой не може да ги принуди да го направят. Това са истински вампири!

Да, прав беше. Единственият подходящ начин да получим информация от сеонците беше да им се кланяме до земята. И пак нямаше да помогне.

— Има и нещо друго — бавно каза Даркин. — Убийствата стават по две на ден. Разбира се, твърде е рано да се каже, но е напълно възможно това да продължи.

Леле!

Ние още известно време обсъждахме тази тема и дори разказах на Даркин какво стана в килията. Все пак вампирът явно искаше да ни помогне… А сега опасността беше надвиснала над целия град, включително и над нисшите вампири, които, между другото, по време на нашия разговор кротко си стояха по местата и не бързаха да си ходят.

Час по-късно ние с Чез се наканихме да си тръгваме — времето беше напреднало и приятелите ни сигурно се притесняваха. На изхода, докато гасях огнените топки, неочаквано ме осени идея как в крайна сметка могат да ни помогнат нисшите вампири. След като изслуша моята идея, Чез дълго се смя, но Даркин наистина се заинтересува, отнесе се сериозно към моето предложение и обеща да направи всичко, както го помолих.

Излизайки от „При добрия вампир“, реших да видя записките на Чез. Той с готовност ми подаде бележника.

„Всичко е зле“ — гласеше единственото изречение, старателно изписано с калиграфичен почерк.

* * *

По време на отсъствието ни Алиса и братята не бяха скучали и дори не бяха имали време да се притеснят за нас. Те претърсили стаята на Кейтен и намерили с какво се е свързвал с Академията — някаква невзрачна малка кутийка. Едва ли щели да й обърнат внимание — някаква си празна кутийка — ако точно в момента, когато Наив я отварял, от Академията не било пристигнало писмо. Пликът пристигнал в кутията с лек плясък, един вид сигнализация, защото самата телепортация е напълно безшумна.

Полученото писмо било отговор на въпроса на Кейтен какво да правим с всички постъпили жалби. На двете изписани със ситен почерк страни на листа с печата на Академията превзето се съобщавало, че ние сме длъжни да правим това, което сме длъжни да правим. Не ставало ясно с какво и към кого сме длъжни. Било очевидно, че указанията са написани от човек, който не иска да взема абсолютно никакви решения. Така че по този въпрос бяхме оставени сами да се оправяме…

Не им отнело много време да разберат принципа на действие на кутията. Писмата с имената на получателите се поставяли в кутията, след това капака се затварял и телепортът се осъществявал. Най-вероятно тези кутии, несъмнено раздадени на всички Патрули, изпращат писмата в едно помещение, от което се разнасят към получателите в цялата Академията. Или кутията разчита името на получателя директно от плика и веднага го изпраща към кутията на получателя… На мен такъв вариант ми изглеждаше излишно сложен, но кой ги знае? Важното беше, че вече имахме връзка с Академията!

След завръщането ни започнахме да съставяме писмо до чичо ми. Въпреки голямата вероятност нашето писмо да бъде прочетено не само от Ромиус, ние трябваше да съобщим за изчезването на Кейтен. Без подробности, разбира се. Освен това Чез настояваше да повдигнем въпроса за нашето финансово обезпечаване и, разбира се, помолихме Ромиус да посети Прокълнатата къща в най-близко бъдеще. А за да разбере чичо ми важността на това съобщение, аз тайно от приятелите си направих тънък намек на тема моите сънища, който би трябвало да разбрере само той. Единственото, което ме притесняваше, беше постоянната заетост на Ромиус. Дори след получаване на писмото ни и разбирайки намека ми, той най-вероятно щеше успее да пристигне при нас след няколко дни.

— Да го изпращам ли? — попита Алиса, след като го запечата и надписа.

— Давай.

Гледахме я как слага писмото в кутията и затваря капака.

Отваряйки го след няколко секунди, ние се уверихме, че е заминало.

— Сега ни остава просто да чакаме, — констатирах аз.

ДЕЙСТВИЕ 6

„Сега ти си единственият наследник на всички знания, които съм събрал в моя живот, и единственият, който може да ги използва — дневникът е настроен само за теб и никой друг не може да го прочете. Най-важното е — не бързай, в противен случай може да те достигне моята съдба. Внимателно прочети целия дневник и едва тогава решавай как ще живееш — дали да използваш своя Дар или е по-добре завинаги да забравиш за него.

Имай предвид, че Човекът на съдбата не може да умре просто ей така, в някоя тиха тъмна уличка, смъртта му ще бъде горда и красива. Около теб винаги ще стават важни събития, и ти винаги ще бъдеш в центъра на този водовъртеж. Свиквай с тази мисъл, защото от това не можеш да избягаш.

Дарът може да ти помогне да носиш този тежък товар, а може и да те отведе в гроба. Какво е Дарът? Мисля, че това е наследство от драконите. Някога хората са ги избивали, вярвайки, че като изпият кръвта им, ще получат свръхестествени сили. Легендите не възникват случайно и е напълно вероятно кръвта на драконите наистина да носи в себе си част от тяхната магия. Именно чрез нея аз получих своя Дар, но за това ще ти разкажа по-късно. Главното са свойствата на Дара, той ще ти позволи да използваш магията на сънищата — да предсказваш бъдещето, да виждаш в други вселени, да влизаш в сънищата на други хора, да създаваш миниатюрни светове на границата между реалност и сън, както направих света, в който ти премина изпитанието. С помощта на Дара можеш да направиш много, но в никакъв случай не трябва да злоупотребяваш с него и да действаш прибързано. В противен случай може да се простиш с разсъдъка си, както това се случи с мен…“

* * *

Утрото се прокрадна така неусетно, че нямах време дори да заспя. Дракон ме караше да чета дневника през нощта. След това дълго се въртях в леглото и се опитвах да разбера какво имаше в предвид смахнатият автор, когато ми обеща необикновена смърт. Разбира се, аз се радвах, че няма да умра в „някоя тиха тъмна уличка“, но красива и горда смърт на бойното поле също не ме блазнеше, особено ако настъпи в разцвета на силите ми. Перспективата да загубя ума си също не ме радваше. Въпреки това, способностите, които обещаваше тайнствения Дар, много ме заинтригуваха. Да влизам в сънищата на другите и да създавам микро светове… звучи интересно, но дали си струва?

Дълго разтърквах очите си, вече червени като на вампир, опитвайки се да се разсъня. Не се получи особено — в стаята беше тъмно и противно, изобщо тъжно място.

Илюзорната Академия на стената се извисяваше над мен, сякаш ме упрекваше — напразно ме избраха за заместник на Кейтен, всичко провалих. За пореден път се опозорих и приятелите си подведох. Защо му трябваше да се бие с тези Майстори… въпреки че аз спънах лъжеизследователя и го изпратих в краката на Кейтен. Какво се получава, пак аз съм виновен?!

Накрая плюх на всичко, облякох се и слязох долу. Не знам защо, но ми се прииска да видя Фонтана на съдбата. В края на краищата, щом аз съм Човек на съдбата, тогава трябва да има някаква връзка между нас.

Свалих предварително поставеното от мен заклинание-аларма и седнах на ръба на фонтана.

Водата се лееше все така безшумно и хвърляше блестящи отражения във всички цветове на дъгата. Зачудих се защо никога досега не сме се сетили да пием от водата? Чак пък никога? Ето аз сега се сетих. Пфу, какви глупости. Ами ако има отрова.

Наведох се към фонтана и потопих ръка във водата. Приятна хладина плъзна от пръстите до рамото ми — водата беше освежаващо ледена. Прекарах мокра ръка по лицето си, отмивайки останките от съня.

Защо пък не? — мярна се безумна мисъл.

Наведох се към повърхността и със затаен дъх потопих лицето си.

* * *

Удар.

— Ставай, Същество!

Пред очите ми се появи размазано лице.

— Ставай, ти казвам!

Аз послушно се изправих.

Удар!

— По-бързо трябва да ставаш, Същество!

Човекът се отдалечи от мен и аз видях, че е облечен в червената ливрея на Майстор.

— Да проверим реакцията ти срещу въздушна магия — каза Майсторът.

И веднага в Съществото се удари нещо… мисля, че беше мълния. Адската болка ме изхвърли от съзнанието му.

Полетях под самия таван и се огледах. Неголяма стая. В средата, покрито с енергийно поле, стоеше странно създание, може би човекоподобно, а може би не. Собственикът на онези ръце със зъбатите пръсти. Лице като такова изобщо липсваше — просто странна кокалена маска в мръсно черен цвят, всъщност то цялото от главата до петите беше покрито с такива кокалени плочки. Около Съществото припряно обикаляха трима Майстори и периодически го обстрелваха с различни магии.

— Магията на огъня.

В Съществото полетя огромна огнена топка и след секунда цялото му тяло се покри с огън. Сигурно енергийното поле пропускаше атакуващите заклинания и спираше всички звуци, идващи отвътре, защото цялото действие се извършваше в пълно мълчание. На фона на случващото се фактът, че в съня си можех да виждам чуждите атакуващи заклинания и енергийните щитове, просто избледня.

— Физическа атака.

Огромно ледено копие удари Съществото в гърдите, но не му причини никаква вреда.

— Здрава гадина — с гордост каза един от Майсторите. — Мисля, че експериментът може да се счита за успешен.

— Да, сега може да поканим…

Тук Съществото потръпна с цяло тяло и сякаш се разми във въздуха, а в следващата секунда се материализира извън енергийния купол.

Майсторите замръзнаха в нямо удивление и се втренчиха в създанието. Съществото вдигна ръце над главата си и… закрещя. И как само закрещя. Всичките осем пръсти-усти се разтвориха в див писклив крясък.

Тримата Майстори закриха ушите си с ръце и изкривиха лица в гримаса на ужас.

Създанието се метна към най-близкия Майстор и го удари в гърлото. Острият като бръснач нокът разряза кожата и към раната веднага се прилепи пръста-уста. Паникьосаните изследователи дори не се опитаха да атакуват излязлото на свобода чудовище, а веднага се втурнаха към изхода. Но не успяха. Създанието хвърли мъртвото тяло и разтваряйки се отново във въздуха, се появи точно пред тях. Мълниеносно движение на двете му ръце и Съществото вече държеше двете тела във въздуха, пирувайки с кръвта им.

Само след няколко секунди то захвърли телата и огласи стаята със зловещ вик…

* * *

— Зак!

Бавно отворих очите си и видях пред себе си разтревоженото лице на Алиса.

— Какво правиш, реши да се удавиш ли?

За какво говореше тя? Аз просто малко се освежих, изплаквайки лице във фонтана…

Пляс!

— За какво?

— За това! Слизам долу и те виждам да плуваш във фонтана.

Да плувам?

Бавно се надигнах от пода и неуверено казах:

— Какво ти става, аз само се измих малко. Какво ти плуване? Аз дори не умея…

— Точно затова! Плаваше с лицето надолу, като труп!

Нещо се беше заблудила. Аз просто изплакнах лицето си, а след това имах видение за Съществото. Не съм плувал…

Опипах ливреята. Суха. А, да, тя беше водоустойчив — водата моментално се стича от нея. Погледнах към пода — под мен се беше образувала доста голяма локва. Ето къде се е стекла.

— Леле-е — с дрезгав глас казах аз и си спомних всички детайли от съня си. — Само да знаеш какво видях…

— Тунел? — предположи Алиса.

— Какъв ти тунел — махнах с ръка. — Имах видение на Съществото, онова с пръстите-усти. Как само крещяха…

— Кои крещяха? — не разбра Алиса.

— Пръстите му…

— Разболяваш се — Алиса плесна с ръце.

Седнах на ръба на фонтана.

— Не, не съм болен и това видение не беше случайно. Нещо или някой ми показа откъде се с взел странният убиец.

— Защо изобщо направи това? — Алиса почука с пръст по слепоочието си — ето откъде Чез е взел това движение! — и седна до мен.

— Нали това ти обяснявам — обидих се аз. — Между другото, моите сънища… — и спрях.

Какво се бях разбъбрил. Моите сънища — това е моята тайна, а аз се опитвах да разкажа нещо на Алиса. Защо?!

— Какви за твоите сънища? — попита Алиса.

— Ами… нищо… — не много уверено смутолевих аз.

От една страна, аз бях абсолютно сигурен, че видях реални събития и моят сън вероятно щеше да ни помогне да спрем тези убийства. Но от друга страна, не можех ей-така да разказвам за моята тайна… или можех? Можех да разкажа не цялата истина, а само част от нея.

— Алиса, това не е прост фонтан — казах аз. — Това е Фонтанът на съдбата. Той позволява да се види бъдещето и миналото… понякога… от някои хора…

Това беше. Отчасти истина, защото това наистина беше Фонтанът на съдбата, и отчасти малко послъгах. А може и да не съм послъгал, кой го знае какво може и какво не може този Фонтан. Днес за първи път имах видение в будно състояние. По-точно, аз съвършено неочаквано се отключих и след това видях съня…

— А ти откъде знаеш? — подозрително попита Алиса.

— Чичо ми ми каза — не се смутих аз. — Затова „Децата на дракона“ се опитаха да го откраднат — той е много силен техномагически артефакт, достигнал до нас от дракон знае кои времена.

И отново аз почти не излъгах.

— И как действа? — заинтригува се Алиса.

— Нямам представа — отговорих аз честно. — Може би трябва да се потопиш в него както това… както бих направил аз.

В края на краищата аз наистина ли се потопих в него? Нищо такова не си спомнях. Просто потопих лицето си в него и изведнъж, без никакъв преход, видението започна.

Алиса се наведе над водата.

— А ако аз опитам?

— По-добре недей! — казах бързо. — Още не знаем как работи, а и на вампирите може да действа по-различно.

— Но ти вече опита — съвсем основателно отбеляза вампирката.

— Случайно — отговорих аз честно. — Просто исках да се измия…

На горния етаж се чу силен тропот — така по стълбите можеше да слиза само Чез.

— Хей, добро утро! — бодро ни поздрави той. — Каква романтична сцена — влюбените стоят на ръба на фонтана, прегръщайки се и гледайки се в очите.

И двамата с Алиса скочихме на крака.

— Твърде късно! — извика победоносно Чез. — Вече ви видях!

— Ще ти кажа аз какво си видял — заплаши го с юмрук Алиса.

Междувременно на стълбите се появи Наив.

— Време е за закуска — заяви ни той и изхвърча като куршум от къщата.

Последен се появи Невил. Той размахваше бял плик и си свирукаше весела мелодия.

— Дойде отговор от Академията — радостно ни информира Викерс-старши.

Ние всички се събрахме около него в очакване на момента, когато ще отвори плика. Невил умишлено бавно свали печата на Академията с изображение на дракон и извади писмото.

„До Огнения патрул в Крайдол,

Не се притеснявайте, Кейтен вече се свърза с мен, той е добре. Ще се наложи известно време да се справяте със собствени сили. В негово отсъствие главен остава Закари. За съжаление в момента нямам свободното време, за да дойда в Крайдол. Ще се опитам да се измъкна в най-близко бъдеще, но няма да е по-рано от края на тази седмица. Ако възникнат сериозни затруднения ви съветвам да потърсите помощ от местната общност на друидите. За финансовите въпроси може да се обърнете към финансовия отдел.

С уважение,

Ромиус Никерс“.

— Значи Кейтен е добре! — зарадва се Чез. — А ние се притеснявахме. Странно е, че не може да се върне.

Алиса посочи писмото.

— Тук пише, че той просто се е свързал с Ромиус, тоест сега Кейтен може да е навсякъде.

— Шпионин в бърлогата на врага! — възхитено каза Чез.

— Не — обадих се аз. — Шпионират враговете, а ние разузнаваме. Схващаш ли разликата?

— Смътно — призна приятелят ми. — Остави ме на мира, не виждаш ли, че се радвам.

Невил взе писмото от Алиса и внимателно го върна обратно в плика.

— Ще ни трябва, — обясни той. — Сега ми кажете как можем да се свържем с финансовия отдел? Нямаме никакви пари!

— Да! — опомни се Чез. — Кейтен беше обещал да ми купи подарък за момиче. Всички го чухте, само да получим парите — и веднага в бижутерийния магазин!

Алиса се опита да му удари шамар, но Чез вече се беше скрил зад гърба ми.

— Нямаш ли срам? — възмути се вампирката. — Имаме толкова много проблеми, а ти мислиш само за себе си.

— Скъперница — не се притесни Чез. — Чуждите пари жалиш. Както и да е, ние наистина се нуждаем бързо от много пари, нали, Зак?

Всички погледнаха към мен. Чез с многозначителна усмивка, а другите — изненадано.

— Какво става, Зак? — попита подозрително Невил.

— Ще видите. Това е изненада.

Разменихме заговорнически погледи с Чез.

— Хей, а какво е това мокро петно на пода? — неочаквано попита наблюдателния Невил.

* * *

След това пристъпихме към закуската, на която подробно обсъдихме всички предстоящи работи. Също така разказах на приятелите си за видението и Фонтана на съдбата. Трябваше леко да попроменя разказа си — не беше трудно да го направя — така че за всичко препращах към Ромиус. Да, аз нямах идея как работи Фонтанът на съдбата, но Ромиус каза, че това е много важен артефакт. Да, аз видях това странно видение и вярвах в неговата реалност. И, разбира се, няколко пъти подробно описвах на приятелите си Съществото. Образът на огромното чудовище, покрито с черни плочки, се беше отпечатал много ясно в съзнанието ми. За мен това беше в повече — нощта вече можеше да ме изненада не само с полезни видения, но и с ужасяващи кошмари. Писъците на пръстите-усти все още кънтяха в ушите ми. В началото приятелите ми реагираха на историята с известен скептицизъм, но накрая успях да ги убедя в реалността на видението.

Като цяло сутринта беше ползотворна.

А след това започна тихият ужас. Защо тихият? Беше много шумен дори! Първо, пред къщата се изви огромна опашка от хора, които искаха да се оплакват от всеки и от всичко. Теглихме жребий и се падна на Чез да приема жалбите, така че с чиста съвест можех да се заема с по-важни неща. Какви ли? Например, с подготовка за идването на… А, ето ги и тях!

Пред Прокълнатата къща се появиха нисшите вампири. Тълпата облечени в черни кожени костюми момчета и момичета разблъскаха хората с явно удоволствие.

— Какво е това? — тихо ме попита Алиса. — Само не ми казвай, че това е изненадата, за която спомена Чез.

Не можах да сдържа смеха си.

— Почакай да разбереш защо съм ги поканил тук.

Нисшите спряха пред входа и опашката се раздели на две. Хората се стремяха да се отдръпнат от нашите гости, но никой не искаше да си тръгне — всеки се чудеше защо вампирите са дошли тук, а и не искаха да губят реда си.

— Доведох най-адекватните, както ме помоли — обърна се към мен Девлин.

За случая нашият нов приятел се беше облякъл в черна кожена роба с качулка. Като истинските вампири.

— Чудесно, — кимнах аз. — Влезте в къщата, сега ще ви инструктираме.

Отворих справочника със заклинанията на предварително отбелязаната страница — „Гласът на гръмотевицата“, така се казваше заклинанието, което позволяваше значително да увеличаваш силата на гласа си. Много точно название, държа да отбележа. Авторът на наръчника със сигурност беше говорил с нашия приятел Гръм, неговия глас беше наистина гръмовен. Сплитайки съответните енергийни потоци, аз започнах речта си:

— Уважаеми жители на славния град Крайдол! — благодарение на магията гласът ми свободно се разнесе из целия площад. — Във връзка с това, че количеството жалби значително надмина всички наши възможности, ние решихме да разпространим призив сред местното население за допълнителни служители в Патрула. Те са доброволци и ще ни помогнат да се справим с жалбите ви. Благодаря на всички, след половин час ще продължим нормалния прием на жалби.

С чувство на изпълнен дълг слязох от сцената.

— Шегуваш ли се? — изсъска Алиса към мен. — Та те са… те са вампири!

— Олеле — засмях се. — Това е расизъм!

Нима успях да засека вампирката със собствените й думи?

— Как изобщо си успял да ги довлечеш тук?!

Хванах Алиса под ръка, умишлено бавно се наведох до ухото й и прошепнах:

— Тайна.

Поведението ми беше глупаво, но обстановката предразполагаше.

Влязохме в къщата и намерихме много забавна картина. Вампирите приемаха оплакванията на посетителите, които не бяха успели да напуснат залата. Бедните местни жители се притискаха към стената, а вампирите ги извикваха един по един на масата и питаха:

— Жалби?

— Нн… никакви…

— А защо си тук тогава? Не искаш да ни товариш с твоите проблеми ли? Не се притеснявай, ние ще се понапънем и ще помогнем… Хайде, разкажи, тук сме само свои.

— Ами… такова…

— Хайде, не се притеснявай.

И над бедните посетители се надвесваха дузина нисши вампири в кожени маски с най-различни форми и размери.

Братя Викерс и Чез стояха отстрани и наблюдаваха сцената със смесица от интерес и подозрение.

— Сигурен ли си, че това е решение? — беше първото нещо, което ме попита Невил.

С вампирите за нищо не трябва да си сигурен, но днес бях оптимист.

— Аз мисля, че това е много добър, бих казал страхотен, изход от създалата се ситуация. Само си помислете — ние така или иначе няма да се справим с всички постъпващи жалби, а съветът на началника на стражите съвсем не ме устройва.

— Това е ясно. Но защо си поканил точно тези… — Невил изразително погледна към вампирите. — Защо не извика обикновени хора?

Плеснах Невил по рамото.

— Първо, сега обикновените хора няма да са агресивни, вампирите са много по-силни. Второ, хората се страхуват от тях, и следователно няма да идват с всяка глупост, която им хрумне. Това достатъчно ли е?

— Достатъчно е — кимна Викерс старши. — Само че при това положение скоро никой няма да идва при нас.

— Супер! — зарадва се Чез. — Така и ние ще сме по-добре.

— Можем да опитаме, разбира се — неочаквано ни подкрепи Алиса. — Но ако започнат проблеми, ще си изпатят.

Ние с Чез тържествено си стиснахме ръцете. Нашата идея започна да се реализира.

— Е, тогава ни остава да обсъдим с тях финансовия въпрос — подхвърли Чез и бързо отстъпи към вампирите, оставяйки ме да отговарям на възмутените ни приятели.

— Какво?! Финансовият въпрос?!

Алиса обвинително ме мушна с пръст в гърдите.

— Ти и пари ли си им обещал?

Поех си дълбоко дъх.

— Ами, те няма да работят за едно „благодаря“. Също така ще имат стимул, за да работят старателно. Между другото, Алиса, ти трябва да се радваш.

Вампирката примигна изненадано.

— Аз?

— Разбира се — започнах да говоря по-уверено, опитвайки се точно да копирам интонацията на бившия си учител по политика и реторика. — Нисшите вампири заемат много ниско стъпало в обществото. Абсолютно всички ги презират — те са асоциални. А аз предлагам своеобразна програма за подпомагане на расовото малцинство, за да могат те най-накрая хармонично да се интегрират в обществото. Вид социална адаптация.

Невил вдигна палец в знак на одобрение.

— Звучи добре.

Разбира се, ненапразно леля ми ме пращаше по всевъзможни учебни заведения. Честно казяно, в главата ми не оставаше много, а и повечето уроци ги пропусках, но ако трябва някое засукано изказване — аз съм насреща.

Алиса изобщо не се смути.

— А защо да не може тази социална адаптация да е безплатна? Ние им помагаме.

— Заплащането за извършена работа е неразделна част от разработената от мен програма — важно поясних аз.

Все пак, браво на мен.

Вампирката сви рамене.

— Всъщност, какво правя? Парите не са наши — опомни се тя. — Но ако направят някоя пакост…

— Разбира се, разбира се — бързо казах аз. — В този случай не им завиждам.

От радост направо се самозабравих и целунах Алиса по бузата.

Вампирката учудено ме погледна, но преди да успее да каже нещо, аз бързо се извърнах и се присъединих към Чез.

Моят приятел се пазареше с вампирите. С цялото си сърце, сякаш щеше да им плаща от собствения си джоб. Дори и Даркин, който представляваше всички по-ниски вампири, не се пазареше така настървено.

— Та вие нямате никакъв опит!

— Но сме по-силни от обикновените хора.

— И по-глупави…

— Ние ли сме глупави?!

— А да не би да сме ние…

Престорих се, че ги слушам внимателно, но през цялото време с крайчеца на окото си наблюдавах Алиса. Много исках да разбера как ще реагира на моята целувка.

Алиса говореше за нещо с Невил и периодично поглеждаше към мен. Срещайки погледа ми, тя ми показа юмрук. В отговор аз се усмихнах.

— Зак!

— А? Какво?

Чез ме потупа по рамото.

— Какво се отнесе?

— Да… — обърках се аз. — Ами… размишлявам.

Какво друго ми остава, освен да размишлявам дали да мечтая?

— Разбрахме се — каза ми той и приятелски побутна с юмрук Даркин. — Разбира се, този вампир ни изцеди всичките сокове, но аз, като работодател и касиер, съм доволен.

Не тръгнах да му обяснявам, че никой не го е назначавал за касиер, а и работодател от него не става. Настроението му беше прекалено хубаво, за да спорим за такива дреболии.

— Е, да се залавяме ли за работа? — деловито попита Даркин.

— Разбира се — кимнах по инерция, но бързо се опомних. — Чакай, първо ще ви инструктираме.

Инструктажът се оказа кратък, но много ползотворен. Най-напред Алиса обясни подробно на нисшите вампири какво би направила с всеки, който не оправдае очакванията й. Конкретни указания не дадохме, защото самите ние никога не се бяхме занимавали с жалби. Само Невил, като кореняк, даде няколко съвета за това как да се държим с хората и всички внимателно го изслушахме. Въпреки че аз, Чез и Алиса слушахме доста по-внимателно, отколкото вампирите. После предупредихме вампирите, че входът към затворената с каменна стена (такава илюзия избрахме за завесата) част на залата е строго забранен за тях. Вампирите са много любопитни същества, така че беше малко вероятно забраната да подейства, но нищо не струваше да опитаме. За в бъдеще ще трябва да сложим някакви защитни заклинания, които хем да не причиняват вреда, хем да не ги пускат където не трябва.

В къщата решихме да оставим два вампира, които да приемат жалби вместо Чез. Така се освобождавахме от излишни проблеми и можехме спокойно да се заемем с разследването на убийствата.

На останалите девет вампира начело с Даркин дадохме да разследват купчината жалби и ги пуснахме из града. После се събрахме на кратък съвет в закритата част на залата. За тази цел сложихме там маса и няколко кресла.

— Страхувам се дори да си представя как ще свърши всичко това — усмихна се Невил. — Но идеята, трябва да призная, не е лишена от известно изящество. Как изобщо успя да се договориш с тях?

Вече бях готов за този въпрос и отговорих съвсем честно.

— С Чез посетихме заведението, в което те се събират, и поговорихме с тях. Разбира се, не мина без използването на Огнени топки.

— Надявам се, че няма да направят някоя глупост — мрачно каза Алиса.

Чез извади наръчника със заклинания и започна съсредоточено да го прелиства.

— Какво правиш? — попитах аз.

— Помислих си… — започна да обяснява той, без да се разсейва от книгата. — Да допуснем, че всичко е нормално, и тези момчета ще ни помагат. Трябва да измислим някакъв знак, по който да ги различаваме.

— Защо? — не разбра Алиса.

Чез затвори книгата.

— Ами ако някой започне да се представя за тях и да прави всякакви мръсотии? Нали всички нисши вампири са облечени еднакво, трудно е да ги различиш един от друг.

— Тогава нека се преоблечат — сви рамене Невил.

Схванах идеята на Чез и осъзнах, че Викерс старши не е прав.

— Не — не се съгласих аз. — От преобличането полза няма. Трябва да измислим нещо, което да не може да се фалшифицира.

— Всичко може да се фалшифицира — логично отбеляза Невил. — Но си прав… трябва да измислим нещо техномагическо. Подобно на картите, които се използват в столицата като ключове за аларма… само че с някаква визуализация.

— И за самите нас ще направим такива — кимна Чез. — Само че в справочника няма нищо за техномагии…

Ние наистина не разбирахме от техномагия. Имахме само един уводен урок, на който съвсем схематично ни въведоха във вграждането на заклинания в предмети.

— Сами няма да можем да го направим — обобщих аз. — Трябва да потърсим специалист.

— Човек би си помислил, че в Пограничните райони гъмжи от експерти по техномагия — каза Алиса ядосано. — Или сами ще се справим, или оставаме без знаци.

— Грешиш — обади се Невил. — Тук, както и във всеки друг град, има експерти и за техномагия, и за лечение, и за строителство. Цялата тази къща, между впрочем, е правена от наши специалисти.

— И откъде идват те? — заинтересувах се аз. — Както разбирам, това не са Майстори?

Невил се засмя.

— Зависи. Те не се обучават в Академията, а в собствени закрити семейни школи, но също притежават определено майсторство. Следователно, те също са майстори.

Но наистина! Как не се сетих за това? Във всекии град има хора, изготвящи техномагически вещи за ежедневна употреба — като музикалните инструменти. В селата също имат свои специалисти, които помагат в отглеждането на растенията, и те също не са възпитаници на Академията. За да оборудваш дома си със сложни заклинания ти трябва Майстор, разбира се, но те не се занимават със строителство или ремонт.

— Е, в този случай понятието Занаят се използва в широк смисъл — не се съгласих аз. — А в случая с Академията Майстор — това е по-скоро звание или квалификация…

— Стига — прекъсна ме Чез. — Правилно ли разбрах, че в този град има хора, които могат да изпълнят поръчката ни? Чудесно, и стига сте философствали.

— Наистина — съгласи се с него Алиса. — Мисля, че има смисъл пак да се разделим, как мислиш, Зак?

Аха. За благоприличие тя реши да поиска моето мнение. Нали съм назначен за отговорник… Добре, ще се преструвам, че аз съм шефа тук.

— Точно така — кимнах важно. — Ще се разделим по двойки — аз тръгвам с Невил, а Наив с Алиса.

— А аз? — възмути се Чез.

— Ти върви при специалистите по техномагии. Идеята е твоя — реализирай я.

— А къде е Наив — попита Алиса. — Къде изчезна?

Между другото, и аз отдавна не бях го виждал.

— Седи си в стаята, книга чете — каза Невил. — Сега ще го извикам.

След като обсъдихме всички подробности, започнахме да се подготвяме за първото си пълноценно патрулиране.

Преди да тръгне, Алиса спря до фонтана и известно време тъжно наблюдава играта на светлината върху водната повърхност. Приближих се до нея и леко я докоснах по рамото. Вампирката трепна от моето докосване и леко се отдръпна.

— Какво се замисли? — попитах аз, като се престорих, че не забелязвам движението й.

Тя не отговори веднага.

— Слушай, Зак, нали можем да опитаме да узнаем нещо за този Фонтан на съдбата.

— Какво имаш в предвид? — веднага попитах аз.

Вампирката леко се запъна.

— Ами, старецът, когото изпратих на Гръм за готвач, той е бивш библиотекар. Той може да си спомни нещо…

— Този старец?

Дори и да не лъже за библиотеката, силно се съмнявах, че има толкова добра памет.

— Да — предизвикателство каза вампирката. — Между другото, Велес е много начетен и културен човек.

— Добре — съгласих се аз. Ако Алиса толкова се вълнува за стареца, няма да я дразня. — Можеш да го попиташ, дано каже нещо полезно.

Постояхме мълчаливо.

— Зак…

— Да?

— Защо, когато ни раздели по двойки, ме постави с Наив?

Защо, защо… защото не искаш да говориш с мен. Ако дори от едно мое докосване толкова се отвращаваш… На глас, разбира се, това не го казах.

— А какво, искаше да отидеш с Навил ли? — раздразнено попитах аз.

— Глупак.

Обърнах се към нея, но Алиса вече крачеше към вратата.

ДЕЙСТВИЕ 7

Крайдол ми напомняше на разровен мравуняк. Вероятно това се дължеше на факта, че почти никога не излизахме извън Пазарната улица и прилежащите й квартали. Хората сновяха наоколо, спираха на всевъзможни сергии и магазинчета, блъскаха се, крещяха… да, не беше особено приятно. Аз и в Лита никога не съм харесвал претъпканите пазари, но там поне те бяха малки, а тук лудницата беше превзела целия център на града.

Двамата с Невил бавно крачехме по Пазарната улица. Хората благоразумно ни заобикаляха в доста голяма дъга, а някои от минувачите дори ни пожелаваха добро утро. Все пак в ливреите беше много по-спокойно — ето, признание за заслуги… но, какви ти заслуги? Може би за бъдещи, или просто от страх?

Моят приятел разлистваше неголям сноп жалби, а най-интересните четеше на глас, добавяйки кратък коментар:

— … Покривът тече… Ние какво, да не сме строители на покриви?

— … О! Това е още по-добро, тук направо искат основен ремонт на покрива. Доста нагло.

— … Молят да изтребим плъховете… Това ще го отделим. Мисля, че няма да е трудно.

— … Друидите искат прекалено високи цени за лечение. А ние какво можем да направим? Ако някой от нас се опита да излекува главоболие или дори проста драскотина, болния и друидите няма да го спасят. Каквито сме специалисти…

— … В града вече дълги години няма библиотека. Това е лошо, разбира се, но с подобни оплаквания трябва да се обръщат към стражата.

— Защо към стражата? — заинтересувах се аз.

Невил размаха купчината жалби пред лицето ми.

— При нас стражата е единственият управляващ орган в града.

Разбира се! Как бих могъл да забравя? Само в Империята на Елирите във всеки град имаше управляващи — потомствени благородници от благороднически фамилии, назначени на постовете си лично от Императора. А в Пограничните райони за всичко отговаряше стражата, която доскоро нямаше нищо общо с Империята. Едва сега начело на стражата назначиха имперски благородник и всички Погранични райони на теория се присъединиха към Елирия. Защо на теория ли? Защото на жителите на тези райони изобщо не им пукаше за Империята, просто не искаха да целуват задниците на Шатерския халифат или на вампирите. За имперски данъци изобщо да не говоря — тях няма кой да ги плаща дори и под страх от смъртно наказание.

— Е, с коя да започнем? — попита Невил.

Тогава ми хрумна една интересна идея.

— Я ми ги дай всички тези жалби.

Невил ми подаде целия сноп жалби и аз тържествено отброих до тринадесетата.

— Така, да видим какво имаме. Аха, плъховете, — въздъхнах малко разочаровано.

Не знам какво точно очаквах, но със сигурност не беше обикновена жалба за сивите гризачи. В крайна сметка аз се възползвах от своя „указател“, точно както пишеше в дневника…

Невил сви рамене.

— Тъкмо заедно ще се поупражняваме със земната магия.

Между другото, само незапознати хора могат да свързват земната магия единствено с растенията и самата земя. Всъщност терминът „земя“ в този случай има много по-широко значение, то включва в себе си и растенията, и животните, и самата земя. Просто Майсторите отдаваха предпочитания на магиите, свързани със земната кора и растенията, тъй като за живите същества трябва определен талант, който като правило се проявява само в потомците на друидите. Самите друиди наричат своята магия „магия на живота“, с акцент върху живите същества и растения.

Почеркът на листа очевидно не беше моя, значи тази жалба я е приел Кейтен.

Върнах на Невил всички жалби.

— Води.

— Знам този адрес, наблизо е — увери ме Викерс старши.

Какво пък, ще пробваме силите си да изгоним гризачите. Невил както винаги беше прав, ще ни е от полза да опитаме нещо ново. Между другото, до този момент аз някак си не приемах нашата практика като реална възможност да изпробваме нови заклинания. А нали цялото това градче можеше да стане един полигон за опити със заклинания от книгата. Възниква резонния въпрос — защо ни дадоха тези справочници? За да се улесни работата ни в града или за да можем в реална обстановка да проверим знанията си и да научим нови заклинания? Знаейки методите на Майсторите, можех да предположа, че те елегантно са съчетали едното с другото.

Предния ден аз прелиствах справочника и забелязах интересна закономерност — бяха представени най-прости заклинания от всевъзможни раздели, като се започне от лечение и се завърши с некромантия. По две-три бройки несложни сплитания, а понякога дори словесни формули. Словесните формули се използваха в случай, че сплитането е прекалено сложно или просто неразбираемо — те помагат да се създаде правилната основа за сплитане, а понякога и сами го създават. Но във всичко това имаше едно голямо „но“! Не можехме да променяме словесните формули — алгоритъмът за създаването им за нас беше черна дупка. Така че само с произнасяне на глас няма да научим нищо — трябва да работим много.

Докато криволичехме из улиците на града, Пазарната улица и кварталите около нея останаха назад. Сега крачехме в малко по-богати райони и ставаше ясно, че едва ли хората от „златната“ част на града ще викат Майстори за някакви си плъхове. За това сигурно си имат специални заклинания, както е в Лита.

Външият вид на околните сгради постепенно се променяше. За мен, като жител на столицата, видяното беше просто шок. Тоест аз, разбира се, подозирах, че условията на живот тук се отличават от тези в Лита, но чак пък толкова! Монотонните сиви стени на едноетажните сгради на места бяха срутени, а на други изобщо липсваха. Здрави покриви имаше едва на половината от къщите, а остъклени прозорци никъде не видях. Хората по улиците бяха малко, сякаш всички се бяха скрили в дупките си и се страхуваха да излязат на светлина.

Търсеният дом далеч не беше в края на града, но трудно можеше да се нарече с такава горда дума „дом“. Постройката представляваше странна симбиоза между птиче гнездо и голяма кутия. Покрив от слама, паянтови стени с криви отвори, вероятно трябваше да са прозорци — всичко това, меко казано, действаше депресиращо.

— Хей, да не би жалбата за основен ремонт да идва от същия човек? — попитах аз, гледайки с изненада това архитектурно чудо.

— Ние не сме строители — резонно отбеляза Невил. — А и какво можем да поправим?

— Да — кимнах аз. — Тук само да започнеш и всичко ще рухне отгоре ти.

Невил тихо изруга.

— Ако имаме още такива жалби, ще изпратим вампирите. Да видим как те ще поправят покриви.

— Мислех, че си против идеята ми.

— Не ми харесва. — Невил се намръщи. — Сега Огненият патрул, както ни наричаше Ромиус, се превърна в един фарс. Тези зъбатите са напълно безотговорни.

Аз бях напълно съгласен с него, но не смятах, че е толкова зле. Пък и ще е забавно.

— Но Алиса също е вампир и не може да се нарече безотговорна — казах аз.

— Това е Алиса — убедено заяви Невил.

Преди той имаше малко по-друго мнение за Алиса. При първата им среща едва не се сбиха. Но с течение на времето братя Викерс промениха отношението си към вампирката.

В действителност Алиса беше само наполовина вампир. Дневният клан произхожда от съюза на вампири с друидки. Затова Алиса беше вегетарианец, спокойно издържаше на слънчева светлина, а и характерът й в никакъв случай не беше вампирски. Малко хора заеха историята за произхода на Дневния клан, и аз съвсем случайно бях един от тях. От друга страна, според дневника на лудия Майстор, всички тези тайни се стоварваха на главата ми съвсем неслучайно — като магнит привличах неприятностите и това беше моята истинска съдба.

Стигнахме до къщата и предпазливо се заизкачвахме по скърцащите стълби.

— Страхувам се да почукам на вратата — честно си признах аз — може да се разпадне.

Преди Невил да успее да отговори, вратата с трясък се отвори. Въпреки опасенията ни, нито вратата, нито стената, в която тя се удари, се разпаднаха.

На прага се появи много екзотична личност — слаб мъж, облечен в странна дреха, сякаш ушита от стотици цветни петна. За първи път виждах такъв екстравагантен стил, а в столицата често са идвали скитащи циркове и гости от различни страни. Какво ли не бях срещал, но такова чучело виждах за пръв път.

— Добър ден, господа Майстори — задърдори колоритния селянин. — Позволете ми да се представя, името ми е Клавдий, и толкова се радвам, че откликнахте на молбата ми и решихте да помогнете на скромния търговец. Влезте, влезте…

Значи той е търговец? А тази помийна яма да не би да е магазина? И с какво търгува тук, бих искал да знам?

— О, толкова пострадах от гризачите! Изядоха всичките ми запаси от брашно и сушено месо. Не им стига това, ами тези същества изгризват всичко, което им попадне: дърво, желязо, камък! Наскоро започнах да ползвам железни кутии за съхранение на храните, превърнаха ги на решето, сякаш за да ми се подиграят — търговецът закърши ръцете си. — Вече ме е страх да влизам в склада — какви трябва да са им зъбите, че да разкъсват всичко, което им попадне? Ами ако следващият съм аз?

Странно. Дървото, както и да е, плъховете могат да го изгризат, но желязото, и то „на решето“… не ми се вярваше. Може би търговецът силно преувеличаваше?

Ние влязохме след собственика. Вътре къщата се оказа още по-малка, отколкото отвън. Как може да живеят в такава барака? Дори малката ми стая в Академията е два пъти по-голяма от тази къща.

— Какво биха могли да търсят плъховете тук? — учудих се аз. — Ако тук влезе дори един плъх, веднага ще стане твърде тясно.

Застанах в средата на стаята и се огледах. Окото нямаше на какво да се спре — абсолютно голи сиви стени, в ъгъла единичен мръсен дюшек.

Каква храна, какво месо? Да, този човек просто е луд да живее в такова сметище. Вече почти го разбирах…

Очевидно Невил беше по-осведомен.

— Входът под дюшека ли е? — деловито попита той.

— Разбира се — бързо кимна дребният мъж.

Погледнах неразбиращо към приятеля си.

— Какъв вход?

— За склада — каза Невил и презрително изблъска с крак вонящия дюшек.

Под него са показа доста впечатляващ железен капак. Невил посегна към халката, но Клавдий бързо се шмугна напред и го изпревари.

— Извинете ме, но по-добре аз да го отворя. Има заклинания, аларми…

Той ли е алармата или какво?

Търговецът долепи голям ключ към желязната халка, измърмори нещо под носа си и подпря люка на стената.

— Е, сега можете да влизате — облекчено каза той.

Очевидно той беше от хората, които се отнасяха с известно недоверие към магиите. А може би подобно отношение беше много по-добро, отколкото сляпата вяра във възможностите на Майсторите.

Невил погледна вътре.

— Само след вас.

— Разбира се, разбира се — отново се забърза малкия човек. — Следвайте ме, сега ще ви покажа всичко.

Мислех, че просто ще се спуснем в малка изба. Но не беше така! Надолу водеше вита стълба! Слизахме около петнадесет метра. Кой би си помислил, че под жалката барака ще се окаже скрит цял подземен склад.

Клавдий щракна с пръсти и осветлението се включи. Сега можех да се огледам и видях, че помещението беше с доста прилични размери — около четиридесет крачки широко и още по-голямо на дължина — и беше пълно с всякакви видове стелажи и сандъци.

— Слушай, аз ли нещо не разбирам или наистина собственикът на този огромен склад живее горе в онази отвратителна стая и спи на малкия миризлив дюшек? — прошепнах на Невил.

— Да, — кратко отвърна той.

— А-а…

— Наистина не разбираш — продължи Невил. — Това е просто склад, той вероятно живее някъде в квартала — в по-хубава къща, а на дюшека спи някой охранител.

Търговецът направи знак да го последваме. След няколко стелажа спряхме пред сандък със зърно. Откъде разбрах, че вътре има зърно? Много просто — една от страните на сандъка беше прегризана и по пода се беше разпръснало съдържанието му.

— Ето, вижте — процеди Клавдий. — Тези твари ядат брашно, зърно, зеленчуци, плодове, месо…

— А ти виждал ли си ги? — попитах аз.

— Не, не съм ги виждал — призна търговецът. — Не стоя постоянно тук, само от време на време слизам за стока.

Тогава защо беше убеден, че това са плъхове? Може би в склада се е заселил някакъв… знам ли… много гладен субект. От друга страна, складът не е чак толкова голям, че да може да скрие човек, търговецът със сигурност беше претърсил всичко тук. Значи, все пак са плъхове…

— Е, ще се опитаме да разберем — замислено каза Невил.

— Аз няма да ви притеснявам — бързо каза Клавдий. — Ще ви чакам горе.

Явно малкият човек много го беше страх от тези плъхове, веднага ни остави насаме със стоката си. Или пък ни се доверяваше?

— Е, какво ще правим? — попитах приятеля си.

— Ти ли ме питаш? — изненада се Невил. — Сам предложи да се захванем с тази жалба, така че решавай.

Замислих се дълбоко.

И така, какво имахме? Плъхове изяждат храни и развалят железни кутии, ние трябва да ги намерим и да ги унищожим. Или просто да ги изгоним? Не, да ги унищожим ще е по-лесно. Да започнем с първа точка — да ги намерим.

— Нека опитаме да проследим плъховете по следите от зърното — предложих аз.

— Не съм сигурен, че ще свърши работа, но можем да опитаме — съгласи се Викърс старши и с отработено движение извади наръчника със заклинания.

Докато той сплиташе заклинанието, аз огледнах по-внимателно склада. Всички продукти бяха опаковани в кутии, най-вероятно заради плъховете, така че не можех да задоволя любопитството си. Тъй като не се интересувах кай знае колко от съдържанието на различните кутии и контейнери, нямах намерение да ги разбивам. Но съвсем наблизо забелязах един още неизгризан сандък с доста прилични размери — стигаше ми приблизително до кръста.

Приближих се да го разгледам по-добре и моментално отскочих назад.

— Невил! Открих един плъх!

Той веднага се отказа от заклинанието и изтича към мен.

— Къде?

Посочих с пръст сандъка.

— Ето там.

Не знам защо, но плъхът ме плашеше, досега не бях виждал тези същества на живо, а само на картинки в книгите. Какво очаквахте? Живеех в най-богатия квартал на Златния град, какви плъхове да има там? А и размера на тази гадина надхвърляше всичките ми представи за нея. Може би бърках, но мисля, че сиви плъхове с дължина колкото ръката ми — това не беше нормално.

Ние с Невил надникнахме в сандъка.

Плъхът спокойно хапваше зърно и не ни обръщаше никакво внимание.

— У-у… каква гадост — не издържах аз.

Плъхът спря да яде и вдигна към нас муцуната си, с големина колкото юмрука ми. В полумрака на кутията проблеснаха червени като въглени очи.

Никога не бях се замислял защо очите на плъховете са червени като на потомствени вампири? Просто съвпадение или тази прилика подсказваше нещо? Може би вампирите са вид плъхове?

— Ще го изгорим ли? — деловито попита Невил.

— Изгори го — съгласих се аз.

Викерс старши сплете малко Огнено кълбо и го хвърли към плъха. Но хитрата твар сякаш усети опасността и веднага се хвърли към изгризаната в сандъка дупка. Огнената топка удари зърното, което веднага пламна.

— Изгаси го! — извика Невил и се втурна след плъха. Хм, той го запали, а аз да го гася.

Събрах малко влага от околното пространство, все пак бяхме под земята и тя беше в изобилие, и я изсипах върху пламъците.

Изгасяйки огъня, аз веднага се втурнах след приятеля си.

Изведнъж чух вече познатият ми писък… висок, пронизващ… О, не! Съществото!

Невил застина в средата на склада като статуя, а пред него се изправи на задните си крака плъхът и диво запищя. По-скоро пищеше не плъхът, а показващата се от устата му твар, точно копие на крещящите пръсти на Съществото от моето видение.

Приключвайки с писъците, плъхът стъпи обратно на четири крака и се шмугна под един от стелажите.

— Ка-какво беше това? — с леко заекване попита Невил. — Плъховете не пищят така…

Уау, притесни се. Пък аз си мислех, че освен момичета нищо друго не може да го смути.

— Съществото от моето видение крещеше точно така — казах на приятеля си. — Но плъха защо… и защо от устата му излезе тази сляпа пищяща змия?

— Нещо с тази сива гадина не е както трябва, съвсем не е както трябва — обобщи Невил, идвайки на себе си. — Как мислиш, трябва ли да продължим лова?

Че как иначе, нали сме Майстори!… бъдещи, защо трябва да се страхуваме от плъхове?

— Изплаши се от една сива топка косми? — изненадах се аз. — Нека крещят колкото си искат, ние ще ги хванем.

Честно казано, аз се надявах, че плъхът е само един. Така щеше да ни е далеч по-лесно.

— Хайде, довърши си търсещото заклинание — изкомандвах Невил. — И сега ще действаме без огнени заклинания, че ако изгорим всичко тук, после ще трябва да платим на търговеца за щетите. Може би с Въздушни юмруци…

Невил настрои търсещото заклинание за сандъка, в който видяхме странния плъх.

— Сега да видим колко плъха са се ровили в това зърно…

Пътеката от червен дим започна постепенно да излиза от сандъка в… различни посоки! Три, четири, пет… че колко плъха е имало тук?

— Може би все пак е бил един плъх — с надежда каза Невил — просто побеснял.

Целият под на склада бавно се покриваше с розово-червена мъгла.

— Че са бесни, бесни са — съгласих се аз. — Виж!

Около нас от розово-червената мъгла започнаха да се появяват сиви муцунки. Множество сиви миши муцунки със светещи червени очи.

Невил наклони главата си към мен.

— Знаеш ли, мисля си…

— Ето ти ги плъховете — съгласих се бързо и веднага създадох Въздушен щит около нас. — Да се махаме оттук…

Колко ли са тези плъхове? Няколко десетки?

— Бавно се придвижваме към стълбите — прошепна Невил.

Но едва направихме първата стъпка и всички плъхове отвориха устите си, изкараха зъбати езици и запищяха. Писъкът беше толкова силен, че направо физически удряше по мозъка с огромна сила.

Запуших ушите си с ръце, но не можех да завърша заклинанието си. Трудно е да се съсредоточиш върху енергийните потоци, когато главата ти си пръска от такива силни сърцераздирателни писъци.

Изведнъж писъците спряха и в следващия момент всички твари се хвърлиха към нас.

Така й не направих Въздушен щит, но Невил успя. Ако не беше той, лошо ни чакаше. Щяха да ни захапят на секундата.

Плъховете с всички сили се удариха във Въздушния щит, но не можаха да го преодолеят.

Да кажа, че се уплаших, значи да не кажа нищо. Плъховете пискаха, скачаха върху невидимия щит, от техните усти надничаха зъбати езици. Аз по инерция пуснах в една от сивите гадини доста голям Въздушен юмрук, но тя с лекота го избягна.

— Аз ще обновявам щита, а ти създай още един върху него! — бързо каза Невил.

Вече и сам помислих за това. Създавайки още един Въздушен щит, аз се почувствах малко по-спокоен и можех повече или по-малко трезво до оценя ситуацията. Плъховете явно не бяха прости, ако тези гадини изобщо можеха да се нарекат плъхове. Бяха пъргави и лесно избягваха единични заклинания. Значи ще мога да ги убия само с нещо голямо…

Търсещото заклинание на Невил се изчерпа и розово-червената мъгла бързо се разнесе.

— Дракон да ме вземе!

Целият под беше пълен с плъхове и приличаше на сив, люлеещ се килим. Колко ли са? Сигурно бяха стотици!

— Може би спя и всичко това ми се присънва? — с надежда каза Невил, но нито аз, нито плъховете му отговориха.

— Тръгваме към изхода — твърдо казах аз. — Да не предизвикваме съдбата си.

И ние бавно започнахме да се придвижваме към стълбата, разблъсквайки с Въздушни щитове сивите тела. А те се съпротивляваха! С всяка стъпка ставаше все по-трудно и по-трудно.

— Твърде много са — изпъшка изпотеният от напрежение Невил.

Нашите заклинания за щитовете по принцип не бяха предназначени за подвижност, тоест както обикновено ние просто ги поставихме пред себе си. За да се преместят, трябваше да вложим доста магическа енергия. А това изобщо не беше лесно.

— Ще трябва да атакуваме! — констатирах аз и избърсах потта от челото си. — Дай едновременно да направим Огнени стълбове, ти — от лявата страна, аз — от дясната.

Плъховете постоянно пищяха, така че трябваше да повиша глас почти до вик, за да ме чуе Невил.

— Разбрахме се да минем без огнени магии — напомни ми Невил.

— Имаш ли някакви други идеи? — попитах аз раздразнено. — Не? Чудесно. Давай огъня!

Ние почти едновременно създадохме два Огнени стълба, всеки с диаметър около метър. От това хитрите гадини не можаха да избягат. В мазето замириса на изгоряла плът и се разнесоха още по-зловещи писъци.

— Така няма да стане — признах аз. — Трябва да измислим по-ефективен начин.

— Какво по-ефективно от това? — извика Викерс старши.

— Трябва да преценим…

Невил насочи няколко Ледени стрели към сърцата на плъховете. Някои от тях дори достигнаха целта си, но не причиниха особени щети. Но веднага след тази атака, незнайно как, един от плъховете мина през Въздушния щит. Той се появи пред мен, изпищя и направи скок към мен, целейки се в гърлото ми. Аз изобщо не очаквах поява на плъхове зад щита, така че не успях да реагирам, само се извъртях и подложих рамото вместо шията си. Експлозивна болка прониза цялата дясна половина на тялото ми.

— Как?! — изрева Невил и с отработен удар с крак събори плъха от рамото ми.

Болката беше още по-силна, отколкото преди миг. В леко замъгления ми ум проблесна мисълта, че подлото създание е отхапало парче месо от рамото ми.

Ние с Невил едновременно ударихме с Огнени топки падналия на пода плъх и той веднага се превърна в пепел.

— Зак! Ухапа ли те?

— А ти как мислиш? — сопнах се раздразнено, опитвайки се да спра звъна в ушите си. — Половината рамо ми откъсна!

Пред нас изникна още един плъх. Директно от въздуха, сякаш се телепортира. Този път не се чудихме и го изгорихме преди да има време да ни нападне.

— Те се телепортират! — извика Невил, запалвайки още един плъх, изникнал пред него.

Не само, че тези плъхове имаха същите пищящи езици като Съществото от моето видение, но и можеха да се телепортират, пак също като него!

— Дракон да го вземе този склад! — тръснах глава, опитвайки се да си възвърна остротата на зрението. — Хайде да им устроим огнен ад и да изгорим цялата тази паплач!

— Да опитаме!

— Значи ще действаме по същия начин: ти от лявата страна, аз отдясно. И ще променим огнения стълб да е нисък, но с по-голям диаметър… Плъх!

В щита едновременно се появиха два плъха, но успяхме да ги изгорим.

— Гори!

И ние направихме истинска огнена атака. Плъховете така се разпищяха, че едва не оглушах окончателно и безвъзвратно. Рафтовете паднаха пред нас, зад нас, и дори върху нас, но Въздушният щит все още издържаше. Вонята беше невероятна, дори и в моя сън-изпитание, когато се бих с огромната планина от плът, не вонеше толкова силно. Разнесе се противен, разяждащ очите дим. Стана много горещо.

— Към изхода! — извиках аз и се закашлях от дима.

Вървяхме по горящи трупове на плъхове, по овъглени трески и дракон знае какво още. Бавно, стъпка по стъпка, се придвижвахме към вратата, но аз постепенно започнах да губя сили. Плъховете повече не се телепортираха при нас, сигурно бяха изгорели прекалено бързо, за да се възползват от способността си. А дори и една да беше успяла, можеше да е фатално, ние просто нямаше да имаме време да реагираме — от дима почти нищо не се виждаше.

— Кхъ! Не издържам повече! — извика Невил. — Ще се задушим!

Използвах Въздушна вълна, за да изчистя въздуха в пределите на Въздушния щит и тогава видяхме, че на няколко метра пред нас има обгоряла стена.

Невил рязко спря и се огледа.

— Къде са стълбите?

Паднах на едно коляно, но Невил успя да ме хване и да се повдигне.

— Страхувам се, че сме я изгорили — с дрезгав глас предположих аз.

— Не, чакай… нека да тръгнем по стената.

Трябваше да се облегна на рамото на приятеля си, за да мога да направя първата си неуверена крачка напред.

Всичко наоколо гореше. Създадох още няколко въздушни вълни, за да можем да дишаме и да се огледаме.

— Още малко! — извика Викерс-старши. — Трябва да е някъде тук!

Сякаш по команда на няколко метра от нас се появиха очертанията на стълбата.

— По-бързо!

Невил направо ме носеше, а аз с последни сили правех Въздушни вълни, така че да не се задушим. В момента, когато се канехме да стъпим на стълбите, плъховете предприеха последната си атака. Сигурно в нея участваха абсолютно всички гадини, оцелели от огнения ад.

Връхлетя ни вълна от сиви тела. Достигайки до защитната стена, те не се опитаха да я гризат, а съвсем спокойно, бих казал организирано, започнаха да се телепортират вътре.

Ние с Невил очаквахме това и аз своевременно сплетох още един Въздушен щит пред нас, така че плъховете да не ни достигат веднага.

Стъпка по стъпка се оттегляхме нагоре по стълбите, изгаряйки сивите гадини една по една, стараейки се да действаме много внимателно, за да не подпалим самата стълба. Малко по-късно като по чудо стигнахме до капака.

Невил го бутна нагоре…

Беше заключен!

— Гадина! — изрева Невил.

Отдавна се бях загубил в пространството, така че трудно схващах какво изобщо се случва. Единственото нещо, което все още можех да правя, беше да хвърлям огнени топки към плъховете. И го правех автоматично, без да мисля.

— Кой? — немощно попитах аз.

— Търговецът!

Точно в този момент капакът се отвори и се появи изпитото лице на Клавдий.

— Викате ли ме? — бодро попита той и изведнъж пребледня, виждайки хаоса зад нас. — Какво сте направили?!

Невил грубо изблъска мъжа от пътя си и ме измъкна за яката навън. Аз с последни сили изстрелях Огнена топка, въпреки че вече не се виждаха никакви плъхове.

Свежият въздух ме удари като атакуващо заклинание. Паднах по гръб до капака, разперих ръце и вдишах дълбоко. С крайчеца на окото си видях как Викерс старши затвори капака и се облегна уморено на стената.

Сега не се нуждаех от нищо. Не чувствах никаква болка в рамото си, просто лежах там и се наслаждавах на свежия въздух. Кой би си помислил, че ще нарека свеж вонящия въздух на Пограничните райони.

Търговецът правилно разбра, че не ни е до разговори… за около тридесет секунди.

— Какво направихте? Всичко изгорихте долу! Как аз сега… какво… кой ще ме обезщети за загубите?

Невил бавно се отдръпна от стената и попита уморено:

— Какво си се развикал? Ако не бяхме го направили, с вас можеше да се случи нещо много лошо.

През цялото време, докато бяхме в мазето и се биехме с плъховете, те крещяха толкова силно, че трябваше постоянно да викаме, за да се чуем, и леко бяхме оглушали. Така че дрезгавият глас на Невил звучеше не по-тихо от виковете на търговеца.

Клавдий почервеня.

— Ако не бяхте вие, складът ми щеше да е цял! Знаете ли колко струва цялата тази стока?

Повдигнах се на здравия си лакът.

— Повече от живота ти?

Мъжът отвори уста да каже нещо, но се отказа. Той така си и остана втренчен в нас с отворена уста, без да може да каже и една дума.

Невил дойде при мен и се отпусна на колене.

— Как си?

Проверих усещанията си.

— Как да ти кажа… ръката вече почти не я чувствам. Но ще оживея. Знаеш ли какво разбрах днес?

Невил се усмихна уморено.

— Повече никакви мазета?

— Не, трябва да помислим за някаква нова система за защита. И нещо с пречистването на въздуха и за поддръжка на постоянна температура в защитената зона…

Избърсах потта от челото си и направих гримаса от болка — ръцете ми бяха доста изгорени. Викерс старши внимателно огледа рамото ми, по-скоро се опита — под ливреята не можеше да види нищо.

— Хей, тъй като тези плъхове най-вероятно са отровни и те ухапаха… спешно трябва да те закарам при друидите.

— Да съм казал нещо друго?

По навик свих рамене и отново се изкривих от болка.

— Ей, ти — обърна се Невил към глупаво мигащия търговец. — Помогни ми да го откарам до квартала на друидите.

Търговецът очевидно беше изпаднал в икономически шок, защото послушно помогна на Невил да ме вдигне от пода.

— А мазето? — попитах немощно. — Там със сигурност са останали плъхове…

— Капакът е заключен — каза Невил. — Никъде няма да избягат… предполагам. Хей, търговеца, от мазето има ли и друг изход?

Клавдий бързо заклати глава.

— Това е добре — удовлетворено кимна приятелят ми. — Да тръгваме!

Успяхме да направим няколко крачки към вратата, когато зад гърбовете ни се разнесе зловещия и до болка познат писък. Невил се обърна рязко, бутна ме настрани заедно с търговеца и почти слепешката хвърли Огнена топка.

Топката прелетя близо до плъха, без дори да го докосне, но това не беше необходимо. Съществото диво изпищя и се завъртя бясно на едно място. Отне ми няколко секунди, за да осъзная какво се случва. Слънчевата светлина, падаща през дупки в тавана, го изгори като най-обикновен вампир.

Отново замириса на изгоряла плът.

Търговецът ужасен отскочи настрани и едва не ме изтърва на пода.

Невил все пак направи още една топка и довърши пищящия плъх.

— Значи все пак са вампири — казах уморено и се облегнах на стената. — Погледни само как му подейства слънцето.

— Това е добре — изведнъж се зарадва Викерс-старши. — Значи до вечерта тези гадини няма да се измъкнат от мазето.

— Ка-какво беше това? — търговецът посочи с треперещ пръст това, което беше останало от плъха.

— Плъх — отоговри Невил. — Имате стотици такива в мазето, какво се учудвате?

Не издържах на напрежението и бавно се свлякох надолу по стената.

— Сигурно не сме убили всички…

Невил кимна.

— Да, трябва непременно да се върнем преди вечерта и да убием всички, които са оживели.

— С радост — съгласих се аз. — А дотогава хайде да отидем на гости на друидите…

ДЕЙСТВИЕ 8

До квартала на друидите стигнахме доста бързо. Стори ми се, че само за секунда затворих очи и ето нашата малка компания вече влизаше в градината, незнайно защо наречена „квартал на друидите“. Но сега, меко казано, ми беше все едно как се казва това място. Главното беше, че не отказаха да ме позакърпят.

Не успяхме да направим и няколко крачки, когато зад едно от дърветата се появи друид. Леко и внимателно стъпвайки по тревата, той ни прегради пътя. Беше облечен в обикновени градски дрехи, което беше странно, тъй като според каноните на друидите без зелени дрехи те и крачка не правят (да, и за това съм чел в книгите.) Ако не беше цвета на очите му, никога не бих го разпознал като представител на народа на гората.

— Къде отивате? — кротко попита друидът, оглеждайки нашата компания с отегчен поглед.

— При Мелисия — кратко отговори Невил.

Ние с търговеца благоразумно замълчахме.

— Тя канила ли ви е?

Невил ме остави на рамото на Клавдий, направи крачка напред и демонстративно запретна ръкави.

— Това не е твоя работа.

Уф, намерил време кога. На мен кръвта ми изтича, а той решил да се бие. Между другото много добре се спомнях, че тя ни покани.

— Наистина — неочаквано леко отстъпи друидът, въпреки че за никакъв страх не ставаше дума, само типичната друидска гнусливост. — Това не е моя работа. Мисля, че и без моята помощ лесно ще я намерите.

Невил го измери с презрителен поглед.

— Не се притеснявай, ще я намерим.

— Че защо да се притеснявам? — подхвърли друидът, обърна се и бавно тръгна към дъното на градината.

Моят приятел го изпрати с вбесен поглед. Помислих си, че ако не бях ранен и не бързахме, той щеше да настигне високомерния друид в гората и да му обясни кой в момента командва в града. Никога не бих помислил, че нашия благоразумен Невил ще стане толкова избухлив — а то просто трябвало да се влюби в красива друидка.

— Да влезем в тази къща — посочи към една от сградите Невил, когато най-накрая фигурата на друида изчезна в листата. — Там ще попитаме.

Прекосихме засадената площ и стъпихме на прага на малка двуетажна къща.

— Само без агресия — помолих приятеля си. — Нека първо да ме излекуват, а след това се карай с когото си искаш, може би и аз с удоволствие ще се присъединя.

— Той започна първи — смутено се оправда Невил. — Излезе и започна да се заяжда…

Търговецът, който до този момент търпеливо ме носеше на гърба си, сподавено изгрухтя. Или му беше смешно, или просто се беше уморил.

Невил прекъсна оправдателната си реч и почука на вратата.

— Има ли някой тук?

— Няма — отговори Мелисия, излизайки зад ъгъла на сградата. — А аз се чудех кои ли невъзпитани млади хора ме търсят.

Явно всички живеещи в града друиди доста лесно се отклоняват от традицията — ето и Мелисия беше заменила прилепналия зелен костюм с обикновено градско облекло. Впрочем то й стоеше много добре и подчертаваше перфектната й фигура.

— Дойдохме — промърмори Невил, с поглед, забит някъде в краката му.

Ама и той, досега беше наперен, а като заговори с момичето — веднага си глътна езика. Добре, че не бях загубил съзнание.

— Дойдохме да се лекуваме — поясних аз.

Друидката се приближи към мен и леко докосна раненото рамо. Намръщих се от болка, но вика, за моя радост, сдържах.

— Да, виждам, че не е като да пиеш чаша чай — Мелисия се засмя. — Хайде, влизайте.

Ние послушно последвахме друидката. Вътре къщата се оказа много чиста и някак жива — всичко наоколо излъчваше женственост и спокойствие. Много уютна и приятна атмосфера… веднага се усещаше, че тук живее истинска жена — не момиче, а именно жена.

Тя ме сложи на мек диван и пристъпи към преглед на раната. Интересно, ливреята изобщо не беше пострадала от зъбите на плъховете — нямаше нито една дупка. Както по-късно ми обясни Мелисия, именно благодарение на това плъха не е откъснал парче от рамото ми. Но под ливреята рамото ми представляваше много, много неприятна гледка. Мелисия, като професионалист, първо обработи раната и едва след това започва да задава въпроси.

— Кой те е ухапал така?

Аз все още не можех да дойда на себе си след лечението и затова реших да помълча малко, отдавайки всичките си сили за борба с появилия се световъртеж.

— Плъх — отговори вместо мен Невил.

Най-сетне, гласът му се върна, сега наистина можех да се отпусна.

— Къде сте намерили такива плъхове? — изненада се друидката. — Откога живея тук, а подобни хищници никога не съм виждала.

Клавдий, който досега скромно стоеше в ъгъла, въздъхна треперливо:

— Аз съм роден в този град и за нищо подобно дори не бях чувал — той избърса потта от челото си. — Но в този плъх имаше нещо, което излизаше от устата му…

— Стърчеше и пищеше — добавих аз.

— Мълчи — каза строго Мелисия. — Трябва ти време да се възстановиш.

Разбира се, аз наистина бях много уморен, а и пред очите ми от време на време притъмняваше. Въпреки това не можех да не поспоря:

— Чувствам се много добре и имам сили… — прозях се. — Напълно… доста… тъчно…

Исках бързо да примигна…

* * *

Плъховете нервничеха.

Те чувстваха, че далеч напред става нещо непонятно и страшно, но не можеха нищо да направят. Зовът, звучащ в мишите им мозъци, насочваше сивите гризачи право към смъртта. Огнената смърт.

В голямата пещера миришеше на опърлено. Всичко наоколо гореше, и дори мишите органи за осезание отстъпваха в такава ситуация, но Зовът ясно им посочваше накъде трябва да вървят.

Враг!

Двукраките същества сеят смърт, а самите те се крият зад странна преграда. Плъховете не се предават и преодоляват невидимата преграда, точно както го прави и Големият брат, но и тук враговете лесно отблъскват всичките им атаки.

Зовът настоява, че нито един от тези, които са видели дори един от тях, не трябва да оцелее.

Не мисли, атакувай! Захапи, разкъсай, захапи, разкъсай…

Последен опит… и отново неуспех. Големият брат ще бъде много недоволен — те се измъкнаха живи.

И отново тичане по безкрайни коридори. Пред очите им минават десетки завои…

Оцелелите плъхове тичат към Големия брат да се оплачат. Големият брат ще отмъсти на двукраките, той е добър и справедлив, той всичко вижда…

Плъховете бягат.

* * *

Някъде над ухото ми:

— Шшт, не го буди, нека си почива.

— Изобщо нямам такова намерение — тихо отговаря Невил.

Бавно отворих очи.

— Нямаш, но го събуди — укори друидката Викерс старши.

— Спокойно, не спях — казах аз. — Само за малко затворих очи…

— Разбира се, разбира се — усмихна се моят приятел. — И дори не хъркаше.

Рязко станах от дивана.

— Разбира се, че не хърках!

— Ей, сега не трябва да правиш никакви резки движения! — нахвърли се върху мен Мелисия. — Само спокойствие и почивка!

Каква почивка? Чувствах се прекрасно, сякаш съм спал поне десет часа… интересно, колко ли съм спал в действителност?

— И дълго ли… почивах? — попитах аз, протягайки се сладко.

— Най-много двадесет минути — каза Невил. — Дори не успяхме да си изпием чая.

— Чай казваш? — казах замечтано. — Чудесна идея!

Огледах стаята и осъзнах, че някой липсва.

— А къде е търговецът?

— Пуснахме го да си ходи, писна ни от неговото хленчене — Невил махна с ръка. — Но днес ще трябва да го видим още веднъж, когато отидем да изчистим мазето — някой трябва да ни отвори капака. Не мисля, че за толкова кратко време е успял да състави списък на всичко, което е било в склада, но утре със сигурност ще притича до Прокълнатата къща, за да ни се оплаче от нас самите, за да му възстановим загубите.

— Нека нисшите говорят с него — ухилих се аз. — Да видим как ще се разбере с тях.

Разперих ръце встрани и извих тяло, наслаждавайки се на пукащите стави.

— Нещо си прекалено бодър — завистливо отбеляза Невил. — Обикновено след лечение при друидите става обратното… или просто Мел те лекува по по-специален начин?

Ах ти, вече я наричаш с умалително име. Скромен, скромен, но не губиш време.

— Лекувам го като всички — смути се друидката, поглеждайки към мен. — Той е някак различен. Нормалните хора спят след такова лечение.

Съдейки по начина, по който тя се смути, явно друидите, както и вампирите, могат да четат мисли. Или на мен всичко ми е изписано на лицето?

— Наспах се — заявих аз. — Много добре се наспах. Сега е време да хапна нещо.

Мелисия и Невил още дълго ме гледаха подозрително, опасявайки се, че енергията ми ей сега ще свърши и ще заспя по средата на думите си. Но аз се чувствах просто прекрасно и нямах намерение да правя нищо подобно.

По време на чая наговорих всякакви глупости, а същевременно си мислех какво може да означава съня ми. Ако изобщо означаваше нещо. Прекалено умни се оказаха плъховете, макар че мисли нямаха, а по-скоро чувства… но някак твърде човешки. Или самият аз, като ги пропусках през себе си, ги преобразувах в разбираем за мен вид? Въпросът за истинността на видението изобщо не си го поставях — беше ясно, че нищо случайно не ми се присънва. Всеки сън — или видение? — имаше някакво значение. Трябваше само да го разбера… почувствам…

— Може ли да ми опишете тези плъхове? — вече за трети път попита Мелисия.

— Нормални плъхове — отговорих аз. — Само от устата им стърчи някаква гадост като змия или червей.

— Някакъв паразит? — предположи друидката.

— Откъде да знам? — не издържах аз. Тъй като цялата общителност на Невил в присъствието на Мелисия периодически изчезваше някъде (понякога той просто губеше нишката на разговора, взирайки се с влюбен поглед в друидката и Мелисия старателно се правеше, че не забелязва), на всички въпроси се налагаше да отговарям аз, и аз вече се уморих да повтарям едно и също нещо.

— А размера на плъховете, ти каза, че са почти колкото една ръка?

— Колкото дължина на ръка — уточних аз. — Що се отнася до размера, те са доста масивни, добре нахранени, бих казал. От зърното ли, от желязото ли…

— Какво желязо? — не разбра Мелисия.

— Плъховете ядяха всичко наред, от обикновени храни до дърво и желязо — обади се Невил. — Търговецът ни го каза, а и ние видяхме с очите си как хапеха железни кутии.

Друидката едва не се задави с чая.

— Ама че плъхове! Това обяснява защо един от тях за малко да отхапе половината рамо на Зак!

Не ми припомняй, и без това съм огорчен. С половин рамо нямаше да ми е удобно…

— Съдейки по вашето описание, това изобщо не са плъхове, а нещо много странно.

Всъщност, наистина, дракон знае какво са, но не са плъхове. Изгарят на слънцето като истински вампири, от устата им стърчат странни зъбати същества, а и ядат всичко наред, включително самия мен. Идиотска работа. Впрочем всичко, което е свързано с подлото Същество от моето видение, може да бъде описано с тези думи. Веднага ми беше станало ясно, че гризачите са свързани по някакъв начин със Съществото, още щом от устите им се появиха пищащите гадини, а последното видение само потвърди подозренията ми.

— Невил каза, че с помощта на магия сте успели да видите убиеца… — прекъсна мислите ми Мелисия. — Съдейки от описанието му, това същество е свързано с плъховете.

И сам не знаех.

— И аз си помислих същото — съгласих се аз. — Но какво ни дава това?

— Много — сериозно каза друидката. — Особено ако имате познат специалист по живи създания.

Предполагам, че имаше предвид себе си. Какво пък, ако Мелисия може да ни помогне, това ще бъде просто чудесно.

— Можем да направим кратък анализ въз основа на вашите разкази — продължи тя. — На първо място, това, което се показва от устите на плъховете и от пръстите на Съществото, по вашето описание, най-вероятно е паразит. Същество, живеещо в друго същество, в този случай в плъховете.

— Но при Съществото те стърчаха от ръцете — напомних аз.

— Съществото — това е отделен въпрос, не мога да кажа много преди да съм го видяла или още по-добре — изследвала. Мисля, че то служи за разпространител на тези паразити, но това е само мое предположение. Също така казахте, че тези пищящи зъбати неща имат зъби?

— И то какви! — заедно отговорихме ние.

— Но по раните на убитите нямаше следи от зъби.

— Разбира се, че няма — съгласих се аз. — Пръстите-змии само изсмукват кръвта след като Съществото пререже гърлото на жертвата.

Друидката скочи от масата и започна да ходи нагоре-надолу из стаята.

— Това е! Сега съм сигурна, че не греша! В природата няма случайности — ако съществото има перки — значи може да плува, ако има крака — може да ходи, а ако има зъби, то трябва да захапе! И след като тези паразити имат зъби, но пият кръв… тогава те се нуждаят от зъбите си за нещо друго!

— Да плашат хората — предположих аз.

— Не, за да си проправят път!

— Къде? — не разбрахме ние.

— Не къде, а в какво — в тялото на живо същество!

— Мисля, че започнах да разбирам — усмихнах се аз. — Искаш да кажеш, че Съществото реже гърлата на жертвите не за да им изпие кръвта? Тоест, кръвта то, разбира се, също я изпива, но основната причина е друга. Тя вкарва през тази рана паразита, който…

Тук спрях.

— Който какво? — нетърпеливо попита Невил.

— Кой го знае — махнах с ръка. — Него трябва да питаме.

— Паразитът ли? — със съмнение попита Викърс старши. — Те не са много словоохотливи, обичат само да пищят.

— Но пък са научили плъховете да се телепортират — напомних аз.

— Значи така, — обобщи Мелисия — следващия път, когато се сблъскате с тези паразити, непременно хванете един за мен. Ако не жив, то поне мъртъв и, по възможност, цял.

Ние с Невил се спогледахме.

— Ако искаш, може да дойдеш днес с нас в това мазе — колебливо предложи Викерс старши. — Там едва ли ще има живи, но се надявам да има цели.

— Не — Мелисия се намръщи. — Нямам никакво желание.

— Ние също — съгласи се Невил. — Но нямаме избор. Трябва да завършим започнатата работа, иначе плъховете ще се пръснат из целия град.

Тогава ме осени.

— Знаеш ли, Невил — казах аз тихо. — Ние сме глупаци…

— Говори за себе си — реагира той по инерция, но след това стана сериозен: — Какво имаш в предвид?

— Търговецът каза, че от мазето няма друг изход. Може би изход наистина няма, но на плъховете не им трябва истински изход, достатъчна им е и съвсем малка дупка. Освен това силно се съмнявам, че всички тези плъхове са се появили в мазето ей така от нищото, макар че биха могли да се телепортират… ами да, телепортацията, какво им пречи да се телепортират извън мазето?

Невил скочи на крака.

— Тогава какво чакаме? Да отиваме веднага там. Може би не е твърде късно…

— Успокой се — казах аз. — Или вече е твърде късно, или изобщо не е късно. Във всеки случай, няма нужда да се бърза, преди здрачаване те няма да излязат на улицата.

Поседяхме още двадесетина минути, като бавно отпивахме чай и обсъждахме създалата се ситуация. Картинката не беше много благоприятна — на практика плъховете без проблем можеха да влязат във всеки дом, да нападнат хората и да ги заразят с паразити, а ние нямахме никаква идея как да се противопоставим на това. Единственото нещо, което можехме да направим сега, беше да се опитаме да убием колкото е възможно повече от тези гадини и да донесем на друидката една от тях — жива или поне цяла. Може би тогава Мелисия ще намери решение на проблема, или поне ще каже нещо по-определено.

Опитах се да не мисля за това, че всички наши размишления си оставаха само размишления, докато не бъдат подкрепени с факти. Може би това изобщо не са паразити, а нещо съвсем друго, но интуицията ми подсказваше, че не грешим. Не знаех кое е по-доброто в тази ситуация — да грешим или не?

Малко по-късно ние с Невил започнахме да се подготвяме. И тъй като нямаше кой знае какво за подготвяне, скоро кварталът на друидите остана зад гърба ни.

— Каква жена — въздъхна Невил веднага след като останахме сами.

— Мъдра — съгласих се аз. — Чудя се на колко ли години е?

Минах няколко крачки преди да забележа, че приятелят ми е спрял.

— Какво? — попитах го аз. — Хайде, имаме спешна работа.

Невил ме настигна и тръгна с мен, но беше някак много отнесен.

— Вярно, — замислено каза той. — На колко ли години е Мелисия?

— Това толкова ли е важно за теб? — попитах и веднага разбрах отговора. Когато за първи път срещнах Алиса, мен също ме вълнуваше този въпрос. И как се радвах, когато научих, че сме почти на една и съща възраст. Е, от това не излезе кой знае какво… или пък излезе прекалено много? Ако Алиса беше също така мека и по женски разбираща като Мелисия, тогава… тя не би била Алиса.

— Това, разбира се, е проблем — признах аз. — Не върви да питаш самата нея, а друг няма.

— Ами, като се замисля, тя ще е по-голяма от мен с няколко десетилетия — със съмнение каза Невил, замълча малко и съвсем тихо добави: — … или векове?

— Спокойно — плеснах го по рамото аз. — Главното е човекът да е добър. А разликата във възрастта не е толкова сериозен проблем. Ти по-добре сега помисли как ще слезем в мазето.

— Ще слезем последни — уверено каза той. — Веднага след групата нисши вампири с пълен арсенал от хладни оръжия.

— А преди изобщо някой да слиза може да обработим всичко с огън отгоре — казах аз. — И без това от стоката едва ли нещо ще е годно за ползване.

Всъщност всичко това го бяхме уточнили още докато си пиехме чая. Първо ще отидем в Прокълнатата къща и ще вземем със себе си някой от приятелите си или нисшите вампири, и едва след това ще отидем в склада. Жалко, че нямахме никакви средства за връзка помежду си, това значително щеше да опрости работата ни, но доколкото си спомнях, техномагическите предаватели работеха само на много къси разстояния, пък и кой ли ще ги даде на нас? Това са много ценни вещи, тях могат да ги правят един двама Майстори в цялата империя…

Крайдол още не осъзнаваше, че се задават сериозни проблеми. Той все така си жужеше и суетеше, животът си течеше в нормално русло. По пътя към Прокълнатата къща предимно мълчахме. По-точно мълчеше Невил, а аз бързо осъзнах, че да говориш с човек, които не те слуша е, да кажем, най-малкото безполезно. Влюбен ли е? Тогава му предстоят безсънни нощи, тежки размисли и постоянно хабене на нерви… И защо нещо така странно ме пробожда в гърдите? Не, мисля, че просто още не съм се оправил от получената рана…

Около Прокълната къща беше подозрително безлюдно. Разбира се, официално приема на жалби беше само до обяд, а минувачите по принцип си заобикаляха Прокълнатата къща, но не и в чак толкова голяма дъга!

— Надявам се, че нисшите не са направили някоя глупост — угрижено каза Невил.

— Да, в противен случай ще трябва дълго да ги изстъргваме от пода — Алиса ще е много ядосана — съгласих се аз.

Прокълнатата къща ни посрещна полутъмна — всички прозорци бяха с плътно затворени щори, за да могат вампирите спокойно да свалят маските си и да обядват. Също така силно миришеше на месо. Прясно. На масата седяха пет нисши вампира и ентусиазирано се радваха на парчета прясно месо, надявам се, не човешко. Зрелището, казвам ви, си го биваше — веднага загубих всякакъв апетит.

— Обядвате ли? — попитах аз.

— Пазим — нежно ме поправи един от вампирите. — И в същото време обядваме.

Нима знаят, че са и охрана? Едва ли, не мисля, че Алиса или Чез са им обяснили нещо.

— А къде са другите? — Невил се стараеше дори да не поглежда в тяхната посока, или по-скоро в посока на кървавите парчета месо.

— Обикалят града — сви рамене нисшия. — Скоро трябва да се върнат.

Погледнах към Невил.

— Да ги изчакаме?

— Засега имаме време — не възрази той. — Но при мазето е по-добре да отидем преди залез слънце. Ще ни е много по-спокойно.

Какво ти спокойствие, в този град спокойствие дори не се помирисва. Затова пък нещо друго се помирисва, и то как само…

По понятни причини не се присъединихме към трапезата на вампирите, вместо това се качихме в стаите си да отдъхнем малко. Когато минах покрай фонтана ме осени проста в своята гениалност идея. Дракон да ме вземе! Защо не използвахме илюзия, за да скрием Фонтана на съдбата?!

Макар че когато Кейтен все още беше тук, нямаше никаква нужда да крием фонтана — просто преградихме част от залата със завеса и това е. Но сега имахме цяла тълпа нови работници и можехме да поправим грешката си.

Невил вече беше наясно с новата особеност на нашия дом, единствено не беше виждал самия процес на промяна на илюзията. Затова му предложих да ме наблюдава, така че после да му е по-лесно да го направи сам. Между другото, при Чез и Алиса промяната на илюзията не мина толкова гладко, колкото при мен — те изобщо не успяха да си представят реалистично това, което искаха, и илюзиите им се получиха доста размити. Оказва се, че е важно да имаш богато въображение…

— Значи така, първо трябва да стигнеш до състояние на медитативна релаксация — започнах да обяснявам аз. — О, и е много важно колкото се може по-голяма част от тялото ти да е в съприкосновение с илюзията, или по-скоро с полето, което формира илюзията.

Легнах на пода и разперих ръце настрани.

— Та ти беше стъпил на пода, това не е ли достатъчно? — изненада се Невил.

— Не знам, така ми е много по-лесно. После се свързваме с това поле. Ако пред вътрешното ти зрение се появи стая, значи всичко си направил правилно.

Казвайки това, аз направих всички необходими действия и наистина видях с вътрешния си поглед ясна картина на залата. На цялата. Дори и на тази част, където бяха вампирите, въпреки че тях самите не виждах — полето беше настроено само на неодушевени предмети.

Фонтанът на съдбата превърнах на голям кактус. Да, отново, но той си е хубаво растение! И накрая, решавайки да си направя шега с вампирите, промених външния вид на масата, на която те обядваха, като я позлатих. Между другото, полезна идея — сега и пред посетителите всичко щеше да изглежда много по-авторитетно.

Отваряйки очи, аз се убедих, че на мястото на фонтана наистина стои огромен кактус.

— Не можа ли да измислиш нещо по-добро? — веднага попита Невил. — Не е много естествено да има такава бодлива зелена колона.

— Хайде — махнах с ръка. — Сега може да кажем на нисшите да ни извикат, щом се появят Алиса с Наив или Чез.

— Аз ще им кажа — кимна Викерс старши. — А ти отивай да почиваш, все пак ти си раненият. Но имай предвид, че ще ги чакаме не повече от няколко часа, след това вземаме всички нисши вампири, до които можем да се доберем, и тръгваме към мазето.

— Можеш да изпратиш някой от нисшите да потърси нашите.

— Чудесна идея! — съгласи се Невил. — Добре, отивам при тях.

Какво пък, да почина. След такъв дълъг ден да легна в леглото и да почета… дори не знаех какво да избера — справочника с магии или дневника? И двете бяха еднакво интересни, но преди повторното влизане в мазето би било по-добре да намеря няколко полезни заклинания. Така че започвам с него.

Отивайки в стаята си, аз се строполих на леглото и започнах да чета справочника. В съдържанието веднага попаднах на подходяща глава, името й беше кратко, но много важно — „Защита“. В светлината на последните събития именно защитата стана за мен най-важният въпрос.

И така, какво имахме тук? Щитове, щитове… нищо за щитовете? О! Нещо по-добро! Прикрепяне на щита към движещ се обект! Днес при придвижването в мазето ни се наложи постоянно да преместваме щитовете си и отделяхме за това от своето внимание и енергия. Освен това техниката на Въздушните щитове изискваше пространство вътре в защитната сфера. Защо ли? За да може бързо да се движиш в нея без да се сблъскваш с полето, ако си забравил да го преместиш…

Уау, това не беше всичко! Филтриране на въздуха, снижаване на силен шум, усложнение на заклинанието, както и още множество най-различни прийоми. Именно оттук Чез беше взел заклинанието, което използва в кръчмата „При добрия вампир“, и именно то се използва при създаването на ЕЗК (Енергийния Защитен Купол), за да се приглушат всички външни звуци. Имаше дори структура за моделиране на защитното поле по човешкото тяло… но самото заклинание беше толкова сложно, че ме заболя главата. Явно още не сме дорасли за него. Много не сме дорасли.

Външният наблюдател може да попита — защо веднага не прочета цялата глава и да създам щит, който да съчетава в себе си много свойства? Първо, не е толкова лесно да се разбере смисъла на всяко заклинание, особено ако заклинанието е съвсем непознато. И второ, това е глупост, при това глупост, която може да ти струва главата. Да усложниш заклинанието означава да увеличиш времето за създаването му. Ако реша да сплета Универсален щит, който напълно да покрие тялото ми и способно да ме защити от всички видове магия, то неговото създаване ще ми отнеме около десет минути. И то при условие, че успея да се справя с доста сложните схеми на потоците за повторение на щита по контурите на човешкото тяло и всички негови движения. Така че представете си — битка, наоколо прелитат Огнени топки или скачат бесни плъхове, а аз стоя и сплитам заклинание. Прелест. А нали такава защита трябва постоянно да се обновява! Неподвижният щит представлява един затворен контур, който почти не губи енергия (в действителност и такъв прост щит в изпълнение на обикновен ученик ще изчезне до пет минути), докато движещото се защитно поле, и особено повтарящото контурите на тялото, без обновяване няма да издържи и минута.

Разбира се, с течение на времето аз ще се науча да сплитам заклинания доста по-бързо и да влагам в тях много повече енергия, но всичко си има предел, и нормално обикновения Въздушен щит се създава много по-лесно от Универсалната ми стена, която всъщност не е чак толкова универсална. Стената защитава само от магия, най-обикновена стрела лесно ще мине през нея.

Но все пак трябва да се подобри защитата. Малко, за да не се усложни прекалено сплитането на заклинанието, но достатъчно, за да се повиши безопасността ми. Какво трябва да направя? Да опитам да се защитя от вампири и плъхове, с които може би отново ще се наложи да се срещаме. Така че сега основната заплаха е физическият контакт. Що се отнася до телепортиращите се плъхове, трябва да направя така, че да намират смъртта си вътре в полето.

Между другото, защо пък точно Въздушен щит? Мога да създам голямо количество въздушни оръжия, например копия, които да излитат от мен в различни посоки — и нека някой само се опита да се телепортира в зоната на щита или да го атакува с тяло, както това направиха плъховете! Но тази структура предполага, че всичките ти приятели са вече вътре в полето, а навън са само врагове. Все пак да имаш в резерв такава структура ще е много полезно, само малко да се пригоди. Така че вземам молив и тетрадка и започвам работа.

Невил се появи след няколко часа, които за мен отлетяха като миг.

Той дълго чукал на вратата и тъкмо бил решил, че съм заспал, когато аз най-накрая се откъснах от заклинанията и му извиках да влиза. За разлика от рижия ми приятел Викерс старши не беше възпитан да влиза без разрешение.

Без излишни въпроси той пристъпи към работата:

— От нашите никой не се върна, а вампирът, който изпратих да ги търси, доведе още няколко нисши. Така че ще се наложи ние двамата да действаме сами… За всеки случай ще оставим един нисш, а останалите ще вземем със себе си. Ако отново се срещнем с побеснелите гризачи, те ще могат да ни прикрият… някак си.

— Мисля, че там едва ли са останали много сиви гадини, ако изобщо са останали — казах, затваряйки книгата.

Заклинанието беше готово. Излязох от стаята със смесени чувства — от една страна, много исках да изпробвам новия Копиен щит в действие, а от друга страна… по-добре да нямам такава възможност — много по-спокойно ще ни е.

Нисшите вампири стояха в залата на същата голяма маса. Само че масата беше претърпяла някои промени — беше придобила по-екзотична форма и беше позлатена. Лицата на вампирите бяха покрити с маски, но аз все пак забелязах известна несигурност в тях.

— Как сте? — весело попитах аз.

Вампирите се спогледаха.

— Добре — бавно започна един от тях. — Но тук стана нещо… нещо се случи с масата…

— А — свих рамене аз. — Това е нормално, аз я превърнах в златна. Сигурно сте чували историята за това как Майсторите са позлатили столицата на Империята, така че и аз тук тренирам понякога… да превръщам едно нещо в друго…

Невил се облещи срещу мен също като нисшите вампири, но аз не обърнах внимание на това и продължих вдъхновено да лъжа:

— Спомням си как един крадец успя да се промъкне в къщата ми и аз го превърнах в злато. Сега в стаята си имам чудесна златна статуя…

Невил мълчаливо завъртя пръст в слепоочието си, затова пък вампирите ме гледаха с такива възторжени погледи, че се смутих. Завъртях мозъците на наивните провинциалисти.

Ето така се създават легендите за великите Майстори.

— Да тръгваме, господа, имаме сериозна работа — прекъсна словоизлиянията ми Невил. — Един от вас ще остане тук, останалите идвате с нас.

* * *

Търговецът ни срещна на половината път до склада… Бих казал — на бившия склад, но защо излишно да издевателствам над психиката на човек, загубил цяло състояние? Особено като се има в предвид, че компенсация едва ли някога ще получи.

Очевидно пъргавият търговец искаше да провери дали нещо поне отчасти не е оцеляло в склада. Но не смееше да влезе без нас в мазето и аз напълно го разбирах — за неподготвения човек нашите разкази за пълчищата бесни плъхове бяха просто ужасни. А и нали една от тези гадини беше видял лично!

На самите нас, честно казано, изобщо не ни се искаше да слизаме долу, но дългът ни зовеше. Как само го казах. Дълг. Дракон да го вземе този дълг! Нали ако не се справим с тези плъхове и паразити и те залеят целия град, то проблемите ще дойдат и при нас. Е, разбира се, думата „дълг“ звучи доста по-патетично и по-приятно.

— Господа Майстори — веднага задърдори търговецът. — Надявам се, че вече сте се свързали с Академията за щетите? Аз вече направих един малък списък…

В ръцете на изненадания Невил беше натикана доста дебела пачка подвързани листа. Кога изобщо е успял да ги изпише, че и да ги подвърже?

Невил, трябва да му се отдаде нужното уважение, не хвърли веднага цялата тази глупост, а спокойно я прибра в джоба си и с много сериозно лице обеща да изпрати всичко на ковчежника на Академията. Разбира се, нека търговецът мечтае колкото си иска, ние на нашите въпроси не можем да получим отговор, та той ли? А не искахме кой знае колко — пари да платим на нисшите вампири, джобни за всеки и за подарък за момичето на Чез. Какво друго можехме да направим? Да се цупим като деца?! Разбира се, искането беше оформено с много финансови термини и смисълът му беше разбираем само на написалия го Чез — както се оказа, той беше доста добре запознат с тези неща, защото отдавна помагал на баща си да води финансовите въпроси в един от магазините. Аз изобщо не подозирах за нещо подобно и винаги съм си мислел, че приятелят ми не прави нищо, просто обикаля из града в компанията на все нови и нови приятели.

Нисшите вампири мълчаха и се стараеха да вървят зад гърбовете ни без да привличат излишно внимание към себе си. Ние настоявахме да вземат със себе си хладно оръжие, но както се оказа, на тях им било строго забранено да го носят в пределите на града. Ако хулиганството и безчинствата някак им се разминаваха, то вампир, хванат с оръжие, можеше да бъде изгонен от града завинаги. При това изгонен от самите нисши вампири, за да си нямат допълнителни проблеми със стражата.

Затова вампирите бяха изнервени. Като цяло, по-близкото познанство с тези момчета ме доведе до доста нелицеприятно за тях сравнение — те ужасяващо ми приличаха на плъхове. Не на тези, бесните плъхове, с които неотдавна се сблъскахме ние с Невил, а просто най-обикновени сиви гадинки. От онези, които се ровят из сметищата, нагло те гледат с червените си очи и бягат, когато ги доближиш. Но само да се отдалечиш на няколко крачки и плъховете веднага продължават с ровенето. Те се страхуват от хората, но се държат като господари на живота. Откъде го знам всичко това ли? Книги трябва да се четат, книги.

Ние гордо крачехме из града — отпред Невил и моя милост, зад нас бързо ситнеше търговецът, а последни бяха вампирите. Докато на Пазарната улица буквално всички ни гледаха подозрително, то в сребърната част на Крайдол никой не ни обръщаше внимание и си гледаше неговата работа — един прибираше изсъхналото си пране, друг се опитваше да поправи протеклия си покрив или да укрепи паянтовата си стена. За маргаритки за улавяне на енергия изобщо не можеше да се говори. Енергоуловителите за акумулиране на енергия, построени с техномагии и оборудване, дори и от най-прост „покривен“ тип, струваха доста скъпо. В Лита тези системи могат да се закупят сравнително евтино, тъй като доставчика — Академията, получаваше ежедневно от всяка инсталирана батерия определено количество енергия. По този начин целият Златен град зареждаше с енергия Академията, дори и двореца на Императора. А от Пограничните райони Академията не можеше да получи нищо — твърде голямо беше разстоянието, затова и цената на цялото оборудване беше много по-висока и можеха да си я позволят само най-богатите жители на Крайдол. Така, нещо много се отвлякох, а ето че вече пристигнахме.

Къщата, по съвместителство явяваща се и предверие към бившия склад на търговеца, беше празна. Матракът се валяше в средата на стаята, без изобщо да прикрива входа към мазето. Пък и защо? Искате да влезете вътре? Моля заповядайте, има само едно малко предупреждение на пода — останките на изгорелия на слънцето плъх.

Като стана дума за слънцето, то вече залязваше — още час, и щеше да се смрачи.

— Трябва по-бързо да приключим с това — сякаш прочете мислите ми Невил. — Скоро ще стане тъмно.

— Какво значение има дали е тъмно или светло на улицата, нали ще слизаме в мазето? — учуди се един от нисшите.

Останалите вампири одобрително закимаха.

Ама че глупави създания… Надявам се, че не го казах на глас?

— Разликата е огромна — търпеливо обясни Невил. — Ако на улицата е светло, тогава ние ще има къде да отстъпваме.

— Да отстъпваме?! — ококориха се вампирите.

След всички наши демонстрации и моите истории, на тях и през ум не им минаваше, че можем да отстъпим пред нещо. Наистина, това бяха само плъхове… но с паразити в гърлото, които не се страхуват от смъртта, лесно пробиват железни сандъци и владеят телепортацията. Дреболия!

Спри, не се изнервяй. Всичко е наред, ние избихме всички плъхове… Всъщност не сме, аз видях как плъховете бягаха от мазето. Е, това пък е страхотно! Всички отдавна са избягали… за да се оплачат на Големия брат, който да отмъсти за тях. Да, наистина имаме сериозни проблеми, по-добре да бяхме изчакали Алиса, Наив и Чез.

Търговецът предпазливо се приближи към капака, отключи го и бързо отскочи над гърба ни. Капакът падна на една страна и веднага ни лъхна силна миризма на опърлено и изгоряла плът.

— Слизаме ли? — нетърпеливо попита търговецът, почти ни тласкат в гърба.

— Искаш да слезеш първи? — изненада се Невил. — Няма проблем, заповядай.

Клавдий бързо заклати глава и се отдръпна до вратата.

— Къде ти аз, обикновения търговец, преди господа Майсторите ще слизам?

— Грамотно отговори — прошепна ми Невил, и вече по-високо добави: — Добре, нека да уточним как ще действаме.

ДЕЙСТВИЕ 9

Ясно беше, че първи в мазето трябваше да слизаме двамата с Невил. Заграждайки се с щитове и атакуващи заклинания и леко изпотени от напрежение, но с почти непоклатима увереност в себе си, направихме първата стъпка по стълбата. В крайна сметка това са плъхове — не са висши вампири, нито пък Същество с пищящи пръсти. Готови сме за среща с тях!

След нас пристъпваха нисшите вампири. Те бяха напълно уверени в силите ни и затова от нищо не се страхуваха. Но се мръщеха толкова силно, че си личеше дори през кожените маски — вонята тук сигурно беше непоносима. Защо „сигурно“? Защото ние с Невил използвахме простички заклинания за защита от неприятни миризми! Оказа се, че съм търсил заклинанието в неправилната глава — Невил намери прекрасно заклинание-филтър, действащо директно върху носа и устата. Ето защо вместо смрад и воня вдъхвах най-свежия планински (както си беше написано в книгата) въздух.

Що се отнася до търговеца, физиономията му надничаше зад ръба на люка, но явно не бързаше да слиза. И по-добре, не исках да ми се пречка в краката.

Колкото и да щраках с пръсти, светлината не се появяви — явно ние с Невил сме унищожили дори магическите светилници, така че трябваше да действаме по стария начин и да освететим стаята с огнени топки. Между другото, в мазето и без нашите топки не беше съвсем тъмно — тук-там все още тлееха останки от мебели и въпреки че нямаше пламъци, светлината беше достатъчна.

За да постигнем възможно най-равномерно осветяване на стаята, ние създадохме около двадесет Огнени топки и ги оставихме да висят под тавана. С появяването на поредната Огнена топка пред очите ни се разкриваше все по-голяма част от картината на разрушението.

— Уау — успях само да кажа.

Вампирите, които си виждаха в тъмното, не бяха толкова впечатлени като нас — те не бяха видели склада по времето, когато беше все още непокътнат. Но и те бяха леко шокирани.

Никакви рафтове, чекмеджета, кутии, продукти — нищо. Само една голяма черна купчина на пода, димяща и разпространяваща ужасна воня. Е, за вонята не можех да кажа със сигурност, но ако се съди по начина, по който вампирите си притискаха носовете, миризмата си беше сериозна.

Спряхме на последното стъпало на стълбите.

— Ама че работа — каза един от вампирите.

— Добре поработихме — съгласих се аз. — Е, тук вече няма живи плъхове.

— Мисля, че и мъртви няма да е лесно да намерим — каза Невил.

Един от вампирите колебливо докосна рамото ми.

— Извинете, а ние трябва ли да слизаме долу?

— Задължително — отговори вместо мен Невил. — Докарайте си железата и напред. Трябва да обходите цялата стая, както и да проверите стените за дупки или пукнатини. Освен това, нуждаем се от поне един цял-целеничък мъртъв плъх.

Хм, ако тук изобщо намерим цял плъх, той ще е станал на въглен. Уф, каква гадост.

С Невил първи стъпихме върху резултата от своя труд. Под краката ни веднага се чу гаден хрущящ звук.

— Да разгледаме — наредих аз, спомняйки си за ролята си на „главен“. Че то Викерс, макар и по-голям на години, много се разкомандва. Ако наоколо е красивата друидка дума не обелва, а сега много приказлив стана.

Вампирите послушно се разпръснаха из склада, но ние с Невил не бързахме да се разделяме. Твърде пресен беше споменът за днешния бой — много по-спокойни се чувствахме, когато знаехме, че до себе си имаме приятел, който да ни пази гърба.

В черната купчина решихме да не ровим. Защо ли? Просто не смятахме, че може да се намери нещо полезно. Така че поразгледахме малко, разбутвайки с крака останките от мебели. Затова пък вампирите съвестно ровеха и изследваха всеки сантиметър от стените. И именно един от тях намери дупка в далечния ъгъл на мазето. Беше засипана от някаква изгоряла гадост, но вампирът успя някакси да я открие.

На черните кожени дрехи слоят сажди не беше много видим, но той беше покрит с тях от главата до петите.

— Мисля, че я намерих!

Дупката се оказа доста голяма, около половин метър в диаметър.

— Явно плъховете са влезли оттук — казах аз.

— Накъде ли води? — прояви любопитство вампирът, открил дупката.

— Защо не провериш? — предложи Невил.

— Ще проверя — съгласи се вампирът.

Невил явно не очакваше толкова бързо съгласие.

— Само… по-внимателно там, ако нещо се обърка, веднага се връщай…

— Разбира се — съгласи се вампирът и извади неголям нож от колана си.

Здравият разум ми подсказваше, че далеч по-разумно беше да влезе някой от нас двамата с Невил. Просто щяхме да създадем защитен щит пред себе си и спокойно да пълзим напред. Но здравият разум обикновено идва доста по-късно от самите събития, а и здравия разум може да изчезне веднага щом се появи опасност.

Вампирът запълзя в дупката и скоро оттам стърчаха само краката му.

— Надявам се, че вътре няма да срещне никой — тихо каза Невил.

Уж тихо, но всички го чухме.

— О, не! Защо точно на мен?!

Ние едновременно се обърнахме към гласа.

По стълбите слизаше търговецът. Малко беше да се каже, че е в шок. И аз като цяло го разбирах много добре.

— Е-е-е — заедно казахме ние с Викерс-старши. — Спокойно, тук само малко е пообгоряло… по-скоро изгоряло.

— Аз съм разорен! — продължи да крещи Клавдий.

Сякаш току-що е научил, че складът му е изгорял. Списъкът със загубите отдавна беше в джоба на Невил, какво се е разкрещял? Или го прави, за да се чувстваме виновни? След такава бездарна сцена?

— Изкарайте ме! — това вече беше вампирът, викаше от дупката. Гласът му не звучеше уплашено, значи никого не е срещнал. Тогава защо не може да се измъкне сам?

Нисшите го издърпаха от дупката и веднага разбрахме защо не можеше да излезе със собствени сили. Ръцете му бяха заети — държеше огромен мъртъв плъх.

— Каква прелест — намръщи се Невил.

Мисля, че изражението на лицето ми беше почти същото.

— Като жив е — съгласих се аз.

И наистина, плъхът не беше дори опърлен — просто беше влязъл в дупката и се беше задушил. Защо ли не се е телепортирал? Кой го знае…

Вампирът го държеше с изпъната напред ръка и гнусливо го размахваше напред назад. Дори търговецът спря да се вайка и се присъедини към нас.

— Най-обикновен плъх — най-накрая констатира той.

Не можах да сдържа усмивката си, по-скоро ръмженето си.

— Обикновен казваш?

Взех от пода някакво продълговато парче желязо и го пъхнах в устата на плъха, опитвайки се да разтворя зловещо изглеждащите му зъби, но нямах успех! Желязото се счупи.

— Нека се опитам — предложи вампирът. Той се опита да отвори челюстите на плъха с ръце… и успя! От отворената уста се изсипа зъбатия език-паразит.

— Каква гадост!

Вампирът, виждайки езика, отскочи на няколко метра от плъха. Вторият, които през цялото това време държеше плъха с протегната напред ръка, запази самообладание и не го изпусна.

— Запознайте се, това приятелче се нарича паразит — важно каза моят приятел. — Именно тази гадост прави от плъха луд маниакален убиец.

— Той мъртъв ли е? — предпазливо попита търговецът.

— Ако не беше мъртъв, вече щяхме да сме разбрали — казах аз. — Колко хубаво, сега вече имаме образец за Мелисия.

— За кого? — поиска да знае Клавдий.

— Спокойно — успокои го Невил. — Не е твоя работа.

Търговецът чак подскочи от възмущение.

— Как така не е моя работа?! Запалиха ми склада, а сега — не е моя работа?!

— Умник, всичко разбира — кимнах аз и се обърнах към Невил, опитвайки се да не обръщам внимание на зачервения търговец: — Е, ще проверяваме ли още тази дупка?

Всички вампири, начело с този, който носеше плъха, се отправиха към изхода.

— Ние там няма да влезем — хорово казаха те.

— А ние ще влезем ли? — попитах приятеля си и сам си отговорих: — Няма да влизаме. Така че да се махаме от тук.

Само не ме питайте къде изчезна „дълга“, за който говорих толкова много. Никъде не е изчезнал, просто… отиде да си почине, но непременно ще се върне, само да му се предостави подходяща възможност. Ние не пълзим по тесни дупки да търсим плъхове, само Келнмиир може да пропълзи под врата!

— Добре, сега ще занесем плъха на Мелисия — приятелят ми стана малко нервен. — Или вече е късно? Вече е почти нощ, тя сигурно спи…

— Какво говориш? — за всеки случай го потупах по темето. — Едва се е мръкнало, как така ще спи?

— О, да — смути се Невил.

Едва споменахме друидката и моят приятел си загуби ума. Моментално.

Така че напуснахме мазето, изцапани от главата до петите, но затова пък с трофеен плъх. За да не шокираме излишно минувачите, един от вампирите го уви в кожения си плащ. Опакована в черната тъкан, сивата гадинка заприлича на най-обикновен пакет с дрехи.

Слънцето почти се скриваше, но вампирите не бързаха да свалят маските си — дори тези слаби лъчи можеха да им навредят.

— Каква тишина — казах аз.

— И въздухът е чист — допълниха вампирите.

— Твърде тихо е — подозрително каза търговецът. — Тук никога не е било толкова тихо.

— Хайде — махнах с ръка. — Няма нужда да ни плашиш допълнително…

Тогава очите ми се спряха на звяра. За първи път виждах ужасното същество в реалния свят. И нищо от това, което бях видял в сънищата си, не можеше да се сравнява с истинското Същество, стоящо на някакви си двадесет метра от мен. От нас.

Ние с Невил и няколкото нисши застинахме нерешително. Що се отнася до Клавдий, той вече беше успял да изчезне някъде. Бърз човек, трябва да призная, и дракон да е с него, но друго ме вълнуваше в момента — сега какво ще правим? Е, открихме убиеца, който така старателно търсехме, и сега какво?

Лъчите на залязващото слънце се отразяваха в черната черупка на съществото, без да му причиняват никаква вреда. Ако това беше вампир, то явно беше малко по-особен… Ама за какво говоря? Това е Съществото! Създание, много по-лошо и по-опасно от който и да е вампир. Плъховете са призовали Големия брат, за да отмъсти… на нас?

— Зак — Невил ме хвана за раненото рамо и стисна толкова силно, че ми притъмня пред очите. — Това то ли е?

— А ти как мислиш? — усмихнах се накриво, едва сдържайки стона си.

Съществото стоеше полуобърнато към нас и активно се занимаваше със своите си дела, тоест вечеряше. Не знаех от кой несретник похапва, но десерт можеше да е всеки един от нас.

Бързо започнах да плета защитни стени между нас и съществото. Една Въздушна… и една от моите Универсални стени, просто за всеки случай. Дори не се опитах да създам защитни сфери, а просто направих непрекъсната стена пред мен и Невил. От телепортиращото се Същество сферите нямаше да ни спасят, а стената поне ще ми позволява да маневрирам.

— Надявам се, че не трябва да го хващаме живо? — попита един от вампирите, измъквайки изпод плаща си доста голям нож.

— Само това оставаше! — отговорих бързо. — Само мъртво!

Междувременно съществото приключи и се обърна към нас.

— Къде са му очите? — изненада се Невил. — Да не е сляпо?

— Мечтай си — засмях се аз и сякаш в потвърждение на думите ми съществото вдигна ръце над главата си и закрещя.

Аз виждах сцената с крещящите пръсти за втори път и за мен не беше такъв шок. Невил беше запознат със Съществото от моите разкази, на плъхове също се беше нагледал, така че не припадна, само малко пребледня. Затова пък моите зъбати приятели едва не се хвърлиха да бягат. Проклинайки целия свят, те отстъпиха зад гърбовете ни. Един от тях дори използва вързопа с умрелия плъх като щит.

— Атакувайте го с нещо! — завикаха умолително.

— Добре — лесно се съгласи Невил и започна да плете заклинание.

Аз не бях толкова сигурен, че нашите магии ще могат да наранят Съществото, но сега ме вълнуваше нещо друго. Защо ни гледаше толкова спокойно и не ни атакуваше?

Невил направи Огнена топка и я хвърли в лицето на създанието. Напразно…

Топката просто се пръсна на рояк искри в черната броня, без да нанесе никакви поражения. Но пък привлече вниманието му към нас.

Явно чудовището имаше проблеми със зрението — дори и в моите видения, когато гледах през очите му, всичко беше замъглено. Както и да е, на напълно черната му костена маска, която беше на мястото на лицето му, не се виждаха никакви органи за зрение или обоняние.

Изведнъж Съществото започна да се разтваря във въздуха…

— Пръснете се! — извиках аз, разбирайки какво предстои да се случи.

Невил реагира незабавно, дори ме изпревари с част от секундата, и отскочи на няколко метра. Ние бяхме свикнали с командите още в Академията — в двубоите на виковете на съотборниците трябваше да се реагира незабавно, но вампирите се засуетиха.

Съществото изникна от въздуха точно пред тях и сграбчи за гърлото двама наведнъж.

Ние с Невил стоварихме върху него всичко, което бяхме в състояние да създадем — Огнени топки, Ледени стрели, Въздушни юмруци. Но Съществото изобщо не ни обърна внимание и деловито източваше кръвта на вампирите.

С диви викове останалите нисши се хвърлиха към Съществото, но ножовете им ни най-малко не нараниха дебелата броня. Убиецът дори не се опита да ги отстрани, а продължи с вечерята си.

— Имате ли нещо против да се присъединя? — чу се някъде отгоре мек, но лесно открояващ се от писъците на вампирите глас.

Ние дори не успяхме да реагираме. От покрива полетя гъвкава фигура в черна роба и след като направи елегантен пирует във въздуха, се приземи между нас и Съществото.

— Мила компания сте се събрали — усмихна се сеонецът. По гласа безпогрешно познах вампира от Бойния клан, с когото се бяхме срещнали на покрива. — Недоучени Майстори, дефектни вампири, все отбор юнаци.

— А сега и ловец на глави — допълних аз.

Разбира се бях наясно, че да се шегуваш с истински вампир е малко… опасно. Но този мек и кадифен глас беше толкова дразнещ!

Съществото захвърли вече наистина мъртвите вампири и се извърна към нас. Останалите нисши, разбирайки, че няма да пробият бронята му, отстъпиха зад най-близкото укритие, тоест зад нас.

— Хайде сега да си поговорим с него на моя език — измърка вампирът и скочи върху Съществото.

Този път Съществото не остана със скръстени ръце, докато го атакуваха. То несръчно се опита да отскочи настрани, но вампирът промени траекторията си във въздуха и го ритна силно в главата. Никакъв ефект. Е, едва ли е очаквал да счупи здравата костна броня с крака си.

— Аха — учуди се сеонецът.

Съществото извика с всичките си усти и се опита да сграбчи вампира за гърлото. Естествено представителят на Бойния клан лесно избягна лапите му и дори успя да прокара нокти по него. Съществото обидено изрева.

Ха, наистина ли го нарани?!

Съществото отново се разми във въздуха и изчезна.

— Къде избяга?

Вампирът явно не очакваше такъв ход и се заоглежда изненадано.

— Хей, какви са тези номера…

Някъде отдалеч се чу сърцераздирателен рев — Съществото явно беше нещо недоволно.

Обърнах се към Невил.

— Как мислиш, трябва ли да продължим преследването… Невил?

Той ме гледаше много странно. С абсолютно празни, бих казал стъклени, очи.

— Хей — махнах с ръка пред лицето му. — Невил, къде си?

И тогава той ме удари. Поех удара с бузата си и дори нямах време да се учудя, когато приятелят ми метна Огнена топка към мен.

Добре, че рефлексите ми не ме подведоха и този път. Бързо паднах на земята и топката прелетя над главата ми, но Невил използва момента и успя да ме ритне в ребрата.

Претърколих се настрани и бързо се изправих на крака.

— Какво правиш?

Покрай мен прелетя нисш вампир. Да лети, разбира се, не може, значи някой му е помогнал в това начинание. Удряйки се в невидимия ми Въздушен щит, вампирът тупна право в краката на Невил, а той, за моя изненада, започва яростно да го рита с крака, напълно забравяйки за мен.

Малко встрани два нисши вампира ритмично се налагаха с взети от близката къща дървени колове.

Каква е тая идиотска история. Всички ли са полудели?

— Ама че е заразително! — изникна до мен вампирът от Боевия клан. Дръпнах се настрани, очакайки да се нахвърли върху мен, но очевидно той не беше се поддал на психозата.

— Тази твар владее хипноатаката! — каза той.

В гласа му ясно долових изненада.

— Какво ще правим? — глупаво попитах аз.

— Нищо, сега те сами ще се избият един друг — вампирът сви рамене.

— Как така ще се избият?!

Погледнах към Невил, който продължаваше да рита лежащият на тротоара вампир.

Не, това няма да стане. Ще трябва да го нокаутирам така, че да не пострада. И нисшите вампири се налагаше да спася, все пак сега те работят за нас и трябва да се грижим за тях.

— Чудя се — междувременно продължи вампирът. — Защо хипноатаката засегна всички освен теб?

И теб също, моят зъбати познайнико. Но на глас не казах нищо.

— Откъде да знам? — махнах раздразнено. — По-добре ми помогни да успокоим приятелите ми.

Вампирът наклони главата си на една страна.

— Ха. Приятелите са си твои — ти се оправяй. Аз ще се огледам за Съществото, то все още е някъде там.

Ама че гад.

Вампирът отиде до най-близката къща и с едно бързо движение скочи на покрива.

— Ще се видим — кимна ми той за сбогом и изчезна.

— Надявам се, че няма, — измърморих аз и запретнах ръкави.

Е, време беше да „успокоя“ разбеснелите се приятелчета. Още повече, че Невил приключи с вампира и насочи вниманието си към… Слава богу, че не затворих двама ни в обща защитна сфера, а просто създадох Въздушна стена. Сега само се скрих зад стената и всички Огнени топки на Невил със съскане се пръскаха в нея. Не знаех колко дълго ще издържи тази защита, така че реших да не рискувам и създадох един голям Въздушен щит около себе си.

Така, време беше да атакувам.

Концентрирах се и сплетох пет Въздушни юмрука. Прецених, че нямаше да му причинят особена вреда, само ще го нокаутират.

Невил, противно на очакванията ми, успя да се защити и дори ми отвърна с Огнена птица, която ме обиколи и се опита да ме удари в гръб. Добре, че вече бях организирал кръговата си отбрана.

Това не смути приятеля ми — той продължи да ме атакува с всички атакуващи заклинания, които знаеше — Огнени кълба, Огнени птици, Ледени стрели и дори се опита да създаде под краката ми Огнен стълб. Можех само да се чудя откъде намира сили за всичко това. Аз също се опитах да го атакувам, но бързо разбрах, че е по-добре да се съсредоточа върху обновяването на енергийните щитове.

Значи нямаше да е лесно. Ако продължава така, скоро ще пробие всички мои щитове…

Е, сам си го изпроси.

Създадох нова версия на енергийния щит, заменяйки Огнената топка с по-безопасния вариант на движеща се Въздушна стена. Сега след като Невил унищожи този щит, цялата му енергия ще отиде в огромна Въздушна стена, която ще се придвижи към него и мисля, че моят хипнотизиран приятел няма да може да измисли защита от нея.

Реших и го направих.

Невил с маниакална ярост хвърляше заклинания към мен. Ако продължава така скоро ще падне от изтощение.

Хлоп!

Ето я Въздушната стена!

Тя наистина се оказа не малка, меко казано. На мястото на възникването й въздухът завибрира леко, така че съвсем ясно виждах границите й — около двадесет метра височина и ширина.

Викерс-старши дори не се опита да се махне от пътя й. Единственото нещо, което успя да направи, беше да се закрие с щит. Разбира се, доста по-слаб в сравнение с натрупалата много енергия Въздушна стена.

Стената се стовари върху Невил, изблъска го до най-близката къща и го удари в стената.

— Надявам се, че не съм те повредил много — уморено казах аз и приклекнах, но нямаше кой да ме чуе. Приятелят ми беше в дълбок нокаут, търговецът се беше изпарил още в началото на битката, а нисшите вампири… трима лежаха в безсъзнание, а другите двама вече можехме спокойно да ги погребем… момент, първо трябва да им отрежем главите… просто за всеки случай…

Как само ме болеше главата от всичко това.

АКТ ТРЕТИ — СЕМЕЕН

— Семейството — това е най-важното нещо в живота.

Черната вдовица.

— Семейните ценности са безценни и затова струват много скъпо.

Търговец на безценности.

— Ако не бяхте ме родили, бих си помислил, че искате да ме убиете.

Благодарен син.

ДЕЙСТВИЕ 0

Малката медитативна зала номер 7 беше празна, както и другите учебни помещения от малкия кръг. Под малък кръг се подразбираха всички зали на Академията, в които се обучаваха учениците от началните класове. Залите от средния кръг все още се използваха по предназначение, тъй като не всички по-големи ученици бяха изпратени на практика. Що се отнася до висшите зали, те винаги се използваха — графикът им беше запълнен за месеци напред. Във висшите зали можеха едновременно да се упражняват не повече от двама Майстори, но най-често се използваха индивидуално. Всеки Майстор правеше определени изследвания в своята си област и само във висшите зали му беше позволено да извършва практически експерименти без ограничения. В Академията тези специализирани стаи бяха само две на брой.

Затова пък малките медитативни зали бяха предостатъчно. Ето защо „Децата на дракона“ винаги провеждаха срещите си в някоя от тях.

Първи в залата, както винаги, се появиха Младшите. Това бяха ученици от втори и трети курс, членове на обществото отскоро и още неминали през посвещението. Те влязоха тихо, стараейки се да не вдигат шум — показваха уважение и лека уплаха. А може би не само показваха. В края на краищата тайното общество не беше среща на стари приятели, всичко беше много по-сериозно и опасно. Наказанието за участие в такива срещи можеше да бъде много сурово, включително изключване от Академията без право на възстановяване. Какво караше членовете на тайното общество да обръщат гръб на всички забрани и правила? Може би усещането за постоянен риск и опасност, нали забранения плод е най-сладък. Или ги привличаха тайнствените забранени знания — магията на драконите.

Тъй като залата за медитация не беше предназначена за такива срещи, учениците просто трябваше да се подпрат на стените. Малко след Младшите в стаята започнаха да влизат и Старшите — ученици от горните курсове, преминали през посвещението. Те се събираха в отделни групички и стояха настрани от непосветените.

„Деца на дракона“ започваха да се наричат след първото самостоятелно влизане в осъзнатия сън, при което започваха пълноценното обучение по забранена магия. Целият процес на обучение се провеждаше в нематериалния свят, в който последователите на забранената магия се пренасяха по време на сън. Естествено, разликата в знанията между Младшите и Старшите беше просто огромна.

Последни се появиха няколко Майстора. И по-точно — трима. Насъбралата се тълпа се раздели, пропускайки новодошлите до центъра на залата.

Майсторите пристъпиха спокойно, както подобава на хора от техния ранг. Заставайки в центъра, те създадоха за себе си една неголяма маса и кресла — закъде без удобства?

— Братя — с приятен баритон започна единият от Майсторите. — Днес е дванайсетото ни реално заседание, за което ви поздравявам.

През тълпата ученици премина одобрителен шепот.

— Ние не разполагаме с много време, така че веднага пристъпваме към работата. Както вероятно вече знаете, неотдавна бяха заловени ученици, участвали в изпитания за потенциални последователи на братството. Те бяха осъдени на лишаване от сили за срок от сто години.

Залата зашумя. За всеки човек, занимаващ се със Занаята, загубата на силите е равносилно на ослепяване. Всички „прегорели“ ученици много тежко преживяваха времето до възстановяване на способностите им, което обикновено беше една година. А какво остава за принудителното отнемане на силите за сто години.

— Да, наказанието е тежко — леко повиши глас Майсторът. — Но! Заниманията със забранена магия не изискват използване на обичайната магическа енергия, така че изключените ученици ще могат спокойно да продължат обучението си в магията на драконите извън Академията.

Дори това твърдение не успя напълно да успокои учениците. Въпреки че беше забранена, магията на драконите нямаше приложение в реалния живот. И сега, когато над учениците надвисна реалната заплаха да изхвърчат от Академията, забранената магия и тайното общество мигом загубиха голяма част от своята привлекателност. Много се замислиха дали да не зарежат цялата работа, а някои вече бяха решили и просто не дойдоха на заседанието.

— Това е много тъжно, но обстоятелствата налагат да вземем сериозни мерки — продължи Майсторът. — На събранието на Майсторите беше решено да се създаде специална група за изследване на забранената магия и ние непременно трябва да внедрим свой човек там. Така че ако пред някой от вас се появи и най-малката възможност да бъде сред участниците, направете всичко, за да влезете в нея. В допълнение, има още редица мероприятия, които непременно трябва да проведем тази седмица. Първо…

И тогава в залата гръмна експлозия. От силата на взривната вълна вратата на залата излетя и удари в краката няколко ученика. На прага се появи фигура в сива ливрея и бавно пристъпи вътре.

— Баста, конспиратори, загазихте — каза висшият Майстор. — Всички да застанат с лице към стената, всеки опит да направите заклинание ще се разглежда като нападение срещу представител на Общото събрание.

Учениците, изпаднали в шоково състояние, дори не помислиха да се съпротивляват и послушно се обърнаха към стените, но Майсторите не бяха толкова послушни. Те отлично знаеха какво наказание ги очаква за активното им участие в „Децата на дракона“.

Тримата едновременно скочиха на крака и започнаха да правят заклинания. Много заклинания. Първо, разбира се, се опитаха да се телепортират, но пространството наоколо беше надеждно блокирано и не им оставаше никакъв друг избор, освен да се бият до последно.

Във висшия Майстор се насочиха разноцветни мълнии и много други невероятно сложни заклинания, включително и енергийно заклинание срещу вампири, но той с лекота се защити от тях. Въпреки че пред Майсторите-ренегати стоеше само един човек, в действителност срещу тях се биеха дузина Майстори — сложна система от блокировки обхващаше малката медитативна зала, надеждно отделяйки я от околното пространство, включително от източниците на енергия. Всичко приключи за по-малко от две минути — енергията се изчерпа и потока атакуващи заклинания секна. Единствените пострадали от атаките на Майсторите-ренегати се оказаха колегите им от тайното общество, което не успяха да се прилепят към стените или да легнат на пода.

Залата беше енергийно изпразнена и те не можеха повече да се съпротивляват, само висшият Майстор все още имаше енергия, защото я получаваше по таен енергиен канал. Ако Майсторите-ренегати не бяха толкова заети със създаването на нападателни заклинания, сигурно щяха да забележат тънкия сноп енергия, простиращ се от процепа на вратата до неговата ръка.

— Казах до стената! — високо повтори той и с лекота разпръсна тримата Майстори, използвайки елементарно левитационно заклинание, сякаш бяха недоучени първокурсници.

Майсторът направи няколко крачки напред и зад него в залата се втурнаха десетки други Майстори. Те спокойно и експедитивно започнаха да слагат заклинания за временно блокиране на магическите способности на всички заговорници, след което ги извеждаха от залата.

— Мисля, че с „Децата на дракона“ е свършено — каза Ромиус, гледайки как службата по сигурност в Академията извежда задържаните. — Остана само още една дреболия — да намерим този, който започна целият този цирк.

* * *

В същото това време, но на съвсем различно място, се провеждаше среща на основателите на „Децата на дракона“.

Слънцето блестеше по златните покриви на Лита, щедро дарявайки жителите с топлина и енергия. Две фигури — едната в червена ливрея на Майстор, а другата в златните дрехи на Висок дом — висяха в небето над града и водеха спокоен разговор.

— Значи смяташ, че е време да се отървем от тайното общество? — лениво попита благородникът.

— Вече се отървах от него — спокойно отговори Майсторът. — Точно в този момент службата за сигурност на Академията ги залавя.

— Залавя ги? А не беше ли по-добре просто да ги унищожим?

— За какво? Нека в Академията вярват, че са хванали всички „Деца на дракона“.

— Но те могат да научат…

— Те могат да научат толкова, колкото знаят заловените „деца“, а те не знаят нищо — шепа наивни деца. Този ход беше планиран предварително и основната организация няма да пострада, просто ще се възползва от това.

— Щом така смяташ… — дворянинът се протегна лениво. — А какво става с Фонтана на съдбата? Трябва ми да го изследвам и то колкото се може по-скоро.

— Ние работим над това — не много уверено отговори Майсторът след кратка пауза. — В Крайдол възникнаха сериозни усложнения, а не искаме да работим на два фронта. Избягал опитен образец тероризира града, до момента е заразил много хора… а и не само хора, но и плъхове, кучета, котки…

— Нали изпратихте там вампир. Това не е ли достатъчно? — изненада се благородникът.

— Това Същество не знае почивка. Вампирът може малко да ограничи темповете на инфекцията, но с всеки изминал ден става все по-трудно и по-трудно.

Дворянинът разтегна устни в зла усмивка, присъща по-скоро на вампир, а не на представител на човешката раса.

— Е, значи моите изследвания са помогнали да се създаде наистина добро оръжие. Мисля, че скоро Шатерския халифат ще престане да съществува. Ако в градовете им се появят дузина подобни създания, те ще понесат унищожителни загуби. И докато Инквизиторите решават изсипалите се на главите им проблеми, ние ще можем спокойно да ги атакуваме…

— Да — съгласи се Майсторът. — Това непланирано тестване на Черната смърт ни позволи да научим много нови неща и да оценим потенциала на Съществото. Но трябва да отбележа, че Крайдол е наш град и ние сме длъжни да защитаваме жителите му.

— Да, разбира се, — сдържано се съгласи благородникът. — А как са Патрулите? Мислех, че именно за тази цел ги създадохме. В Крайдол нали има поделение на Патрула?

Майсторът дълбоко въздъхна.

— Да, но това са просто ученици.

— Тогава изпратете и някой друг… — лениво махна с ръка дворянинът.

— Уви, с Черната смърт може да се справи само вампир, защото Съществото е абсолютно нечувствително към магия, дори и към физическите й проявления. Между другото, с Фонтана на съдбата също има проблеми — моите хора казват, че е невъзможно да го изнесат от къщата, в която се намира. Така че ще се наложи да изчакате, докато измисля решение на този проблем.

— Не могат да го изнесат? — дворянинът беше малко изненадан.

— Така казват — сплитането на фонтана е тясно свързано с нещо, намиращо се точно под къщата. Ще трябва да се занимая лично с това веднага след като приключа с другите си дела. А дотогава… избягалият образец е много по-важен — трябва да бъде унищожен. Спешно. В противен случай ще стане твърде късно.

— Ако всичко е толкова сериозно, ще почакам. Но търпението ми не е безгранично, не забравяй — ти си ми длъжник…

— Аз винаги държа на думата си — прекъсна го Майсторът и тихо, но много сериозно добави: — И винаги си плащам дълговете.

В гласа на Майстора имаше открита заплаха, но дворянинът не й обърна никакво внимание.

— Това е добре…

Неочаквано дворянинът трепна.

— Време е да се събуждам — бързо каза той. — Следващият сеанс — утре по същото време.

После затвори очи и изчезна.

Майсторът повися още известно време във въздуха, съвсем сам, наслаждавайки се на откриващата се гледка. От такава височина Златният град напомняше малко гнездо. Златното гнездо. В далечината се виждаха очертанията на Пограничните селища, а като едва забележими точки — замъците на вампирите.

Височината беше просто чудовищна — нито една птица не можеше да лети толкова високо над облаците. Но Майсторът не се вълнуваше от този факт.

— Време е и аз да се събуждам — реши той и бавно се разтвори във въздуха.

* * *

Слънцето потъна зад хоризонта, превръщайки Древната гора в огромно черно петно, разположено насред Пограничните райони. Черно и опасно петно, надарено със собствен неподражаем разум.

На края му се появиха три фигури. Гората сякаш ги изплю като чужд, вреден елемент. Макар че на практика само двамата бяха вредни, а третият — точно обратното.

— Свобода! — облекчено въздъхна Келнмиир.

— Ура! — присъедини се и Велхеор. — Едва не се разболях от тази зеленина! Мислех, че нищо не може да ме раздразни повече от златните домове в Лита. Оказа се, че може!

Друидът недоволно погледна вампира, но благоразумно замълча.

— Е, сега накъде, към Крайдол ли? — попита или по-скоро нареди бившият цар на вампирите.

— Убиецът там ли е? — рязко попита друидът.

— Не — поклати глава Келнмиир, — но там е тази, която той със сигурност ще преследва.

Херион сви рамене.

— Значи и той ще бъде там. За мен това е достатъчно…

— Самоуверено момче — ухили се Велхеор. — Надявам се, че ще останеш доволен от срещата си с Канмиир…

Те бавно вървяха по едва забележимата пътека, преминаваща през огромното поле. Високата трева на практика ги скриваше от любопитни погледи… но за единственото същество, което ги следеше, тя не беше пречка.

— Херион, представяш ли си, те подпалиха замъка ми — възмущаваше се Велхеор. — Слугите се разбягаха, изгоряха почти всичките ми записки… Дори не може да се живее там!

Друидът се усмихна.

— Не разбирам как изобщо някой може да живее в тези каменни кутии.

— И не е само това! — продължаваше да се оплаква най-кървавият вампир на хилядолетието. — Келнмиир, подлецът, се отказа от семейния замък заедно с титлата Крал на вампирите! И сега просто няма къде да отидем…

Под краката им тихо шумолеше тревата, вятърът виеше, щурците свиреха… На небето бавно се търкаляше бледата луна, осветявайки пътя на пътниците и чертаейки около него тайнствени шарки, на които можеше да се наслади единствено друидът. Вампирите отлично виждаха в тъмното и не правеха голяма разлика между осветени и тъмни места.

— Каква романтика — възхитено въздъхна Келнмиир, прекъсвайки поредната тирада на Велхеор. — Като в добрите стари времена, когато ловувахме начинаещи магьосници, помниш ли? Луна, вятър, природа… красота!

— Студено и грозно — изкоментира Велхеор. — Вече съм твърде стар и отдавна предпочитам топли, тихи и спокойни замъци… разбра ли? Замъци! Хайде да си върнем стария ти замък, а?

Келнмиир нямаше време да отговори.

— Вижте! — извика Херион, сочейки някъде нагоре.

Вампирите послушно погледнаха към небето, но дори и тяхното несъмнено силно зрение не им помогна да определят каква точно е тази черна точка, движеща се над облаците. Нещо много голямо и крилато.

— Дракон? — предположи Келнмиир.

— Може би — съгласи се Велхеор. — Само не си спомням кога за последен път са се появявали в нашата долина.

Под долина той имаше предвид цялата част от континента, отрадена на запад от Далечните планини, на север — от морето, а на юг — от Древната гора. Сега на тази територия се простираше Империята на елирите, но преди време, вампирите отлично помнеха тези времена, тук нямаше нищо друго освен огромни открити пространства — полета и малки горички.

— Вие виждали ли сте изтински дракон? — опули се Херион.

— Пита дали сме виждали дракон — избухна в смях Велхеор. — Чу ли го, Кел?

Келнмиир не откъсваше поглед от небето, наблюдавайки полета на неизвестното същество.

— Чух го.

Вел размаха ръка и гордо попита друида:

— Чувал ли си легендата за възникването на Занаята?

— Кой не я е слушал — леко нервно отговори Херион. Той започваше да подозира накъде бие този странен, често говорещ непонятни неща вампир, и това малко го уплаши.

— Ние взехме пряко участие в нея — потвърди неговите опасения вампирът. — Всъщност аз написах тази легенда, няма какво да скромнича.

— Но „Легендата за дара на Дракона“ е написана от човек — намръщи се друидът, — много добре си спомням.

Велхеор тихо изруга.

— Без коментар. Не съм виновен, че в нашият свят все още не са измислили такова просто нещо като авторските права.

— На младини Велхеор планираше да напише хроника за себе си — каза Келнмиир, без да откъсва очи от небето — но след това го домързя и даде всичките си записки на един човек.

— И той ги публикува от свое име — гневно каза Велхеор. — Разбира се, след това го намерих и му обясних каква грешка е направил… но за съжаление, хроникьорът умря преди да успее да поправи грешката си. Много ме ядоса този крадец на интелектуална собственост.

Известно време продължиха мълчаливо — Келнмиир продължаваше неотлъчно да гледа странната птица, Велхеор наново преживяваше минали събития, а друидът… периодично хвърляше погледи към вампирите и се опитваше да си представи какво е това, да живееш хиляди години и да оставаш все така… жив. Той беше виждал друиди на по хиляда и петстотин години, но те бяха старци, изсушени както отвън, така и отвътре. Херион не искаше да си признае, но вървящите до него вампири изглеждаха много по-живи и жизнерадостни, отколкото много от неговите приятели, живели само по сто години — животът не беше бреме за тях. За разлика от дълголетниците друиди…

— Вижте, изглежда се спуска — изведнъж извика Келнмиир.

И тримата погледнаха към снижаващото се същество и колкото повече се снижаваше, толкова повече растеше увереността на друида, че това е дракон. Той се позоваваше на описанията в книгите и на размера на приближаващото се същество, които наистина много напомняха на това полумитично същество. Затова пък вампирите, често срещали истински дракони, отдавна се бяха уверили, че приближаващото се същество не може да бъде дракон — прекалено тъмен цвят, твърде малки крила, твърде голяма уста и прекалено дълги зъби…

— Не може да бъде — прошепна друидът.

— Не мога да повярвам — удиви се Велхеор. — Това е…

Съществото буквално рухна на земята близо до тях, вдигайки облак прах, който не успя да скрие от погледите на приятелите цялото величие и чудовищност на госта. Именно чудовищност, защото пред тях на задните си лапи стоеше истинско чудовище — огромно сиво тяло, покрито с множество червени, светещи в тъмното изпъкнали вени, ципести крила, сгънати на гърба му, но се виждаше, че са скъсани на много места. Наситено червените очи проблясваха в тъмното с магическа светлина, а огромната, заемаща половината глава уста беше широко отворена в безмълвен писък, или пък беше твърде широка усмивка. Размерите на приземилото се пред приятелите чудовище би накарало дори кралски трол да направи почтителен поклон!

— Кървавият Бог — тихо каза Келнмиир.

Още не можеше да реши как да реагира на появата на толкова легендарно същество.

— Куул-Наг — прошепна до него Велхеор.

Дори живелите повече от три хиляди години вампири никога не бяха чували за хора или вампири, които да са виждали Куул-Наг. Разбира се, в земите на клана Миир имаше една огромна статуя, посветена на Кървавия Бог, но Келнмиир винаги се беше отнасял много скептично към всякакъв вид религия, а Велхеор беше по-невярващ и от него… Така че сега приятелите с огромен интерес разглеждаха един истински бог и болезнено размишляваха какво би могъл да иска той от обикновените, дори и да са живели дълго, простосмъртни.

— Това е ваш приятел, нали? — облекчено въздъхна друидът. — А аз се уплаших, че е дракон.

— Повярвай ми, това е много по-лошо — увери го Велхеор. — С дракон бихме могли най-малко да се споразумеем, но с това… дори не знам дали може да говори — той се засмя нервно. — Приятел, а… голям си майтапчия.

Огромното чудовище смешно наклони глава, сякаш слушаше това, което казваше вампира.

— Вижте, може би не се кани да ни изяде — отбеляза друидът.

За чест на Херион, гласът му почти не трепереше. Е, само съвсем малко…

— А може би се чуди с кого да започне — предположи Келнмиир. — Как мислите, ще успеем ли да стигнем до гората?

Кървавият Бог разпери криле, сякаш за да им покаже, че е безполезно да бягат. Огромната уста се отвори широко и всички се разтресоха от мощния бас:

— Няма да успеете!

За момент им се стори, че земята се разтресе от гласа му. Няколко секунди по-късно се убедиха в това, защото чудовището продължи:

— Имам нужда от един от вас!

— Няма проблем — Велхеор се засмя и погледна друида с многообещаващ поглед. — Сам разбираш, приятелството си е приятелство, но…

Херион се намръщи, но не помръдна от мястото си.

— Един от вампирите! — каза чудовището.

— Сега вече имаме проблем.

Друидът помисли малко и направи крачка встани от вампирите, но не избяга, може би му беше интересно как ще свърши всичко това. А и не можеше като вампирите просто така да зареже своите, дори и временни, другари.

— Ще си счупиш зъбите! — заплаши Велхеор, но на фона на тътена на Кървавия Бог гласът му прозвуча като писък на комар.

Може би това се стори много смешно за чудовището, защото то отвори устата си още по-широко, колкото и да изглеждаше невъзможно, и се засмя.

— Какво ще правим, Кел, ще бягаме или ще се бием? — попита Велхеор, опитвайки се да не падне на тресящата се от смеха на Кървавия Бог земя.

— Ще говорим — отсече Келнмиир.

Изчаквайки момента, когато Кървавият Бог спря да се смее, бившият цар на вампирите направи крачка напред и вирвайки глава, попита:

— Защо ти е нужен един от нас?

— Мисля, че мога да не се отчитам пред теб — прогърмя чудовището. — И тъй като сам излезе напред…

Кървавият Бог внезапно се хвърли напред с намерение да хване вампира, но Келнмиир мълниеносно отскочи назад и се претърколи по тревата. В същото време Херион атакува чудовището с топка зелена енергия, но без да успее да му нанесе някаква вреда.

— Искате да си поиграем? — попита Кървавият Бог, очевидно случващото се му доставяше удоволствие. — Добре, нека да играем.

Вампирите и друидът започнаха да обграждат огромното чудовище от три страни, надявайки се да постигнат някакво тактическо преимущество. Само че можеха ли изобщо да нанесат истински щети на Кървавия Бог…

Друидът се опита да го атакува откъм гърба, но чудовището лениво махна с крило и го отхвърли на стотина крачки. В същия момент Велхеор сграбчи второто крило и започна трескаво да го разкъсва с нокти.

— Ама че си упорит — със странно задоволство в гласа каза Кървавият Бог и внимателно хвана вампира с два нокътя, всеки от които беше с размер на средно голям човек.

Чудовището поднесе вампира към лицето си и го разгледа с интерес от всички страни.

— О, бързак значи. Може би теб трябва да взема?

Междувременно Келнмиир, възползвайки се от кратката пауза, отлетя зад гърба на чудовището и се опита да среже с нокти крака му там, където би трябвало да бъде сухожилието. Куул-Наг изрева от болка и изпусна Велхеор. След това, тропвайки с крак, то изтръска Келнмиир и страховито избоботи:

— Време е да приключим с тази игра!

Куул-Наг ритна Велхеор, принуждавайки го да повтори полета на друида, и с изненадващо бързо за такова огромно същество движение сграбчи Келнмиир. Вампирът просто потъна в огромната лапа на Кървавия Бог — покритите с черни люспи пръсти здраво обхванаха тялото на Келнмиир, спирайки дъха му.

В равнината се разнесе доволен рев:

— Избирам теб!

Неуспелите да помогнат на приятеля си вампир и друид съвсем ясно, като в забавен кадър, гледаха как Кървавия Бог подхвърли във въздуха отчаяно мятащия се Келнмиир, отвори огромната си уста… и го глътна.

— Не-е-е! — извика Велхеор и се хвърли към чудовището, но то просто размаха ципести крила и отлетя. Въздушната вълна повдигна вампира от земята. Той падна по гръб и повече не се опита да се изправи, тъпо гледайки към вдигащото се все по-високо и по-високо чудовище.

— Глупости — промърмори зашеметеният вампир. — Това не може да бъде… разбира се, срещал съм фанатизирани вярващи в Куул-Наг, но никога през живота си не съм виждал доказателства за съществуването му. А тук… изненада… глупости…

На тревата до него седна друидът.

— Мисля, че за първи път осъзнах важността на забраната да напускаме гората.

ДЕЙСТВИЕ 1

„Преди да започна да разказвам за магията на драконите, искам да обясня смисъла на такова просто и познато ни състояние като съня. Да, на най-обикновения сън. Сънища сънуват всички — и хората, и друидите, и дори вампирите. Обикновеният сън — това е преди всичко проекция на нашето съзнание, тоест визуално изражение на нашите желания, спомени и преживявания, но само на това, което се съхранява в мозъка ни, пък дори и да е в най-отдалечените му кътчета, не повече. Така че нормалните сънища по никакъв начин не са свързани с магията на драконите и за тях няма да говорим, ще ги оставим на гадатели и психолози.

Магията на драконите е построена на напълно различна форма на пространството. Грубо казано, освен нашия има още стотици други светове, има и свят на дракони, който служи като един вид мост между останалите светове. За да отидеш от един свят в друг, трябва непременно да преминеш през света на драконите. Драконите са пазачите на пространството между световете, те са единствените същества, които могат да пътуват между световете във физическата си форма, всички останали трябва да напуснат тялото си.

Ето че дойдохме до темата за «реалните» сънища, аз винаги съм ги наричал «видения» — от думата «виждам». Виденията — това са нещата, които вижда нашето безплътно «аз» (някои го наричат душа), когато пътува между световете. Най-лесният начин да пуснеш душата си да броди по време на сън, макар и не задължителен, е с медитативни техники, които позволяват това, без да потъваш в нормален сън.

Мислиш, че виденията са твоя Дар? Не, не са, видения може да има всеки човек, друид или дори вампир. Човекът на съдбата, за разлика от обикновените хора, е настроен именно на своята съдба, в това е разликата. Ако виденията на обикновените хора са хаотични и почти неразличими от обикновените сънища, при теб всяко видение пряко е свързано с твоята съдба. Подсъзнателно ще можеш да различаваш обикновен сън от видение, но ще ти е трудно да разграничаваш видението от реалността. Това беше причината за моето… впрочем, за това по-късно.

Ти вероятно вече са имал видения на непознати и странни места, те обикновено започват в зряла възраст, а понякога и по-късно. Първите видения винаги са на други светове — за да видиш нашия свят ще трябва да се настроиш, а това отнема известно време, освен това има и ред други причини, поради които може да посещаваш един или друг свят. Например в някой от световете може да имаш сродна душа, или в миналото твоята душа да е съществувала в друг свят… но за това ще ти разкажа по-нататък. И така с течение на времето ще се научиш да управляваш виденията, настройвайки ги на това, което те интересува, а дотогава се радвай на това, което имаш — съдбата сама ще реши кога и какво следва да ти покаже. И най-важното — никога не се опитвай да провокираш «видение» извън съня, или да пътуваш между световете. Човешката душа не може да съществува дълго време извън тялото, така че лесно можеш да се загубиш между световете и да се разтвориш в пространството. Но пътешествието във физическо тяло е още по-опасно, нашият мозък не е в състояние да издържи на цялата сила на драконовия свят — ще започне да се разрушава и ще полудееш, също като мен. За съжаление, аз нямах наставник, който да ми обясни какво не трябва да правя в никакъв случай. Опитах се максимално да се приближа към света на драконите и платих за това с разсъдъка си…“

* * *

Сложих дневника настрана и разтърках сънените си очи.

Да, научавах все повече и повече интересна информация. Излизаше, че ще мога не само да предвидя бъдещето си и да видя някои важни моменти, свързани с тайните около мен, но и да пътувам между световете! Разбира се, това беше опасно и все още напълно непонятно за мен, но по принцип такава възможност имаше! Освен това, ще мога да влизам в чуждите сънища… например мога да погледна съня на Алиса и да разбера какво сънува. Днес тя много руга, дори не само руга, а едва не се нахвърли върху мен с юмруци. И Чез по-късно реагира не по-малко бурно, а пък Наив… този здравеняк едва не се разрида, когато видя Невил.

След срещата със Съществото на крака бях останал само аз, така че се наложи да наема няколко местни жители, за да пренеса всички пострадали при друидите. На половината път срещнахме Алиса и Наив. Какви викове бяха само! Представям си как сме изглеждали отстрани — дузина местни жители с доста опърпана външност (бяхме в бедната част на града), влачещи за краката два вампира, останалите четири ги влачеха за ръцете. А отпред крача аз, очукан и мръсен от главата до петите, с Невил на рамото — него не го оставих на никого.

— Какво се е случило? — изпищя Алиса.

— Какво се е случило с Невил? — като ехо повтори Наив.

— По-добре не питайте — уморено махнах с ръка.

— Кой го е подредил така?

Отговорих честно.

— Аз…

Добре, че бяха прекалено стреснати и не обърнаха внимание на думите ми. В противен случай Наив като нищо можеше да ме убие. Като цяло, нашето печално шествие бързо се превърна в истински цирк, който със скоростта на ужилен в задника кон влетя в общината на друидите. На входа, както и миналия път, имаше един друид охрана, но той не успя да каже нито дума, просто беше пометен от Алиса и Наив. След тях скромно влезе и останалата част от процесията.

Мелисия се ориентира много бързо в ситуацията и веднага извика още няколко друида, които поеха вампирите, а тя самата прегледа Невил. Напразно се бях притеснявал — моята стена не беше му причинила никакви наранявания, само леко мозъчно сътресение. Но проблеми все пак имаше, и то много сериозни. Попадайки под хипноатаката на чудовището, Невил беше започнал да изразходва всичките си магически сили, без да се съобразява, че ресурсите на тялото му далеч не са безкрайни. Друидката ни обясни, че така той просто може да „прегори“… ако вече не е „прегорял“. За съжаление това не може да се разбере веднага, но дори и на пръв поглед — както каза Мелисия — вътрешните му резерви са напълно изчерпани и нещо вътре в него е сериозно увредено. В смисъл не вътрешни органи, а енергийно ниво. Обясниха ни, че лечението на подобни травми може да отнеме доста дълго време. Самият Невил може да се изправи на крака още на следващия ден, но магическите му способности няма да се върнат така бързо. Ако изобщо се върнат…

В резултат на това Невил остана на лечение при друидите. Наив не искаше да се отделя от него и предпочете да нощува при него, а ние се отправихме към дома. По пътя Алиса ме подложи на унищожителен разпит, същото повтори и Чез след прибирането ни в Прокълнатата къща. И едва при Чез обърнах внимание на един интересен факт, който до този момент беше останал извън полезрението ми — търговецът беше изчезнал. Дали просто беше избягал или Съществото го беше докопало? Не знам, но за мен този малък мъж в разноцветни дрипи е много хитър и находчив — вероятно се беше скрил някъде и след като всичко беше минало, е хукнал да възстановява загубите си.

След всички събития през този ден ми трябваха няколко часа, за да дойда на себе си и да смеля всичко, което се случи. Цял час стоях под студения душ, опитвайки се по някакъв начин да подредя мислите в главата си, а след това дълго време лежах на леглото и тъпо гледах в тавана. Накрая реших да почета дневника на лудия Майстор, дано поне малко да се поотпусна. Защото ако спешно не се разсея от лошите мисли, може да се случи нещо още по-лошо… и то със самия мен.

Дракон да ме одере, кой би си помислил, че ще използвам подобно четиво за отмора? На фона на ставащите около мен събития откровенията на психото изглеждаха почти безобидни… Не, трябва да спя, утре е много тежък ден… Кого заблуждавам? При нас сега всеки ден е тежък!

Край, заспивам!

* * *

Под мен се простираше Крайдол.

Виждах го много ясно от висотата на птичи поглед — сгради, хора, животни. Моето зрение беше станало изключително остро и виждах всяко живо същество, дори… плъховете?!

Плъховете бяха в два цвята — сиви и черни. Черните като че ли бяха по-малко… опа! Един от сивите плъхове изведнъж стана черен! Болен ли беше или какво? Или… не може да бъде! Може би черният цвят означава зараза с паразити? Нали всичките ми видения напоследък са свързани само с най-неотложните проблеми, а това са паразитите и Съществото. Въпреки че има и Алиса, но в този списък тя все пак е излишна.

Ако съм прав, то черно оцветени са не само плъхове, но и… кучета, котки, хора! И къде отиват те?

Бях толкова шокиран, че не забелязах веднага появата на още един наблюдател.

— Ти какво правиш тук?! — възкликна изненадано човекът в червена ливрея на Майстор, увисвайки във въздуха точно до мен.

Тогава пропаднах надолу.

* * *

Рано сутринта в стаята ми нахлу ураган.

— Вчера научих много важна информация — още от прага ми съобщи Алиса и се пльосна на леглото.

Положих усилия да отворя очи и да погледна неочаквания гост, но нямах особен успех. За трезво мислене изобщо да не говорим — каква, дракон да я вземе, информация толкова рано?

— Защо не каза вчера? — вяло попитах аз.

Ама че видение… още бях в шок.

— Вчера не ти беше до мен — обидено се намръщи Алиса. — Беше уморен след бойните си подвизи.

Обидена била — ами да, такъв бой, а не са я поканили?

— И сега ка-акво искаш да ми кажеш? — прозях се сладко.

— Разбрах що за момче е хлапето! — каза тя гордо.

Опитах се да вляза в час, но от мозъка — нищо.

— Какво хлапе? — малко извинително попитах аз.

Алиса изненадано се втренчи в мен.

— Утро е — опитах да се оправдая.

— Детето, което готвачът видя точно преди смъртта си — недоволно поясни тя. — Наложи се да обиколя целия град и дори ходих до близкото село, но го намерих.

Затова вампирите не са успели да ги намерят двамата с Наив! Но изобщо заслужавало ли си е да се мотаят незнайно къде?

— За какво ни е? — изразих на глас съмненията си. — Вече знаем кой е убил готвача и всички останали.

— Знаем — съгласи се вампирката — но с това дете нещата не са прости. Малкото момче е незаконен син на готвача и никой не е знаел за него освен един негов приятел по бутилка, на когото готвача е издрънкал всичко при пиянски запой. Семейството на момчето живее в близкото село, затова не успях да го намеря в града. Но не в това е работата. Физически невъзможно е момчето да е било в града същия ден, когато е убит готвача!

Забавно. И какво ни дава това?

— И да какви заключения ни води това? — попитах аз.

— Дракон знае — честно отвърна Алиса. — Но се случва нещо много странно: готвачът точно преди смъртта си вижда близък човек, когото не би трябвало да може да види.

Кога човек вижда нещо, което всъщност не може?

— Хипноза? — осени ме изведнъж.

— Ами да, това може да е било хипноза! — зарадва се Алиса. — Как не се сетих по-рано?

Намерила на какво да се радва.

— Тоест чудовището хипнотизира жертвите си, така че да не избягат — продължи тя нишката на моите разсъждения. — Но тогава защо нисшия в затвора видя истинският му облик.

Свих рамене.

— Че къде може да избяга?

— Логично — съгласи се тя. — Чудесно, всичко се нарежда.

— Нарежда се, но е по-скоро ужасно страшно — неволно потръпнах. — Ако това Същество може да те накара да мислиш, че пред теб е твой приятел и спокойно те атакува…

— То имаме сериозен проблем — завърши вместо мен Алиса. — Сякаш досега си нямахме.

Трудности, трудности… но Алиса седи до мен на леглото. Даже не седи, а практически лежи! Ливреята така съблазнително очертаваше фигурата на тялото й… За какво мога да мисля?

— За какво мислиш? — попита Алиса подозрително.

— Ами — смутих се аз — мисля за текущите проблеми…

— Ясно — усети се тя и с едно бързо движение скочи от леглото. — Добре, аз тръгвам, днес имаме много работа.

— Не ми казвай — казах, гледайки гърба на вампирката. — Първата работа ще е да посетим Невил.

— Да! — Алиса спря на прага. — Велес обеща да си спомни нещо за този твой Фонтан на съдбата, така че непременно отиди при него днес следобед.

Велес — това същия старик ли е или? Че какво би могъл да си спомни той… Не, ако Алиса ме помоли, аз, разбира се, ще отида…

— Алиса… Аха, вече си тръгна — погледнах с копнеж към мястото, където стоеше допреди малко. — Ама че работа.

Седнах на леглото, бръкнах под възглавницата и извадих дневника. Как да науча повече за виденията? Днес летях над града, наблюдавайки движението на заразените плъхове, а след това се появи този Майстор… Нима и друг използва магията на драконите? Може би „Децата на дракона“? Звучеше съвсем правдоподобно.

Дракон да го вземе този полудял Майстор, не стига, че почеркът му съвсем не е калиграфически, но и съдържание не е написал. Налагаше се да чета всичко наред, при това често да препрочитам по няколко пъти, опитвайки се вярно да преведа бръщолевенията му на разбираем език. Този психар вероятно е писал нещо за Фонтана на съдбата, нали е в къщата му! Но как да намеря къде точно… Всичко е написано разбъркано, при това на един доста старомоден и патетичен език.

Вратата изскърца и на прага се появи физиономията на Чез.

— Спиш ли? — изграчи той.

— Че то може ли да се спи от вас — измърморих аз раздразнено.

Чез се вмъкна в стаята и рухна на стола.

— Не знам за мен, но предишния посетител, мисля, че не би го… проспал.

Сграбчих възглавницата и я хвърлих към Чез, но той успя да постави Въздушен щит.

— Хайде, ставай вече. — Той вдигна възглавницата от пода и я хвърли обратно към мен. — Трябва да ти разкажа за последните събития…

— Какви събития? — предпазливо попитах аз.

— Обличай се, сам ще видиш. Алиса вече хукна да гледа.

* * *

Заинтригуван от Чез, аз веднага скочих от леглото и сложих ливреята, справяйки се без проблем с всички връвчици и катарами. Времената, когато губех дълги минути в обличане на специалното ни облекло, отдавна бяха история — сега целият процес ми отнемаше едва няколко секунди.

Слязохме долу и пресякохме празната зала. Странно, вчера тук оставихме двама нисши вампира със строга заповед да не мърдат далеч от ценния кактус.

Чез ме изведе на верандата и с широк жест посочи подредената от друидите градина.

— Възхищавай се.

На неголяма полянка почти на четири крака пълзеше Алиса в компанията на двата вампира, които уж трябваше цяла нощ да пазят Фонтана на съдбата.

— Каква е тази масова лудост?

— Не гледай тях, виж полянката — обясни Чез.

Послушно се вгледах. Поляна като поляна, само тревата е почерняла на места… сякаш е имало пожар.

— Нищо не разбирам — честно признах аз.

— Сега ще ти обяснят всичко — увери ме Чез. — Хей, Даркин, ела тук!

О, и нашият вампирски приятел е тук, направо не го познах. Странно, него не сме го оставяли за охрана. Впрочем той се включваше навсякъде, където е възможно — понякога ми се струваше, че успешната работа на Патрула го вълнуваше дори повече от нас.

— Привет, Зак — енергично поздрави Даркин. — Чу ли вече за нападението?

— Нападение?!

— Аха, още не си чул — стори ли ми се или той се усмихна?

Все пак трудно се общуваше с нисшите вампири — кожените им маски напълно скриваха какви чувства са отразени на лицата им.

— Разказвам — продължи вампирът. — През нощта дойдохме да сменим охраната и попаднахме на много интересна картинка — на полянката беше пълно със сновящи насам-натам плъхове. Много плъхове, десетки, ако не и стотици. И всички се опитваха да влязат в Прокълната къща, а преградата от храсти и магическа защита ги отблъскваше.

— Храсти?

Изглежда, че за една нощ бях много изостанал от живота тук.

— А ти си мислеше, че друидите просто така са посадили градината? — Чез открито ми се подиграваше. Очевидно му доставяше удоволствие да гледа изненаданата ми физиономия.

Аз внимателно се вгледах в храстите… бяха някак смачкани и обгорени.

— Те залавят плъховете с клони и ги душат — обясни ми Даркин. — Сутринта, когато слънцето се показа, всички плъхове изгоряха, затова храстите са обгорени.

— Аха, и черните петна по тревата също са от плъхове — досетих се аз.

— Да, тук вече действаше магическата защита. Не разбрах много, но според мен плъховете ги спираше някаква невидима стена, а след това те залепнаха за нея и останаха до сутринта. Между другото, отстрани всичко това изглеждаше много смешно.

Представях си. Особено ако плъховете са били толкова много, колкото вчера в мазето… Нали в моето видение всички черни плъхове се движеха в определена посока… Дали не е било към нашата къща?

Огледах полянката по-внимателно.

Храстите и тревата бяха доста обгорели, почти навсякъде се виждаха черните петна, оставени от плъховете. И нито един не беше преодолял защитата — кръгът, очертан около Прокълнатата къща.

— А разбрахте ли какво са забравили тези плъхове тук?

Даркин сви рамене.

— Искахме да ги попитаме, но така и не се решихме. Те като бесни се хвърляха върху невидимата стена, а и пищяха твърде силно и противно.

Щом дотук видението ми не грешеше, можех да приема за вярно и останалата част от него. Тоест, че заразата не е само по плъховете!

Отвлякох се за секунда и Алиса се появи до мен.

— Какво се замисли?

— Ами чудех се какво толкова ценно търсите по полянката?

— Нали каза, че Мелисия е помолила да й занесем цял плъх, за да го изследва — напомни ми Алиса. — Така че ние търсехме такъв…

Плъхът! Остана на онази улица, където се сблъскахме със Съществото! Носеше го един от вампирите, увит в дреха, но после къде остана този вързоп… идея си нямах. Тогава изобщо не ми беше до него.

— Съвсем остарях — огорчено казах аз и седнах на стълбите. — Вчера с Невил бяхме намерили един…

— Но сте го изгубили — предположи Чез.

Кимнах.

— Излиза, че напразно пълзяхме в онова мазе… и Невил пострада напразно.

— Невил ще се оправи — опита се да ме успокои Чез. — И друг плъх ще намерим, по-хубав от предишния!

— Ама че си… — замахнах с ръка.

— Нали това казвам, откога е време за закуска — съгласи се Чез и избягна удара ми.

Закуска, та закуска.

Честно казано, не можех залък да преглътна… първите пет минути. След това, разбира се, си наложих да изям три порции пирожки. Или четири? Хайде де, кой ще ми ги брои.

След обилната закуска започнахме да обсъждаме какво предстои да правим. Изглежда ни стана като традиция при всяко хранене да обменяме информация.

— Имайте в предвид, че скоро тук ще стане пренаселено — остро ни напомни Чез.

— И какво от това? — Алиса съсредоточено въртеше в ръце последната пирожка с конфитюр, сякаш се чудеше от коя страна да я захапе. — Даркин ще сложи някой от неговите да приема жалбите.

— Разбира се — съгласи се рижият ми приятел. — Точно на тази маса ще го сложи, така че хайде по-бързо да разпределяме задачите и да се пръскаме.

— Как така да се пръскаме? — изненадах се аз. — Сега трябва да се държим заедно…

— О, не! — почти едновременно възкликнаха Чез и Алиса, спогледаха се и се засмяха.

Но на мен не ми беше до смях. В града с всеки изминал ден ставаше все по-опасно и по-опасно. Надявах се да задържа приятелите си близо до себе си — щеше да бъде много по-безопасно.

— Хей, не разбирате ли, че тези паразити…

— Безусловно са много важни — съгласи се с мен вампирката. — Но първо трябва да се уверя в нещо… и следобед съм изцяло на твое разположение.

— Изцяло? — по инерция попитах аз и едва тогава осъзнах двусмислието на израза.

Алиса изсумтя презрително и за един кратък миг се превърна в онази високомерна вампирка, която крачила в зала „Златния полумесец“ в бяла рокля, високо вдигнала нос и без да обръща никакво внимание на подигравките на другите. Мисля, че отидох твърде далеч.

— И аз съм зает до обяд — прекъсна опасната пауза Чез. — А веднага след обяда заедно ще отидем да видим Невил.

Мелисия всъщност ни каза да не отиваме преди вечерта — Невил трябваше добре да се наспи. Тя и Наив се опита да изгони, но той не искаше и дума да чуе за това. Друидката бързо разбра, че е безполезно да спори с него и се примири, като строго му заръча в никакъв случай да не буди брат си.

— Ти пък с какво толкова си зает? — сопнах се раздразнено на приятеля си. — Алиса води разследването, ние се бихме, а ти какво прави вчера?

Може би бях твърде рязък, но как да обясня на приятелите си, че ситуацията е наистина много опасна? Не можех конкретно да кажа защо, но чувствах, че имаме сериозни проблеми. И ние, и целия град.

— Както ми беше заповядано, разработвах отличителния знак на Огнения патрул — не се смути Чез.

— Направи ли го? — заинтересува се Алиса. — И как изглежда?

— Ще видите — тайнствено се усмихна Чез. — Мисля, че ще ви хареса. След обяд се надявам да получа пробния образец.

Дай му само игрички да играе. Невил пострада, из града скита Същество убиец и разнася паразити, които заразяват плъхове и хора, а той с глупости се занимава!

— Зак — Алиса внимателно ме погледна в очите. — Имаш много странно изражение на лицето…

Спокойно… вдишване, издишване… няма нужда да се ядосвам…

— Така ти се струва — леко напрегнато се усмихнах аз. — Добре, нека да… действаме.

Чез и Алиса тръгнаха за своите много важни дела, а аз все пак трябваше да остана известно време. Нисшите вампири, за разлика от моите приятели, предния ден разрешиха няколко десетки жалби. Един от нас би трябвало да остане, за да контролира тяхната работа, да прочете написаните с ужасен почерк отчети и дори да поговори с няколко жители. Но защо? За да определи професионалната компетентност на вампирите, разбира се. Даркин ме увери, че той лично следи всичко, но тогава някой трябва да контролира него. Тъй като приятелите ми се оказаха много заети хора, с цялата тази бюрокрация трябваше да се заема аз.

За моя изненада вампирите се справиха много добре — нямаше жалби срещу техните действия, и то не защото хората се страхуваха. Просто вампирите съвсем старателно изпълняваха новата си работа и помагаха на жителите на града.

Ето, например, оплакванията на търговците срещу хулигани, които постоянно ограбват техните сергии. Вампирите хванаха осемнадесет крадци само за един ден! За залавянето им подробности в отчета нямаше, но пък много подробно беше описано изражението на лицето на началника на стражата в момента, когато са му докарали цялата тълпа крадци. Градският затвор за един ден беше запълнен, без служителите на реда да имат някакво участие в това. Фактът, че крадците са заловени от нисши вампири, докара до шок половината стражи.

Само за ден броят на престъпленията в Крайдол намаля почти наполовина, и всичко това защото основните нарушители бяха нисши вампири, част от които сега работеха за нас.

Четейки за техните успехи, аз ставах все по-нервен: Чез беше обещал да им плащаме заплата всяка седмица, а пари все още нямахме. Ако от Академията не дойде никакъв отговор и, най-важното, пари, ще бъде много неприятно. И за вампирите, и за нас… и за дракон знае кой още. Но ако изключим финансовата страна, идеята ми работи просто страхотно!

Приключвайки с всички отчети, аз с изненада открих, че съм ужасно гладен. За обяд Даркин любезно ме придружи, въпреки че той нищо не яде. Нашият вампирски приятел не преставаше да ме учудва, той успяваше да е навсякъде! Лично контролираше процеса на приемане на жалбите, също следеше всички служители, постоянно проверявайки качеството на работата им, при това го правеше ден и нощ! Даркин работеше усилено, не жалейки нито свои, нито чужди сили.

При разговора с него разбрах едно много интересно нещо — Даркин беше силно загрижен за съдбата на нисшите вампири. Не за някои конкретно, а за вида като цяло. Той много дълго и задълбочено беше размишлявал над това колко ниско положение в обществото заемат нисшите вампири. Доколкото разбрах от разговора, Даркин искаше да използва работата в Патрула, за да се промени отношението на хората към нисшите вампири. Да заслужи доверието на жителите на града…

На обяда Даркин свали маската си и тук се сетих за един друг въпрос, който не смеех да задам. Какви са тези странни рани по лицето му? Аз говорих с Алиса — всяка рана на вампира заздравява за няколко часа, докато при Даркин изглеждаше сякаш са току-що направени.

За съжаление, не разполагах с достатъчно време да си поговорим от сърце, но си отбелязах да го направя по-нататък. Трябваше непременно да науча повече за него — откъде е, как е станал нисш вампир и защо е толкова загрижен за съдбата на целия вид? За останалите вампири не бях забелязал такава целеустременост, дори най-адекватните от тях периодично правеха такива глупости, че да им се чудиш на акъла. А Даркин изглеждаше много достоен и интелигентен… вампир. Доколкото не звучи странно това словосъчетание.

Алиса и Чез още не бяха се върнали, а отчетите доста ме бяха уморили. Постоянно мяркащите се пред очите ми кожени маски също не спомагаха за подобряване на настроението, така че реших да се разходя. Нали обещах на Алиса да отида и поговоря със стареца, тогава защо да не го направя сега, докато имам свободно време?

ДЕЙСТВИЕ 2

Вървях по Пазарната улица и се наслаждавах на суетнята около мен. Минаващите налколо хора вежливо ми кимаха, а някои дори се здрависваха, като ме назоваваха по име. Кога успяха да разберат и запомнят името ми? Необичайно беше, възрастни хора, които могат да ми бъдат бащи, да кимат важно и да ме поздравяват „Добър ден, г-н Никерс“ или „Приятен ден, г-н Майстор“. Честно казано, беше ми приятно и неловко в същото време. Мисля, че не бях заслужил такова уважение.

Като цяло, харесвах този град. Странно. Прекарах само няколко дни в Крайдол и вече успях да свикна с него. Може би беше свързано с факта, че за толкова кратко време станаха толкова много събития. И всичко започна точно в този ресторант, с поетичното име „Мечта“.

Този път заведението на Гръм беше пълно — имаше само две-три свободни маси. Аз седнах на една от тях.

След няколко минути се появи Гръм с две табли в ръце. Опитният поглед на кръчмаря веднага забеляза новия посетител.

— Кого виждам? — прогърмя той от другия край на залата. — Господин Майстор, ей сега идвам.

Гледайки как огромната фигура на Гръм с лекота лавира между масите, неволно се възхитих на ловкостта му. Не беше лесно да се провираш между три почти плътно приближени маси и да не докоснеш никой, а при неговите габарити ставаше още по-сложно.

— Дойдохте за обяд? — радостно попита той.

Не исках да го обидя, още повече че бяхме обещали да му гостуваме в най-близко бъдеще, но вече бях обядвал.

— За съжаление, не — казах аз честно. — Трябва да поговоря с новия ви готвач, няма да отнеме много време.

— Всъщност, той е доста зает — бавно каза Гръм. — Но добре, щом е за приятел. Само да е по-кратко, че клиентите ще се разбягат.

— Разбира се.

— Сега ще го извикам.

Великанът се усмихна добродушно и отиде в кухнята.

Няколко минути по-късно зад завесата, скриваща входа на кухнята, се появи един мъж… Един момент, това същият вонящ старец ли беше? Гладко избръснат, прилежно подстриган, с нови дрехи, той изглеждаше много представително. Набръчканото лице излъчваше добродушие, а бледите, някога сини, а сега воднисто сиви очи гледаха на света с лека тъга.

— Моите уважения — поздрави бившия библиотекар, сядайки на стола срещу мен.

— Моите уважения — кимнах и веднага пристъпих към въпроса: — Алиса ми каза, че можете да си спомните нещо за Фонтана на съдбата.

— На знам много — сви рамене бившият библиотекар. — И то не защото имам лоша памет, просто в книгите Фонтанът на съдбата се споменава само мимоходом. Ако събера цялата информация… Това е един артефакт, подарен на хората от драконите, в знак на благодарност за нещо си.

— А какво може да прави? — попитах нетърпеливо.

— За това не се споменава нищо конкретно. Идеята е, че по някакъв начин той може да влияе на съдбите на хората. Но за да се активира, трябва да се извърши сложен ритуал, който е бил забравен дълго преди да са написани книгите, които съм чел.

— А…

— Преди десет века — поясни Велес.

Да, от доста време, въпреки че Келнмиир със сигурност щеше да е на друго мнение.

— Друго ще можеш ли да ми кажеш за Фонтана?

Бившият библиотекар поклати глава.

— За съжаление, нашата библиотека не беше толкова богата, а сега съвсем я няма — тъжно въздъхна той. — Честно казано, липсват ми всички тези прашни томове, които пазят… пазеха знанията на толкова много поколения.

Би трябвало да те назначат библиотекар при нас в столичната библиотека, прах там, разбира се, няма, но книги… Въпреки че в сравнение с библиотеката, където намерих дневника на полуделия Майстор, тя е много бедна.

— Казват, че сте добър готвач — опитах се да ободря стареца. — Това също е добра работа.

— Да — усмихна се бившият библиотекар. — Кой би си помислил, че четенето на стари готварски книги ще ми помогне след време. Затова сега Гръм може да се похвали с толкова разнообразно меню… Виждам, че нищо не сте си поръчали?

— Друг път — усмихнах се извинително. — Сега имаме много… хм… работа. Трябва да се връщам в къщи… — тогава ме осени. — А може ли да ми разкажете нещо за Прокълнатата къща? Какви ли не истории чух за нея, може би ще можете да ми кажете нещо по-достоверно.

Старецът се усмихна.

— Приказки и само приказки. Много са и всички са невероятно различни.

— И нито капка истина? — присвих лукаво очи.

— Добре де, мисля, че мога да изцедя няколко капки — предаде се Велес. — Но истината ще бъде много малко, повярвай ми.

Бившият библиотекар замълча, събирайки мислите си.

— Някога това била най-обикновена къща. Не знам кой е живял преди, но тя стана известна едва след като в нея заживя един Майстор…

— Върховен?

Старецът ме погледна неразбиращо.

— Какъв цвят ливрея носеше? — уточних аз.

— Откъде да знам? — старецът сви рамене. — Всичко това се е случило много преди да се родя. Преди около четиристотин години, там някъде…

— И нищо не се споменава за него в книгите?

— В какви книги, млади човече? — скръсти ръце Велес. — Това са приказки, кой ще седне да ги записва? Тези истории родителите разказват на децата си, когато искат да ги изплашат.

Изверги. Никога не съм разбирал смисъла от тези страшни истории — съсипват психиката на децата, насаждат им комплекси. Добре, че леля никога не ми е разказвала нещо подобно, благодарение на това израснах здрав и напълно нормален, с някои поправки, разбира се…

— Значи, този Майстор се заселил в къщата, която по-късно станала известна като Прокълнатата — продължи разказа си бившият библиотекар — и почти веднага около нея започнали да се случват странни събития. Всичко това са факти — Майсторът наистина е съществувал и наистина са се случвали странни събития, но истината свършва дотук.

— Не е много — въздъхнах аз. — А знае ли се името на Майстора?

— Едва ли — поклати глава старецът. — Ако той наистина е купил тази къща, то покупката трябва да е записана някъде, но това не е за мен.

Това е идея! Ако узная името на полуделия Майстор, ще мога да направя справка в Академията… когато ми се удаде такава възможност.

— Правилно ли разбрах, че тук за тази работа пак стражата отговаря?

— Или стражата, или градската банка. Копия от документите за покупката би трябвало да се съхраняват и на двете места… разбира се, така е сега, а как е било преди няколко века…

Е, това сам ще го проуча. Само да стигна до началника на стражата и той ще ми помогне. Роднини сме все пак, не непознати.

— Ще се опитам да проуча — казах замислено. — Ако си спомните още нещо, непременно се свържете с нас. Мисля, че знаете къде да ни намерите.

— Непременно — кимна Велес. — Е, с ваше позволение, аз ще отивам в кухнята, че Гръм удар ще получи, вижте как хвърля погледи насам. А вие идвайте с това мило момиче Алиса когато ви е удобно, ще ви приготвя нещо специално.

— Ще се опитам — обещах аз, твърдо решен да дойда в най-близко бъдеще. — Да… и най-важното, не казвай на никого за какво сме си говорили. Това трябва да си остане между нас.

— Разбира се — съгласи се бившият библиотекар и се отправи обратно към кухнята.

Как се променя човек, като се преоблече и освежи. А ние с Чез се подигравахме на Алиса, която видя зад мръсотията и вонята един наистина добър човек. Трябва непременно да й се извиня…

Сбогувах се с гостоприемния собственик на ресторанта и с бавни крачки се отправих към Прокълнатата къща. Въпреки всички струпали се върху нас проблеми настроението ми беше приповдигнато.

Още с излизането ми от „Мечта“ за ръката ме сграбчи някакъв хлапак, около осем годишен. Мръсен, разрошен, типичен уличен хулиган.

— Господин Майстор!

Той май ме причакваше тук.

— Слушам те — може би не беше много добра идея, но вече свикнах с това обръщение. Да ги поправям беше безсмислено — нямаше да ме разберат.

— Там има убит!

От това се страхувах — заразените животни са започнали да нападат хора или Съществото отново е изсмукало някой. Така… нещо станах твърде нервен. Трябва да се успокоя…

— Къде?

— Ето там. Стражите ви молят да отидете бързо.

Момент, щом стражите вече са там, защо ме викат?

— Кой те изпрати да ме извикаш?

— Офицер Девлин — бързо отвърна момчето.

Така си и мислех.

— Добре, води ме — съгласих се аз.

Имах ли избор? Ако това наистина бяха плъхове или нещо друго, заразено с паразити, освен Патрула никой друг нямаше да се справи.

Момчето изтича напред да показва пътя. Поведе ме в така наречената „златна“ част на Крайдол. Между другото, до този момент все още не бях посещавал богатата част на града. Сега видях, че домовете тук силно напомнят столичните — прилични сгради, нямащи нищо общо с бараките от „сребърната“ част на града. Значителните по размер домове бяха заобиколени с високи стени и почти до всяка врата стоеше охрана.

Скоро стигнахме до доста скъпо имение, заобиколено от висока желязна ограда. Покривът на къщата блестеше в жълтеникави нюанси и предполагах, че е покрит със специална смес за улавяне на енергия. Явно тук живееха наистина богати хора, които можеха да си позволят инсталация за преработка на слънчева енергия.

Погледнах със съмнение мръсното и опърпано хлапе.

— Сигурен ли си, че сме за това място?

— Разбира се, вече ви чакат — увери ме момчето.

— Ами, виж…

Не направих бойни заклинания — винаги можех да създам Огнена топка. Но Въздушен щит все пак сплетох, ей така, за всеки случай.

Преди да успеем да се доближим до огромната порта, към нас се втурна едър охранител. Беше облечен с леки доспехи, не по-лоши от тези на стражата, а оръжието му беше само къс меч.

— Господин Майстор, вече се умориха да ви чакат!

Да, само дето не падна на колене пред мен! Очевидно ставаше нещо наистина сериозно.

— Кога успяха — не можах да устоя. — Само преди няколко минути дори не знаех, че някъде ме чакат.

Нито охраната, нито момчето оцениха сарказма ми. Почти насила ме избутаха през огромната желязна порта и ме повлякоха към къщата. Триетажната сграда надвисна над мен като сива грамада, карайки ме да потръпна. Усещаше се недобра атмосфера тук…

— Кой е убитият? — попитах охранителя.

— Вътре ще ви обяснят всичко — отговори той уклончиво.

Ставаше все по-подозрително.

Пазачът отвори вратата и пристъпи напред. Преди да го последвам, аз още веднъж проверихи защитното си заклинание. Ако някой ме атакуваше — бях винаги готов да поема удара, а след това как само ще отвърна!

Преминахме през хола толкова бързо, че нямах време да се огледам. Вътре къщата беше направена в най-добрите традиции на дворянството — ярки килими, вази с цветя, няколко рицарски доспехи… Пред една от вратите на втория етаж охранителят рязко спря и я отвори пред мен.

— Заповядайте, г-н Майстор — любезно каза той.

Огледах се за момчето, но то беше успяло да изчезне някъде по пътя, така че влязох без него. Надявах се, че нищо няма да открадне, все пак уличен хулиган в богата къща…

В стаята ме чакаха петима души.

— Здравейте — любезно поздрави офицер Девлин.

Полицаят блестеше в излъсканите си до блясък доспехи в компанията на двама представителни господа. Разбира се, бях виждал и по-представителни, но за Пограничните райони те изглеждаха даже много добре. Още двама души лежаха на пода, изобразявайки мъртъвци. Трябва да призная, че изглеждаха много истински.

— Вие ли изпратихте момчето? — глупав въпрос, но все някак трябваше да започна разговора.

— Господин… ъ-ъ…

Това беше гласът на единия от представителните господа. Цялата му представителност се свеждаше до костюм, излязъл от мода още преди да се родя, и полирана до блясък плешива глава. Разбира се, тук в Пограничните райони, това беше върхът на учтивостта. Освен това имаше такова изражение на лицето, сякаш целият свят му беше длъжен за нещо, но той все още не беше решил с какво точно. Вторият джентълмен беше по-представителен, защото нямаше такава разкошна плешивина, а и костюмът му беше по-семпъл, както и изразът на лицето.

Постарах се да не се обидя от толкова неучтиво обръщение.

— Можете да ме наричате господин Майстор — казах с неутрален тон. — А вие сте…

— Теодор Блекс — с още по-неутрален тон се представи плешивият и слаб господин. — Господин Майстор, поканихме ви по една много сериозна работа.

Да, за да постигне такова сгърчено и недоволно лице, трябва много да се е упражнявал.

— Забелязах — кимнах към труповете.

Те лежаха в средата на стаята, с лица надолу. Мъж и жена. Изглежда, че вече не бяха първа младост, но така погледнати не беше лесно да се определи възрастта им. Облечени в обикновени домашни дрехи, мъжът — в кафяв костюм, а жената — в синя рокля.

Уау, колко равнодушно приемах всичко това. Пред мен лежат мъртви хора, убити… а ми беше все едно. Това нормално ли е?

— Да — плешивият се намръщи. — Това са г-н и г-жа Крей. Прислугата ги е намерила в това състояние преди час.

— Мъртви? — уточних аз.

— Това е едно от най-уважаваните семейства в нашия град — продължи Блекс, без да обръща внимание на глупавия ми въпрос.

И тук беше същото. „Най-уважаваното семейство“. Как ми се повръщаше от тези думи! През целият ми съзнателен живот леля ми непрекъснато повтаряше, че е изключително важно да изглеждаш добре в очите на себеподобните си. Отвратително, наистина.

— Били са — отново уточних аз.

Да, знам, че „господин Майстора“ трябва да бъде винаги сдържан. Но този тип ме дразнеше, както и офицер Девлин, между другото. Беше прекалено надут и превзет, особено за жителите на малкия пограничен град. Може да ме наричате столично конте, но това подобие на благородник предизвикваше само отвращение. Особено като се има впредид, че дори представител на Висок Дом не се осмелява да говори с такъв небрежен тон с Майстор. Вярно, че още не съм Майстор, но и този плешивец не беше благородник, а само успешен търговец, заемащ високо положение в разраснало се село.

— Някой е прерязал гърлата им — каза Девлин.

— Кръвта им напълно ли е източена? — попитах аз.

— Да.

Така си и мислех. Сега ме интересуваше само един въпрос: кой ги е убил — Създанието или полуделите плъхове? Други варианти, предполагам, нямаше.

— Искате ли да открия убиеца?

— Да, искаме да откриете убиеца — в гласа на плешивия прозвуча раздразнение. — Пострада много уважавано семейство. Техният дом беше оборудван с най-новите защитни заклинания и ние сме много загрижени, че убиецът е успял да проникне през тях.

Интересно какво разбира той под най-новите защитни заклинания? Кой може да ги сложи тук?

— Под „ние“ кого имате предвид?

— Ние сме представители на компания, занимаваща се със защитни заклинания — поясни плешивият.

Мълчаливят му приятел кимна за потвърждение.

Аха, всичко се изясни. Момчетата са прецакани и сега искат по някакъв начин да спасят репутацията си с намирането на убиеца. С моя помощ.

— Е, какво е станало със защитните ви заклинания? — попитах аз, оглеждайки се наоколо.

Стаята е служила за нещо като кабинет — една маса, няколко кресла, рафтове с книги. И никакви прозорци. Пък и защо ли са им в кабинета? Магическите светилници отлично осветяваха всеки ъгъл на стаята. Колкото до магията, ако можех да виждам сплитането на чужди заклинания, спокойно щях да ги проуча, но не можех, така че се налагаше да попитам тези господа. Как да измъкна полезна информация от тях без да им показвам своето невежество по въпроса. Аз съм Майстор, трябва да разбирам от всичко!

— За това ще ви каже Дерик — Блекс кимна към втория господин. — Той е нашият специалист по охранителни заклинания.

Веднага ми направи впечатление, че специалистът беше представен не като „господин“, дори и фамилията му не беше спомената. Явно специалистът по заклинания не беше много на почит тук. Или това плешиво парвеню по принцип се стараеше да унижи всички около себе си?

— Къщата е оборудвана със стандартен пакет — започна да обяснява Дерик. — На прозорците има Въздушни щитове, цялата къща е покрита с тънка мрежа от сигнализиращи заклинания — веднага след докосването й при охраната постъпва сигнал. При убийствата такъв сигнал не е постъпвал. В допълнение, около къщата за през нощта се включва система от капани, но по време на убийството тя е била изключена. Проверих цялата сигнализационна мрежа — няма разкъсвания или дупки.

Така, значи този специалист сам създава заклинания? Значи пред мен стоеше точно такъв специализирал заклинания немайстор, за какъвто наскоро говорихме. Ще трябва да поговоря с него насаме, много бих искал да разбера какво точно умее и как го е научил. Доколкото бях разбрал, тези специалисти обикновено се обучават в семейството — знанията се предават от поколение на поколение.

— А може би ги е убил някой, който вече е бил в къщата? — предположих аз.

— Прерязал им е гърлата и им е изсмукал кръвта? — със съмнение попита офицер Девлин. — Всъщност, защо да гадаем, достатъчно е да използвате същото заклинание, което използвахте в „Мечта“ за главния готвач. И веднага ще разберем кой ги е убил.

Хитър полицай. Ако можех да правя това заклинание, няма проблеми, а така… Зачудих се как да се измъкна.

— Виждате ли…

Не, на тези господа не можех да кажа, че не умея да създам това заклинание… дори не си спомнях името му… „некропоглед“ ли беше? Така че ще трябва да пробвам. И ако не се получи, тогава просто щях да обвиня за всичко тях самите. Убийството се беше случило преди час или два, което означаваше, че заклинанието може просто да не сработи. Добра идея, не може ли направо така да им кажа? Ще се престоря, че правя заклинание… Но защо? Защо да не опитам наистина?

— Ще го направя — реших.

Заклинанията по некромантия не принадлежаха към някоя от четирите сфери. Те бяха обособени в отделна система, работеща с напълно различни видове енергия. Разбира се, в представените в нашия справочник заклинания всичко се свеждаше до обикновен „маг“ — универсална единица за енергия, която се превръщаше в желания вид с помощта на вграден „преобразувател“. Нещо обичайно, защото с чисти източници на енергия, според сферата на заклинанието, почти не работим. Едва ли някой ще иска да вземе от жизнената си сила, за да направи заклинание по некромантия. Поне не и ако е нормален…

Заклинанието с поетичното име „Последен поглед“ беше представено само в текстов вид. И не бях убеден, че то изобщо съществува под формата на сплитане. Не и този вид магия…

Думите бяха написани на напълно непознат за мен език, но всяка от тях беше дублирана по-долу на елирски с указания за произношението й. Не изглеждаше толкова трудно.

Пристъпих до телата и започнах старателно да произнасям заклинанието по срички:

— Ин-тра-но-ест-та-рен…

Продължих да издевателствам над езика си около две минути. Приключвайки, аз с нетърпение се взрях пред себе си. Ако всичко беше наред, във въздуха трябваше да се появи облак, който да покаже последните спомени на починалия. Ако ли не, тогава или бях сбъркал нещо, или просто нямах талант за некромантия.

Въздухът над телата започна да се сгъстява. Заформи се вече познатият ми бял облак и скоро в него започнаха да се появяват изображения. Да, именно в множествено число. Когато четях магията, аз съвсем забравих, че трябваше да го адресирам конкретно към някого. Дори не че забравих, а просто не помислих за това.

Сега облакът ни показваше едновременно две гледни точки — на мъжа и на жената. Тук те седят на масата и си говорят нещо, гледайки се един друг, после вратата се отваря и влиза… Странно. Мъжът и жената виждаха съвсем различни хора!

— Какво става? — недоволно попита плешивият.

Ох, ама че противен глас имаше.

— Вижте, заклинанието показва всичко, което са видели мъртвите преди смъртта си — търпеливо обясних аз и с изненада забелязах, че изображението е спряло точно в момента, когато в стаята влизат двама различни човека. Трябва да съм помислил за това и заклинанието веднага е реагирало на мислите ми.

И тримата гледаха в захлас изображението.

— За удобство разделих погледите на мъжа и жената — не без гордост казах аз.

— Тоест сега виждаме пред себе си убиеца? — уточни Девлин.

— Мисля, че да — кимнах аз — но трябва да уточня нещо.

Пуснах изображението напред и назад няколко пъти — тук семейство Крей си говорят, тук двамата обръщат глави към вратата и виждат как през нея влиза човек. Само че виждат съвсем различни хора. Мъж и жена. Гостите, или по-скоро гостът, се приближава към тях, протяга ръка… и край. Тъмнина.

— Убили са ги различни хора? — изненада се плешивият. — Странно…

— Не, това е един човек, дори не е човек, а по-скоро същество.

И тримата се втренчиха в мен.

— Същество?

Спрях да подхранвам заклинанието и образът изчезна.

— Не знам как да го обясня. Вчера се срещнахме с това Същество и в битката загинаха два нисши вампира, а също тока силно пострада и един Майстор. То не само убива хора, но ги и заразява… Дракон да ме вземе!

Те със сигурност са заразени с паразити! Колко ли време им трябва, за да поемат контрола над тялото на човек?

— Какво става? — притесни се плешивият.

Как да им обясня по-меко, така че да не се изплашат прекалено.

— Тези трупове могат да оживеят.

— Какво?! — Специалистът по охранителни заклинания бавно се прилепи към стената. — Шегувате ли се?

Игнорирах глупавият въпрос и се обърнах към Девлин:

— Девлин, бъдете така любезен да отрежете главите им.

— На кого? — не разбра полицая, поглеждайки към представителите на охранителната фирма.

Умник, намери време да се шегува!

— На труповете, на кой друг — казах раздразнено.

Девлин сви рамене извинително.

— Но сега нямам меч.

— Ти си полицай — бях изненадан. — И ходиш без меч?

Той смутено сведе очи.

— Не обичам оръжията.

— Добре, но трябва да им отрежеш главите…

Блекс се приближи до тялото на мъжа и леко го побутна с крак.

— Сигурен ли сте, че могат да оживеят? Мисля, че Крей все пак е мъртъв, а мъртвите не оживяват.

Той ме погледна с такъв поглед, сякаш аз съм ги убил, а сега старателно им пудря мозъците.

— Господин Блекс, струва ми се, че проявявате недоверие към думите на Майстора малко прибързано — отбеляза офицер Девлин.

Браво на него! Знаех си, че има глава на раменете. Е, поне подозирах.

— Ами, това е акт на вандализъм — да се режат глави на трупове. Не мога да ви го позволя!

Исках да му кажа да се махне от труповете, но се отказах. Виж го ти, безстрашния — сам се навира в неприятностите.

И сякаш по команда мъртвият мъж бавно протегна ръка и хвана Блекс за крака.

Как само изкрещя той. И къде отидоха патосът и самоувереността? Мисля, че взе прекрасно „ре“ трета октава. Всяко сопрано би се самоубило от завист.

Вместо да отскочи настрана, Блекс замръзна на място.

— Те са живи! — извика специалистът по защитни заклинания.

Сякаш по команда плешивият се опомни от шока и с гигантски скок скочи към стената, придържайки се с цялото си тяло до нея.

— Не, мъртви са — не се съгласих аз, трескаво обмисляйки по-нататъшните си действия. — Просто са много жизнени.

Трябва да ги обезглавим! Само че, за съжаление, нямахме подръка нито нож, нито какъвто и да е друг инструмент за рязане.

Труповете се размърдаха, опитвайки се да се изправят на крака. Този процес изглеждаше доста кошмарно — ръцете и краката сякаш не се подчиняваха на своите господари… а и кой сега беше техен господар? Паразитите?!

— Направете нещо! — завайка се Блекс.

Точно така, завайка се. Слаб се оказа влиятелният господин, много слаб. И от страх затъпя още повече.

— Ами излезте оттук — избухна Девлин. — До вратата стоите.

Блекс и специалиста по заклинания изскочиха от стаята, оставяйки ни сами да се справяме с мъртвите.

— Каква гадост — намръщи се Девлин, гледайки пълзящите на четири крака мъртъвци. — Какво ще правим с тях?

Аз нямаше от какво толкова да се боя — няколко въздушни щита и щях да съм в пълна безопасност. Но нашият стражник се оказа доста смел. Или ми имаше голямо доверие?

В главата ми се зароди съвсем приличен план, затова останах спокоен. Чудех се само как преди не ми беше дошъл на ум. Можех просто да им отрежа главите с обикновен Въздушен щит, завъртайки го във вертикалната равнина. От него ставаше чудесен меч или копие… при това невидим! Чудесна идея и може да ми спести много неприятности. А и вместо да им режа главите, лесно мога да ги запаля. Но това само в краен случай.

— Седни и гледай. Ще покрия теб и себе си със защитно заклинание и ако нещо се обърка, веднага ще им отрежа главите — предупредих полицая.

— Ами тогава веднага ги режи — сви рамене Девлин.

В крайна сметка човекът има желязно самообладание.

— А, не, — казах с тон на учител. — Искам да видя как ще се държат. Между другото мисля, че това не са единствените хора, убити от Съществото, така че е възможно точно в този момент в друга част на града да се надигат други мъртъвци. Искам да знам какво могат да правят.

— Страхувам се дори да си представя — намръщи се полицаят. — Е, тогава нека да гледаме.

ДЕЙСТВИЕ 3

И ние гледахме.

Мъртвите дълго се лутаха по пода. Движенията им ставаха все по-смислени, сякаш паразитите изучаваха новите тела, и малко по-късно вече стояха на крака. Напълно празните погледи обходиха цялата стая и се спряха на мен.

— Хей, защо те гледат така? — шепнешком попита Девлин. — Познават ли те?

Под погледите на мъртвите се почувствах, меко казано, не много удобно.

— Само тези, които стоят вътре в тях, и то бегло — засмях се нервно и се учудих на проницателността си.

Ами разбира се! Щом паразитите ги разпространява Съществото, то те са били в него, така че могат да ме помнят… Чакай малко, паразитите не са толкова умни. И очи нямат…

Мъртвите стояха неподвижно и тъпо се пулеха в мен. За чистотата на експеримента аз се придвижих от единия край на стената до другия — те ме проследиха с поглед, бавно извръщайки глави. Сините лица на мъжа и жената бяха напълно неподвижни, гърдите им не се движеха — не дишаха.

— Видя ли достатъчно? — попита Девлин. — Може ли сега да им отрежеш главите и да се махаме оттук?

— Почакай — аз внимателно наблюдавах мъртвите и не можех да разбера защо не ни нападат. — Стоят на едно място и никого не нападат. Странно е…

— Хайде де! — Девлин започна да се изнервя. — Виж как те гледат, ако не беше защитното заклинание, отдавна да са се хвърлили върху теб и да са те разкъсали на парчета.

Интересна мисъл.

— Значи смяташ, че те виждат моето заклинание? — това ме заинтригува.

— Виждат, чувстват, каква е разликата?!

Между другото, когато ние с Невил хвърляхме към заразените плъхове Въздушни юмруци и Огнени кълба, сивите гадини успешно ги избягваха. Вярно, че двете заклинания можеха да се видят и с невъоръжено око…

— Наистина — кимнах замислено. — Главното е, че те знаят, че сме защитени. Това трябва да се провери… Девлин, отиди в ъгъла.

— Какво смяташ да правиш?!

— Спокойно — успокоих полицая. — Лесно мога да се справя с тях. Стой там, аз ще те покрия с допълнителен щит, а тези ще ги махна.

Девлин сви рамене.

— Както кажеш…

В крайна сметка не бях нито глупак, нито луд. Изчислих всичко точно, дори предвидих възможността да използват телепортация. Преди да премахна защитата, подготвих Копиен щит и няколко нормални Въздушни щита — един за себе си и един хоризонтален, за мъртъвците. И не за да ги защитавам, а точно обратното…

— Да видим в какво настроение сте днес — промърморих аз и махнах Въздушния щит.

В следващия миг мъртвите се втурнаха към мен. Не чаках да се приближат плътно до нас, а предварително създадох пред тях Копиен щит. Защо предварително ли? Защото Въздушните копия не се появяват веднага, трябва им време да израстнат от центъра, който определям самия аз.

Няколко секунди по-късно труповете и Въздушните копия се срещнаха. Ходещите мъртъвци застинаха в нелепи пози, пронизани от десетки копия. Кръв нямаше, тя отдавна беше изпита от Съществото, но пък се разнесе ужасяващ писък! От устата на мъжа се провеси зъбата змия без очи и издаде вече познатият ми музикален етюд. Девлин не беше се сблъсквал с паразити и затова извика не по-слабо от тях:

— Какво е това?!

— Ще ти обясня по-късно — извиках бързо.

Сега не ми беше до него — мъжът с мятащият се в устата му паразит започна да се разтваря във въздуха. И аз си нямах представа къде ще се появи след телепортирането.

За щастие на Девлин мъртвецът се появи до мен, което си беше логично, тъй като той още от самото начало изпитваше необяснима любов към мен.

Щом фигурата му започна да се материализира пред мен, аз без забавяне пуснах една Въздушна стена на нивото на врата му.

Паразитът издаде сподавено ридание и главата на мъжа се отдели от тялото.

— Е, това е всичко — облекчено въздъхнах аз. — Експериментът е завършен, всички са свободни.

— Виж — с разтреперан глас каза Девлин, сочейки към разпнатото тяло на жената — тя се движи.

— Ще ви помоля да останете.

Аз заплаших с пръст мъртвеца и отрязах главата му с още една Въздушна стена.

— От такива експерименти скоро ще побелея — оплака се от ъгъла полицаят.

— Нищо, ще свикнеш — уверих го аз, а за себе си добавих: — Аз вече свикнах.

— Вече наистина ли са мъртви? — попита полицаят и погледна предпазливо към труповете.

— Да — уверих го аз, въпреки че той не остана убеден.

— Тогава, извини ме, ще изляза… О!

Девлин се опита да излезе от ъгъла, но се блъсна в защитната стена, която бях забравил да махна, и разкървави носа си.

— Още от малък имам слаб нос — поясни той, опитвайки се безуспешно да спре кръвта, течаща от носа му.

— Грешката е моя — усмихнах се аз и свалих щита.

Хе, хе, все пак успях да изтрия от лицето ти белоснежната усмивка!

— Няма нищо, случва се — махна с ръка Девлин. — Това е най-малкото, който можеше да ми се случи днес.

— Така си е.

Погледнах обезглавените трупове.

От една страна, трябваше да се изследват, но пък не беше мое задължение. Мисля, че Мелисия щеше да бъде доволна — вместо някакъв си плъх ще получи два почти цели човешки трупа. Това си е широко поле за експерименти.

— Извикай приятелите си — казах на Девлин.

— Те не са ми приятели — промърмори той, продължавайки да размазва кръв по лицето си. — Изобщо не искам да ги виждам…

Я виж ти, оказва се, че уважаемият собственик на компанията за охранителни заклинания не е толкова уважаван. А аз си помислих, че съм станал прекалено претенциозен.

Девлин закуцука към вратата, отвори я и извика:

— Можете да влизате, всичко приключи!

— Сигурен ли сте? — подозрително попита Блекс.

Очевидно го заблуждаваше окървавеното лице на полицая.

След няколко минути убеждаване двамата влязоха в стаята. И видяха двата обезглавени и надупчени с Копийния щит трупа.

— Вандализъм! — изсъска плешивият.

— Не, трябва благодаря да кажете, че спрях мъртвите — обидих се аз. — Ако не бях аз, вие щяхте да се присъедините към компанията на ходещите трупове.

— Ако не бяхте вие, сигурно нищо от това нямаше да се случи — присви очи Блекс. — В края на краищата, те стигнаха до живот след като вие прочетохте заклинание над тях!

Чудесно! Сега съм обвинен в некромантия. Поне наистина да можех да съживявам мъртви, а то…

— Точно така — подкрепи го специалистът по охранителни заклинания.

Очевидно беше специалист само в тази област.

— Аз ще докладвам за вас където трябва — обеща ми Блекс, размахвайки мършав юмрук.

— Както желаете — не тръгнах да споря аз.

Дракон да ме одере, просто не можех да се удържа!

Използвайки проста телекинеза, накарах един от труповете да вдигне ръка и да хване плешивия досадник за крака.

Писъци нямаше. Просто след секунда в стаята останахме само аз и Девлин. Дори си помислих, че тези двамата използваха телепортация, толкова бързо изчезнаха.

Бедният Девлин опря гръб в стената и се загледа в станалото отново неподвижно тяло, но не се опита да избяга.

— Не-е-е, успокой се, този труп вече е мъртъв — засмях се аз. — Аз бях… ох, не мога…

Явно напрежението от последните дни си казваше думата. Защото се смях дълго и не можех да спра. Заливайки се от смях, цели пет минути се опитвах да обясня на Девлин абсурдността на цялата ситуация, но така и не успях. Най-накрая той не издържа и единствено с медицинска цел ми удари лек шамар.

Наистина спрях да се смея. Но на Девлин му отне известно време да се възстанови от Въздушния юмрук в стомаха. Рефлекси, дракон да ги вземе.

До тук оплесках всичко, което можеше, и сега можех спокойно да си ходя. Между другото, днес следобед трябваше да се срещна с приятелите си в Прокълнатата къща! И вече доста закъснявах…

Дадох точни указания на Девлин за това къде и на кого трябва да закара труповете по най-бързия начин и напуснах кабинета с вид на победител. В крайна сметка, така си беше. Срещайки в коридора Блекс и приятелят му, със зловещ шепот им казах, че с мъртвите сега вече е приключено окончателно. Въпросът какво съм им отрязъл сега аз демонстративно пренебрегнах и побързах да се отдалеча.

Едва след като излязох на улицата можах да си поема дъх и да осъзная всичко, което се случи. Паразитите наистина се вселяваха в хора! Те усещаха магията, можеха да се телепортират и следваха своя си, напълно неразбираема за мен, логика. И това бяха само половината беди! Те поне бяха повече или по-малко предвидими, за разлика от мен…

Какво се беше вселило в мен? Не стига, че с несвойствен за мен интерес наблюдавах мъртвите, но им позволих и да ме атакуват! Затова пък изпробвах на практика Копийния щит… Не, преди такава жажда за знания, получени независимо от начина, нямах. Но пък беше интересно!

* * *

Прокълнатата къща ме посрещна с мълчание. На златната маса седяха Чез и Алиса със справочниците в ръце. Съдейки от недоволните им лица, явно ме чакаха от доста време.

— Къде беше? — недоволно попита Алиса, потропвайки с пръсти по масата.

— О — кимнах колкото се може по-небрежно. — Бих се с ходещи мъртъвци, та ми отне известно време.

— Мисля, че не се шегува — каза Чез, затваряйки книгата.

Ами разбира се, кога съм се шегувал с такива неща?

— Ще ви разказвам по пътя — многозначително обещах аз, малко обиден от такава спокойна реакция. — Хайде сега да тръгваме към друидите, както планирахме.

Чез и Алиса се спогледаха странно.

— Нещо много си се разкомандвал.

— Хайде де! — погледнах към приятелите си с неразбиращ поглед. — Сами избрахте аз да съм главния.

— Е… — проточи Алиса. — Добре, Чез, да отидем, след като главния заповядва.

Нещо не беше наред с тях. Лошо настроение?

По пътя към квартала на друидите се опитах да разприказвам приятелите си:

— Чез, как вървят нещата с опитния образец?

— После ще ти кажа, като се съберем и петимата — някак злорадо каза той.

— Алиса, намери ли това, което търсеше?

— Разкарай се, — озъби се вампирката.

— Добре, тогава и аз по-късно ще ви разкажа за мъртвите — свих рамене. — Между другото, беше много вълнуващо.

Чез и Алиса рязко ускориха крачки.

— Хей, чакайте! Какво грешно казах?

Успях да ги настигна чак пред къщата на Мелисия. Домораслият друид-пазач този път дори не се появи. И добре направи — Чез и Алиса бяха в много лошо настроение.

— Що за шеги?!

— Ние просто бързаме да видим Невил — каза Чез. — И по-бързо да споделим новостите с всички. С всички!

Той многозначително погледна към Алиса.

— Да не би да споря? — сопна се тя.

А, така няма да я бъде. Първо ще трябва да разбера защо се държат толкова странно.

— Спрете! Не мърдаме оттук докато не ми обясните какво не е наред! — изкомандвах аз.

Колкото и да е странно, те ме послушаха.

— Нищо особено — малко смутено каза Алиса. — Просто докато те чакахме имахме малък спор. Казах на Чез, че ще разкажа за резултатите от моето търсене чак когато се съберем и петимата. Той се съгласи и в замяна не ми показа опитния образец на отличителния знак на Патрула. Кой да знае, че ще се забавиш толкова? След няколко часа чакане почти бяхме умрели от любопитство…

— Но не нарушихме споразумението! — гордо каза Чез.

— Големи сте образи, — засмях се аз. — Добре, нека най-накрая се съберем всички и да обменим информацията.

— Отдавна беше време! — зарадва се Чез. — Напред!

Той се втурна към вратата, но не успя да я отвори — Мелисия го изпревари.

— Нека позная кой вдига шум под прозорците ми — меко се усмихна тя. — Имате късмет, че пациентът е буден, в противен случай щях да ви изгоня.

— Добре, че имаме късмет — засмях се в отговор. — Как е той?

Друидка ни направи път да влезем.

— Добре. След като се събуди, веднага се опита да избяга.

— От такава красива жена? — изуми се Чез, оглеждайки обстановката. — Глупак.

Я, друидките все още можели да се изчервяват. Или Мелисия не беше на чак толкова много години, че да е забравила как се прави.

— Мелисия, а как стоят нещата с магическите му способности? — нетърпеливо зададе Алиса най-щекотливия въпрос.

— Засега не са се възстановили — веднага понижи глас друидката. — Опитайте се да не засягате тази тема пред него, Невил е много разстроен по този повод.

Разбирах го. Всеки един от нас би бил нервен на негово място.

— И кога ще се възстанови? — продължи да настоява вампирката.

— Днес, утре, след седмица… не знам, и никой не може да каже. „Прегарянето“ е напълно неизследвано явление — каза друидката и рязко смени темата: — А вие не сте първите посетители днес.

По тона й веднага разбрах, че се е случило нещо сериозно.

— Кой друг?

— Същите плъхове, за които ми разказвахте.

Значи аз и Невил сме целта им! Така си и мислех.

— Отблъснахте ли ги?

— Без особени трудности — увери ни Мелисия. — И получих много материал за изследване.

Ако са ги нападнали толкова плъхове, колкото имаше и при Прокълнатата къща, то материалът наистина ще е повече от достатъчен. Само не разбирах защо плъховете нападнаха Прокълнатата къща и квартала на друидите, а не докосваха обикновените хора… Или грешах? Богатото семейство Крей го намериха слугите, но кой ще намери обикновените хора, убити в собствения им дом?

Мелисия ни заведе в хола.

— Вече изследвах плъховете и сега със сигурност мога да кажа — в тях наистина са се вселили паразити!

— Кой би си помислил — Чез се засмя. — Това дори и аз го знам, а напоследък така се получава, че всичко научавам последен.

Алиса кимна в съгласие и ми хвърли изразителен поглед. Сякаш аз криех от тях… е, не всичко, а само някои детайли.

— Това е невероятно — продължи друидката, без да обръща внимание на думите на Чез. — И не само това, те имат разум! Разбира се, не като човек, но все пак. Може и да греша…

Когато някой говори така, започвам да се изнервям. Тази фраза обикновено предхожда най-неочаквани предположения, които често са близо до истината.

… но според мен тези паразити са създадени изкуствено.

Веднага си спомних първия сън за Съществото. Майсторите в него говореха за някакви експерименти… Може би те са създали тези гадини в някаква лаборатория. Само не беше ясно дали тези Майстори са членове на „Децата на дракона“ или не. Разбирах, че тайното общество преследва собствените си цели, които нямат нищо общо с политиката на Академията…

— Напълно възможно е да са програмирани на определен модел на поведение.

И отново на помощ дойдоха моите сънища. Мислите на плъховете от мазето бяха пределно ясни — да унищожат всеки, които ги е видял. Освен това, днешните мъртъвци не обръщаха никакво внимание на Девлин и нападаха само мен. Значи те имаха памет и избираха жертвите си по определен принцип.

— Така си и мислех — казах аз тихо.

— Каза ли нещо? — отвлечено попита друидката.

— Не му обръщай внимание — обади се Чез. — Той често си говори сам.

— Стига — махнах с ръка и се обърнах към друидката: — Точно такова нападение плъховете извършиха и над къщата ни. По всяка вероятност са търсели мен и Невил.

— Досетих се — кимна тя. — Очевидно тези паразити могат да обменят мисли. Или да общуват…

— Това не е всичко — прекъснах аз Мелисия. — Както предполагахме, паразитите наистина се вселяват в хората, днес се сблъсках с двама от тези ходещи мъртъвци. Ето още едно потвърждение на догадките ни — те нападаха само мен, въпреки че в стаята беше и офицер Девлин, тоест тези гадини искаха само мен.

— Това не е добре — тихо каза Чез.

— Имам подозрение, че извършените през тази нощ атаки над Прокълнатата къща и общността на друидите са свързани — плъховете са искали мен и Невил — продължих аз. — Вярвам, че Съществото не обича да оставя излишни свидетели, каквито се оказахме аз и Викерс-старши. И още нещо — силно се опасявам, че плъховете могат да заразят целия град…

— Не — поклати глава друидката. — Плъховете не могат да заразят никого. Защото паразитите не се размножават. Веднъж вселили се в плъх или човек, те се срастват с нервната му система. Така че единствения приносител на заразата е Съществото. То се явява като ферма за производство на пищящите паразити…

— Каква гадост — Алиса се намръщи. — Това нещо като хвърляне на хайвер ли е?

— Да — кимна Мелисия. — Само че Съществото хвърля паразити във всички живи същества, които му попаднат под ръка.

— Тогава защо не е заразило целия град? — учуди се Чез. — А само глупавите плъхове?

— Трудно е да се каже точно сега — друидката поклати глава. — Може би ще мога да кажа нещо по-конкретно след като изследвам труповете, нападнали Зак. Добре, стига сме говорили за работа, отидете при приятеля си, а аз ще приготвя нещо освежаващо.

Влязохме в неголяма стая, нещо като отделение за пациенти.

— Откога ви чакам — недоволно ни посрещна Невил. — Съвсем забравихте за мен.

Той лежеше в леглото, увит в топло одеяло, а до него на малък диван кротко спеше брат му.

— Как изобщо си го помисли? — плесна с ръце Чез. — Аз никога няма да те забравя, хайде, дай да те целуна, скъпи мой!

— Стой далеч! — уплашено извика Невил.

На пътя на Чез моментално се появи Наив.

— Ако искаш да целуваш някого…

— Предпочитам да целуна Алиса — бързо реагира Чез и веднага получи шамар зад врата от вампирката.

— Никой не ме иска освен приятелката ми, а тя е толкова далеч — тъжно въздъхна Чез, разтривайки врата си. — Може би трябва да ме ранят. Тогава всички ще ме посещават, и лакомства ще ми носят…

Невил се намръщи.

— Стига си говорил глупости, я по-добре кажете какво става навън, докато аз лежа тук.

Спогледахме се с Алиса и Чез.

— Кой ще започне пръв? — изразих на глас въпроса.

— Ти започвай — предложи Алиса. — Още повече, че само твоят разказ е пряко свързан с нашата работа.

— Добре — не спорих аз. — Значи, отидох да посетя бившия библиотекар на новата му работа в ресторант „Мечта“…

— Онзи смрадливец ли? — усмихна се Чез.

Ние с Алиса заговорихме почти едновременно:

— Да не си посмял да го наричаш така!

— Ще си го получиш по врата — предупреди го Алиса.

— Аз ще й помогна — подкрепих я.

— Това заговор ли е… — ошашави се Чез. — Веднага на бой налитате…

— Време е да се научиш да показваш уважение към хората, които са много по-възрастни от теб — казах поучително.

Чез завъртя пръст в слепоочието си.

— До вчера го наричаше по същия начин.

— Това беше вчера — смутих се аз. — Сега изцяло промених мнението си…

Алиса ми хвърли благодарен поглед.

— Както и да е, той ми разказа една много интересна история за Прокълнатата къща — въодушевено продължих аз — а след това излязох на улицата…

* * *

— Непременно разкажи всичко това на Мелисия — беше първото, което каза Невил след края на разказа ми. — Описанието на поведението на ходещите мъртъвци може да й бъде от голяма помощ в изследванията.

— Разбира се — разположих се удобно на дивана, който Наив ми отстъпи като ръководител на Огнения патрул. — Скоро трябва да донесат телата им тук…

— Уф, каква гадост — Алиса се намръщи. — Но това е наистина полезно. Зак…

Тя седеше на дивана до мен, така че, когато се обърнах към нея, лицето й се оказа близо до моето… много близо.

— Браво, не си се изплашил и дори си ги изучавал — малко дрезгаво каза тя.

— Радвам се, че оценяваш усилията ми — казах аз, гледайки очаровано червените й очи на потомствен вампир.

Получи се прекрасна пауза, която, както обикновено, прекъсна Чез:

— Хей, и аз се справих много добре! Още не сте чули какво успях да направя днес.

— Кхм… — Алиса бързо се отдръпна от мен. — Да, хайде разказвай, твой ред е.

Чез се изправи и гордо отиде в средата на стаята.

— И така, както знаете, аз работих над опознавателния знак за новите сътрудници на нашия Огнен патрул. Той трябваше да бъде нещо като амулет или медальон със специфични свойства, който да не може да се имитира. По съвет на Невил отидох до магазина за техномагии, намиращ се в центъра на града, в непосредствена близост до сградата на стражата. Запознавайки се с господата, разработващи всякакви техномагически джаджи, изясних нещо много интересно — той ни изгледа победоносно. — Например принципа, по който се създават техномагическите предмети. По принцип тази информация е достъпна само за посветените, потомствените специалисти по техномагии, но за мен те направиха изключение.

— Сигурно толкова им е досадил — прошепна в ухото ми Алиса, — че накрая са решили да му разкрият тайните си само и само да се отърват от него.

Радвах се, че Чез не чу тази забележка. Напоследък беше станал много чувствителен… Кой би си помислил, нали? Аз да съм загрижен за душевното равновесие на никога не униващият ми приятел. А до постъпването ни в Академията всичко беше точно обратното.

— Напразно сме си мислили, че те също са Майстори, само че строго специализирани и обучени в тесен семеен кръг. Не, тайните наистина не излизат от семейството, просто принципите на работа са съвсем различни. Представете си проста музикалка — малка кутия с произволна форма, в която има сложно заклинание, възпроизвеждащо музика, плюс още едно, за да я предава до ушите на потребителя, както и още няколко други. И всичко това в едно мъничко нещо! Ние вече няколко месеца се обучаваме за Майстори, кажете, може ли да се поберат толкова сложни заклинания в пространство с размер на длан?

— Не — почти в хор отговорихме ние.

Признавам, че наистина бях заинтригуван от Чез. По времето, когато имах малко магическа сила, можех да сплитам много тънки енергийни модели, но те бяха доста опростени! Как трябва да са се обучавали в семействата си тези техномагове, за да станат такива майстори? От друга страна, ако те имат, например, много малко сила, моделите им могат да бъдат много малки. Но всичко си има граници!

— Грешите, може! Но за тази цел те използват специални артефакти. Гледах процеса и беше много интересно — те използват увеличителна система, която им позволява да виждат извънредно тънки енергийни сплитания.

— Колко тънки? И как ги сплитат?

Чез очевидно получаваше истинско удоволствие от нашето невежество.

— С помощта на много тънка пръчка, като молив, която рисува енергийни модели. Освен това, тъй като те не създават сами моделите, за да ги видят им се налага да използват специални очила.

Тоест на практика те нямат никакво отношение към магията? Не са обучени да използват силата, но най-вероятно разбират по-добре теорията, отколкото много Майстори. Интересна картинка се получава — техномаговете използват техномагия, за да изследват техномагически артефакти.

— Хей, а тези очила… — Алиса се размърда нетърпеливо. — Можем ли да получим едни?

— Ти какво, за глупак ли ме мислиш? — обиди се Чез. — Вече поръчах по едни за всеки от нас. При това не такива, каквито използват техномаговете, а много по-удобни.

И сега ще можем да виждаме енергийните модели?! Без никакво обучение за „виждане“?

— Къде са? — извика Наив.

— Прощавайте, но всичко струва пари — недоволно измърмори Чез. — Образецът на медальоните ми го дадоха без пари, така че щеше да е много нахално от моя страна да моля за очилата. После ще започнат да говорят, че Майсторите са авантаджии. Веднага след като ни изпратят пари от Академията ще вземем и очилата, и останалите медальони.

Остава да се надяваме, че наистина ще ни изпратят пари.

— А ако парите не дойдат? — сякаш ми четеше мислите Алиса.

Чез сви рамене.

— Тогава ще останем без медальони, очила и новите си служители.

Каква неприятна перспектива.

— Хайде покажи медальона, не мъчи болния човек — помоли Невил.

Рижият ми приятел се помота още известно време и накрая извади от вътрешния джоб на ливреята си малък кръгъл амулет. На вид нищо особено — с цвят на бронз, с изображение на дракон, бълващ пламъци от устата си.

— Това ли е? — разочаровано попита Алиса. — Е, картинката е красива… И какви магически свойства има?

Що се отнася до мен, аз бях в шок. Напоследък всяко споменаване на дракони, ако не да ме плашат, то поне ме разстройват… А тук такава рисунка. Интересно, какво е накарало Чез да изобрази точно това на медальона?

— О, няколко са! Най-простото е, ето…

Той направи няколко прости действия и каза:

— Гори!

Не можех да повярвам на очите си — драконът от медальона се обърна към нас и от устата му излезе пламък с дължина около двадесет сантиметра.

Зяпнахме от учудване.

— Това е, за да се гарантира, че не могат да бъдат фалшифицирани — каза Чез. — Нашата визитна картичка.

— Страхотни са — възхити се Наив. — Нали не са само за вампирите, а и ние ще получим?

— Задължително — разля се в усмивка Чез. — Защото другите свойства на медальона ще ни бъдат много полезни. Най-важното от тях е, че можем да открием всеки от нас в пределите на града. Е, за това се използва специален артефакт, който е много по-скъп от всички медальони… но това са подробности.

— Тоест този супер скъп артефакт ще показва движението на всички притежатели на медальони? — уточни Алиса.

— Точно така — потвърди Чез. — Между другото, това е най-нова разработка! По думите на техномаговете дори в Академията не съществува подобна система, така че ние сме истински късметлии. Между другото, към медальоните може да се изпраща сигнал за тревога от управляващ артефакт, например, ако трябва да се свика съвещание на всички служители на Огнения патрул.

Явно Чез беше вдъхнал голямо доверие на техномаговете, за да станат толкова щедри откъм нововъведения. От друга страна, за тях това беше чудесен начин да тестват готовите си заклинания.

— Прекрасни са — изрази нашата обща реакция Невил. — Само не съм сигурен, че ще могат да се пригодят към нас.

— Хайде, няма да са ни излишни — засмя се Алиса. — Хей! Внимавай!

Наив беше взел медальона от Чез и веднага реши да види огъня на дракона. В резултат вампирката едва не се лиши от прекрасната си черна коса.

— Дай ми го! — Чез грабна медальона от Викерс-младши и го подаде на брат му. — Огънят не е играчка за деца.

И казва това на нашето „огнено момче“?

Ние с Алиса се спогледахме и се разсмяхме.

— Добре де — изчерви се Наив. — Аз случайно…

— Както обикновено — подкачих го аз.

— Кой го казва — сръга ме с лакът Алиса.

Да, тук ме хвана натясно.

Невил седна удобно на леглото и завъртя медальона в ръце.

— Алиса, Чез и Зак вече разказаха за своите приключения, сега е твой ред.

Вампирката прокара ръка през пострадалата си коса и дълбоко въздъхна.

— Моите новини не са толкова вълнуващи, колкото на Зак, и не толкова интересни, колкото на Чез. Работата е там, че в това село, където намерих момчето на готвача… живее много странен млад мъж…

— Зак, тя се запозна с ново гадже — многозначително изграчи Чез. — Ще трябва аз да се разправя с него в името на бъдещото ви семейно благополучие.

Алиса едва не се задави от възмущение. Усещайки, че може да се стигне до използване на заклинания, Невил удари символичен шамар по врата на Чез.

— Като не те питат, не се обаждай.

Вампирката заплаши с юмрук приятеля ми и продължи:

— Казва се Стил.

ДЕЙСТВИЕ 4

Стил. Приятно момче. Ние с него заедно постъпихме в Академията на занаятите и учихме в една група. Там, където се появеше голата му глава, винаги се чуваше смях. Освен това Стил беше най-силният ученик в Огнения факултет и дори участва в двубоите. До последния момент го считах за наистина приятно момче. Но после стана ясно, че той е шпионин на Шатерския халифат и такъв човек като Стил изобщо не съществува. Просто психоматрица, която е използвал шпионинът, за да проникне в Академията. Естествено, за това е била измислена обаятелна личност, непредизвикваща ни най-малко подозрение. Само по щастлива случайност успях да го разкрия. Той беше заловен и ние не знаехме нищо за по-нанатъшната му съдба. До този момент.

— Сигурна ли си? — Невил скочи на леглото.

— Това е невъзможно! — възкликна Чез. — След всичко, което се случи, просто не биха го пуснали жив от Академията.

Благоразумно реших да запазя мълчание, търпеливо чакайки по-нататъшни обяснения.

— Отначало аз също не повярвах на очите си — съгласи се Алиса. — И точно затова, натъквайки се на него още вчера, аз не ви казах. Днес специално се върнах в селото и дори се опитах да поговоря с него. Мога да кажа със сигурност — това наистина е Стил… но само отчасти.

— Отчасти? — попитах аз.

— Главата е на Стил, а тялото — на куче? — предположи Чез.

Алиса го погледна укорително.

— Намери време да се шегуваш.

Моят приятел послушно млъкна.

— Външно наистина е Стил — продължи вампирката — но отвътре… е просто едно хлапе. Или на езика Чез — недоразвит. Той наскоро се появил в селото. Дошъл незнайно откъде целият мръсен и изтощен. Семейството на ковача съжалили глупака и го подслонили, и сега той живее с тях, носи вода, грижи се за градината, като цяло, върши прости работи.

Това просто не ми го побираше главата. Нима Майсторите са прочистили мозъка му и просто са го изхвърлили на улицата?!

— И как говори с него? Той спомни ли си за теб? — нетърпеливо попита Невил.

— Какво да говоря? — избухна Алиса. — Та той две думи не може да каже! Просто тъпо изпълнява всичко, което му кажат. Ходи нагоре-надолу с отсъстващо изражение, а лигите му текат!

Така. Може би Алиса наистина беше права, просто са му изтрили цялата памет и са го превърнали в дете. Разбира се, това е по-добре, отколкото направо да го убият… но от всемогъщите Майстори такова нещо не очаквах. Все пак, това е нечовешко…

— Какъв ужас — за първи път се чу гласа на Наив, много точно изразяващ отношението на всички ни към ситуацията.

Замълчахме за малко, смилайки информацията и най-вече, чудейки се как да приемем всичко това. Стил беше добър човек, но това беше само една психоматрица, самият шпионин сигурно е бил голяма гадина.

— Какво мислите за това? — попита Алиса след известно време.

— Нямам думи, само емоции — каза Невил. — И далеч не са положителни.

— И аз — съгласих се. — Освен, че в паметта ми са още пресни спомените за веселяка, който сега се е превърнал в пълен идиот, имам и смътно подозрение… че нещо подобно може да се случи, или вече се е случило, и с други неугодни за Академията хора.

— Някак си не е патриотично — изкоментира изказването ми Чез.

— Но пък е по същество — отрязах го аз.

Настроението на всички ни се развали окончателно и безвъзвратно. Затова когато Мелисия влезе в стаята и ни покани на масата, ние почти не реагирахме.

— Какво сте увесили носове? — изненада се друидката.

— По-добре не питай — вяло отговори Невил. — Впрочем по-късно, като дойдем на себе си, към теб ще имам няколко въпроса, свързани с лечението на хора.

Вместо обещаните разхладителни напитки ни чакаше горещо „као“. Доста скъпо удоволствие, между другото. Много ободрява и тонизира. В Лита сутрин го пият всички уважаващи себе си семейства, но в Пограничните райони да срещнеш такъв лукс си е малко неочаквано.

— Откъде такъв разкош? — изненада се Чез, наливайки си трета поредна чаша.

— За някои е разкош, а за други е най-обичайна напитка от листата на дървото, което расте точно под прозореца — засмя се друидката.

На Чез очите му светнаха.

— Хей, можеш да направиш собствен бизнес с продажба на „као“!

— Да — още повече се развесели Мелисия. — Между другото, във вашата градина също растат няколко дървета. Всичко, което ти трябва, е да се научиш правилно да вариш напитката.

— Няма да е трудно — уверено каза Чез. — Още тази вечер ще пробвам… ти само ми посочи дървото, за да не сваря нещо друго.

Прекарахме си чудесно шестимата. Шегувахме се, приказвахме, но без да засягаме нашите проблеми. Уви, след известно време проблемите сами напомниха за себе си.

— Стражите ей сега ще дойдат — изведнъж каза друидката. — Охранителят съобщи, че току-що са минали покрай него.

— Вероятно носят… материала за научни изследвания — предложих аз и едва тогава схванах смисъла на фразата.

Охранителят съобщи? Телепатично? Значи те действително могат да предават мисли от разстояние. Четох за това, но не смеех да питам самите друиди… А дали могат да четат чужди мисли? Непременно трябва да попитам Мелисия.

Друидката стана от масата.

— Ще отида да видя.

— Идвам с теб — бързо казах аз и обясних на приятелите си: — Ако с тях е Девлин, трябва да поговоря с него.

— Нямам никакво желание да гледам какво са донесли — намръщи се Чез. — Така че оставам тук да изпия още една-две чашки от тази прекрасна напитка…

Останалите се съгласиха с него.

Е, очевидно само на мен не ми действат мъртъвците. Незнайно защо… А останалите — слабаци!

В двора ни очакваше самият офицер Девлин.

— Моите уважения — поздрави той Мелисия. — Хората ми вече внесоха носилката под надзора на вашия охранител.

— Знам — кимна Мелисия. — А защо носилката е само една? Чух за две… носилки.

Девлин се смути.

— Ами… знаете ли, когато сложихме единият от труповете в колата… той изгоря.

Не ги ли предупредих, че мъртвите не трябва да се показват на слънце? Май не!

— Грешката е моя — признах вината си. — Забравих да ви предупредя…

— Няма проблем. След всичко, което се случи в онази стая… аз също бих забравил. — Девлин се намръщи. — Още дълго ще сънувам кошмари…

— Убиецът още не е убит — казах аз. — Така че напълно е възможно кошмарите тепърва да предстоят… при това наяве.

Девлин се ококори срещу мен.

— А… защо… още не е убит? Искаше да кажеш, че още не е задържан?

— Е, не — ние с Мелисия се спогледахме. — Този убиец не е толкова лесен за убиване, да не говорим да бъде задържан.

— Нищо не разбирам — призна Девлин.

Помислих малко и стигнах до извода, че на този полицай можем да разкрием цялата картинка.

— Влез, ще ти обясним всичко, и ти обещавам, че след нашите разкази ще сънуваш кошмари до края на живота си…

Почерпихме Девлин с „као“ и му разказахме цялата истина за паразитите, плъховете и Съществото. Отначало полицаят просто не можеше да повярва, но фактите говореха сами за себе си — Девлин със собствените си очи беше видял ходещите мъртъвци и пищящите паразити.

След като обсъдихме всичко случило се да този момент, пристъпихме към бъдещите си действия. И тогава Девлин даде една проста идея, за които никой от нас не беше се сетил вече няколко дни. Не, няколко пъти я споменавахме, но някак си между другото… Може би защото още от началото се бяхме настроили, че групата ни е сама в този град срещу всички. А нали освен нас в Крайдол имаше още един Патрул!

— Виждал ли си ги? — попита Чез. — От кой факултет са?

Девлин се намръщи.

— Съдейки по белия цвят на качулките — от Въздушния факултет, ако не греша?

— Точно така — потвърди Алиса. — Е, това са свестни момчета, с тях можем да се сработим. Те идваха ли при вас?

— Още първия ден. Говориха с шефа и пристъпиха към изпълнение на задълженията си.

Невил зяпна широко.

— И добре ли се справят?

— Нямам представа. Оттогава не съм ги виждал, колегите ми също…

Подозрително. Ние препускаме из целия град като луди, а „въздушните“ са решили да отмарят. Стоят си, предполагам, в отредената им къща, и се упражняват в Занаята, подготвяйки се за следващия турнир.

— Трябва да опитаме да се свържем с тях — предложи Алиса. — Заедно ще ни е много по-лесно.

Бях напълно съгласен с нея.

— Девлин, знаеш ли адреса им?

— Разбира се.

Накрая останахме при Мелисия за вечеря. Само Девлин бързо се поклони и си тръгна, казвайки, че той винаги вечеря у дома — било семейна традиция.

На вечеря се опитахме да направим план на следващите си действия, но така и не измислихме какви да са те. Единствената светлина в песимистичната картинка внесе Мелисия, обещавайки да измисли някакъв начин поне приблизително да локализира заразените с паразити същества.

* * *

На връщане вече беше тъмно. Бяхме четиримата. Успяхме да убедим Наив да остави брат си поне за една нощ. Всъщност заслугата беше на Чез, който каза на Викерс-младши, че брат му много иска да остане насаме с друидката. Много е вероятно той наистина да е искал, но Чез, както винаги, всичко преувеличаваше… много. Подозирах, че ако Наив разкаже на брат си и половината от това, което чу от Чез, рижият ми приятел сериозно ще пострада. Какво ти — Невил направо ще го убие!

Ние се наслаждавахме на вечерната прохлада и бавно крачехме по Пазарната улица. Колкото и да е странно, на мен взе да ми харесва да се разхождам именно в най-оживената част на града, по главната му улица. Имаше нещо особено в цялото това блъскане, викане, суетене. Във всичко около нас се усещаше истинския живот — в хората, къщите, въздуха. Дори тротоарът, утъпкан от хиляди хора и съхранил частица от жизнената им енергия, беше много по-различен от безжизнения мрамор на Златния град. По него беше приятно да се стъпва, наистина…

— Интересно дали днес плъховете ще повторят нападението над Прокълнатата къща и общината на друидите? — размишляваше на глас Чез. — Може би четиримата трябва да дежурим през нощта, а? Всеки от нас ще будува по няколко часа на първия етаж, заедно с нисшите вампири. Така ще ни бъде много по-спокойно.

Да не би да сме свидетели на чудо — рижият ми приятел да е станал сериозен?

— Е, за себе си, да допуснем, ще се погрижим — Алиса направи широк жест към хората, минаващи край нас. — А какво ще стане с тях?

Аз вече мислих за това, но нищо свястно не успях да измисля. Идея си нямах как може да се изловят всички заразени плъхове или да се обезопасят всички жители на града.

— Не можем да ги защитим — казах честно. — Градът е голям, хората са много, а ние сме малко. Твърде малко. Единственото нещо, което можем да направим, е да се опитаме да намерим бърлогата на Съществото… и на плъховете, и по някакъв начин да издирим заразените хора. Ако Мелисия успее да направи обещаните артефакти…

— Всичко това ще трябва да го направим през деня — многозначително добави Чез. — А през нощта, колкото и да не искаме, по-добре да не излизаме навън.

— Това е неправилно — въздъхна вампирката. — Ние трябва да защитаваме хората, а вместо това страхливо се крием в дома си.

Известно време вървяхме мълчаливо.

— Слушайте — изведнъж извика Чез. — Ами ако…

Не успя да довърши, защото полетя на земята, повален от някакъв минувач.

— Хей, по-внимателно! — извика Наив след него, помагайки на Чез да стане от земята.

— Уф — зашеметено каза Чез. — Какво беше това, стена ли?

Погледнахме към отдалечаващата се фигура в сиво наметало.

— Пак ли вампир? — възкликна Алиса.

Каква е вероятността, в един доста приличен по размер град, сред тълпите от местни жители да се сблъскаме с вампир от Бойния клан? Излиза, че не е толкова малка! Особено ако отчетем, че Пазарната улица пресича целия град, а вампирът е свикнал всички да се плашат от него като от чума и затова върви напред, без да обръща внимание на другите. Впрочем съвсем не бях сигурен, че щеше да се държи по друг начин дори и хората да не му правеха път, зъбатия сгази Чез без изобщо да забави крачка. И ние бяхме същите — вървим, говорим си и не забелязваме, че хората почтително ни правят път. Естествено и ние, и вампирът вървим в самия център на улицата. С една дума, пада ни се…

— Хей, това сигурно е същият вампир от Бойния клан, който ни помогна вчера на нас с Невил — сетих се аз. — Трябва да го настигнем и да го разпитаме!

— Забележете, този път тази глупава идея не излезе от моята уста — саркастично отбеляза Чез, разтривайки насинения си задник. — И не нося никаква отговорност за последствията.

Сякаш до този момент е носил отговорност за нещо. Не си спомням такъв случай.

— Да хукваме? — предложи Наив.

— Не бързай — посъветва го Чез. — Зъбатият няма да ни избяга.

И той бързо, за част от секундата, сплете заклинание за търсене. Явно се е упражнявал, но кога е намерил време?

— Имай предвид, че миналия път вампирът лесно засече заклинанието и ни направи засада — напомних му аз, наблюдавайки тънката червена ивица мъгла, стелеща се по тротоара.

— Ще бъдем по-внимателни — лекомислено каза Чез. — Какво толкова, само искаме да поговорим. Ти вече успя да се запознаеш с него.

Алиса погледна първо мен, а след това и Чез.

— Май ще трябва да дойда с вас — въздъхна тя. — Някой трябва да ви наглежда, иначе ще стане като миналия път.

Чез се усмихна ехидно.

— Е, зад широкия ти гръб се чувствам в пълна безопасност.

— Ще тръгваме ли вече? — попита Наив. — Искам да спя, хайде по-бързо да приключим с това.

Викерс-младши не преставаше да ни радва.

— Това е смелчага — възхити се Чез. — Е, щом огненото момче заповядва бързо да се справим с вампира от клана Сеон, ще трябва да побързаме. Заклинанието скоро ще се разсее.

— Тогава какво чакаме? — казах аз. — Напред!

И нашата четворка тръгна след вампира. Така и не разбирах защо минувачите не обръщаха никакво внимание на червената мъгла от заклинанието. Дали просто бяха лишени от любопитство или това беше ефект от заклинанието. По-скоро второто, според мен.

Вървяхме бързо, но не хукнахме да бягаме — обилната вечеря не предразполагаше към подобно забавление. Пък и не беше нужно. Рано или късно следата щеше да ни отведе там, където трябва. Въпреки че не бих искал да е твърде късно…

Следата отново ни отведе към „сребърната“ част на града. Дали вампирът отново беше решил да търси Съществото или… страхувах се дори да си го помисля.

До последния момент си мислех, че следата ще ни отведе в някаква къща, в краен случай — в мазе, но се случи друго. Завихме зад поредния ъгъл и почти си сблъскахме носовете с вампира. По-точно, нашите носове с неговия гръб, тъй като вампирът беше твърде зает — пиеше кръвта на някакъв минувач.

— Хей, пусни го веднага! — извика Чез, чийто език реагира на ситуацията много по-бързо от мозъка му.

Вампирът бавно обърна към нас бледото си лице. От ъгълчетата на тънките му устни се стичаха капки кръв, а червените му очи светеха в полумрака. При това светеха много жестоко.

— Кои сте вие? — изсъска той.

— Огненият патрул! — гордо отвърна Наив.

— Не мърдай! — добави Алиса.

Аз, за разлика от моите приятели, нямах намерение да дърдоря празни приказки, защото от пръв поглед разбрах, че това изобщо не е същият вампир, когото очаквахме да видим. И едва ли непознатият щеше да е миролюбиво настроен към хората, прекъсващи вечерята му. Не знам за другите, но аз вече бях готов с атакуващи и защитни заклинания.

Вампирът се ухили зловещо.

— Разкарайте се, докато не съм се ядосал.

Наистина можехме да се разкараме… О, какви ги говоря! В двубой победих два ходещи трупа, та някакъв вампир ли ще ми казва къде да ходя?

— Имам няколко въпроса към теб и докато не ми отговориш никъде няма да ходиш — с неочаквано хладен глас казах аз и сам се изненадах. Откъде се взе тази увереност? Със сигурност не от много ум.

Моите приятели бяха не по-малко изненадани и впериха в мен неразбиращи погледи, вместо да гледат вампира.

Вампирите от Бойния клан явно не се отличаваха с особена приказливост. Във всеки случай, този дори не искаше да знае какви въпроси имам да го питам, или поне да изясни кои сме ние. Не, той веднага се хвърли към нас, и ако не беше Алиса… щяхме да загубим битката още преди да е започнала. Все пак рефлексите и скоростта на вампирите са много над нашите.

Отпред стояхме ние с Чез и когато вампирът направи едва доловимо с очи движение напред, Алиса някак си успя да хване и двете му ръце. Едната беше насочена към гърлото на Чез, а другата… към моето. Ех, трябваше по-рано да задействам защитни заклинания…

— Не толкова бързо, приятелче — тихо каза вампирката. — Тук не само ти си бърз.

Вампирът засъска и повдигна горната си устна, оголвайки бели зъби.

— С-сами си го търсите!

Ние бързо отстъпихме назад, освобождавайки място за маневриране. В тази тясна уличка дори ние четиримата едва се събирахме, а сега тук бяха вампирът и лежащата на земята жертва, която трябваше да не нараняваме…

— Наив!

Късно. Огненото момче отново излезе напред с неговата разрушителна Огнена топка. Добре, че вампирът не избягна топката, която летеше точно към жертвата му, а просто я отклони настрани.

— Махни се — извикахме заедно с Чез.

Наив наведе глава и послушно отстъпи зад гърбовете ни… Добре, че не запали топката зад гърбовете ни.

Вампирът много удобно излезе на алеята и аз успях да го затворя в сферичен Въздушен щит.

— Сега ще отговориш на всички мои въпроси — казах му аз.

Вампирът дори не ме удостои с отговор, просто удари право в невидимото поле. Въздушният щит се пръсна, сякаш го удариха не с юмрук, а най-малко с чук.

Чез вече беше подготвил няколко Огнени птици, правилно предполагайки, че без самонасочващи се заклинания няма да минем при бой с вампир. Алиса също правеше някакво заклинание, а аз… аз какво? Размишлявах над това какво да правя? Е, докато размишлявах, направих няколко Въздушни щита между нас и вампира. Основната особеност на тези заклинания сега беше в наша полза — те лесно пропускаха енергийни атаки, но физически тяхното преодоляване не беше толкова лесно… ако, разбира се, не си вампир от клана Сеон. Този подлец с лекота разбиваше Въздушните ми щитове един по един, при това небрежно отскачаше от Огнените птици и Ледените стрели — ето какво е майсторила Алиса. Колко сме ограничени, нищо ново… с целия ни арсенал вампирът се справяше без особени проблеми. Само да можеше количеството да премине в качество…

Мислите бавно се въртяха в главата ми, а тялото действаше. Или не беше тялото? Какво в нас отговаря за сплитането на енергийните модели? Душата? Дракон знае…

— Може ли аз? — плахо предложи Наив, поглеждайки зад гърба ми.

— Не!

Вампирът изведнъж спря да разбива Въздушните щитове и много странно размаха ръце пред себе си.

— Лягай! — заповяда Алиса.

Ние с Чез послушно рухнахме на земята, но Викерс младши се засуети.

С крайчеца на окото си забелязах как над главата ми проблесна странен блясък.

Когато се обърнах, Наив го нямаше. Енергийният удар на вампира го беше отнесъл.

— Това е! — гневно извика Чез. — Сега ще си го получиш!

Той разпери ръце настрани и, не повярвах на очите си, пръстите му се покриха със скреж! А след това във вампира се удари син лъч.

— Получи се! — радостно извика Чез. — Аз го замразих!

В действителност беше го замразил само частично — вампирът се беше прикрил с ръка и сега размахваше заледения си крайник.

Аз продължавах да хвърлям Въздушни щитове към вампира, за да не може да напусне бойното поле или да дойде твърде близо до нас, а Алиса го атакуваше с всички известни й заклинания. Като резултат вампирът остана в моите шитове и нямаше никаква възможност да избяга, но пък нямаше и никакво намерение да се предава. Сега всичко се решаваше от издръжливостта — който се умореше по-рано, той щеше да загуби.

— Толкова ли ти е трудно да поговориш с нас? — обърнах се към вампира, опитвайки се да надвикам воя на огнените заклинания.

— Майната ти! — не много учтиво отговори вампирът, отбивайки със здравата си ръка поредната огнена птица на Чез. — Ще ти извия врата, сополанко!

— По-добре мисли за твоя врат! — ядосах се аз.

Ще ти дам аз един сополанко!

Вампирът, разбира се, беше бързак, но как ще се спаси от стотици Въздушни копия? Мисля, че зрелището си заслужава гледането. Дръж се, зъбати ми приятелю.

Създадох Копийния си щит, който толкова ми помогна в битката с ходещи мъртъвци. Само да не закача някой друг.

— Алиса, Чез, внимавайте, сега ще сваля всички Въздушни щитове — предупредих приятелите си. — Отдръпнете се!

И отново сработи отработената в стотици учебни двубои реакция. Приятелите ми реагираха на моите думи автоматично, без да задават въпроси. И тогава аз изстрелях във вампира десетки Въздушни копия.

Трябва да призная, че вампирът от Бойния клан показа истинска класа. Той се движеше с чудовищна скорост, превръщайки се в размазана сянка. И може би щеше да се измъкне невредим, ако не бях повторил заклинанието си. От втория облак копия не можа да се спаси. Също като мъртъвците, той застина в нелепа поза, закован от тънките Въздушни копия към стената на къщата. Аз бях поразен от две неща: първо — той не успя да се спаси само от няколко копия, и второ — на местата, където беше прободен, нямаше кръв! Очевидно вампирът така добре контролираше тялото си, че не позволяваше да изтече нито капка от ценната течност.

— Браво, Зак — възхити се Чез. — Прикова го като пеперуда.

Да, и най-учудващото беше, че всичките ми заклинания се получиха. Дали ми се връщаше някогашната координация или просто от страх, но всичките ми сплитания ставаха удивително точни.

— Ще те докопам! — злобно извика вампирът, напразно опитвайки да се освободи.

Обърнах се да потърся Алиса, но тя вече беше притичала до падналия Наив.

— Надявам се, че всичко с него е наред — изграчи Чез, последявайки погледа ми, и размаха юмрук към вампира. — Иначе ще те направим на парчета, зъбатко! Виж го ти, решил да ни напада, ще ти покажа аз как да уважаваш Патрула…

И Чез се впусна в дълга тирада, в която подробно обясняваше какво и как ще направи на вампира в случай… във всеки случай. А Сеонецът беше принуден да слуша всичко това, защото не можеше да помръдне ни ръка, ни крак.

— Сега нека да поговорим — прекъснах аз потока ругатни на Чез. — Много лошо поведение имаш, приятел, но сега ще говорим за друго. Разкажи ни за черното Същество. Какво отношение имате вие към него?

Вампирът спря с опитите да се освободи и учудено се втренчи в мен.

— За какво изобщо говориш?

— За Съществото, разпространяващо паразити — вече не толкова уверено повторих аз. — Един от вас обикаля из града и събира главите на заразените хора. Нагъл също като теб, в сив плащ, на ръст малко по-нисък.

— Стига си отричал — подхвана го Чез. — По-добре отговаряй на въпросите, че може да се ядосаме.

Вампирът се задърпа още по-силно.

— Вие май съвсем сте полудели, а? Освен мен в това градче ловуват само още два вампира от клана Сеон и те са женски! На никой от нас никога и през ум няма да му мине да колекционира човешки глави! А единствените същества и паразити, които съм виждал днес, стоят сега пред мен!

Ние с Чез се спогледахме.

— И не си наясно с факта, че черното Същество с пищящи пръсти заразява плъхове и хора?

— Луди! — извика вампирът. — Нима вече подбират ненормални за Майстори? Или разумът ви е напуснал след обучението?

— Да, ей сега целият ще те превърна в буца лед — обеща му Чез.

Вампирът оголи зъби.

— По-добре да се превърна в лед, отколкото да слушам глупостите ви!

— Млъквай — тихо заповядах аз. — Повиси тук, докато решим какво да правим с теб.

Периодично поглеждайки към вампира — да не би да избяга, ние с Чез отидохме при Алиса и Наив. Викерс-младши седеше на тротоара и отблъскваше първата помощ на Алиса, изразяваща се в лечебни шамари.

— Вече дойдох на себе си, дойдох! — мърмореше пострадалия.

— Как си, добре ли си? — попита Чез, хвърляйки подигравателен поглед към вампирката. — Или тя ще те довърши?

Алиса му хвърли не предвещаващ нищо добро поглед.

— Сеонецът го удари не с обикновен Въздушен юмрук — обясни тя. — Това нещо изкарва цялата сила на човека.

Наив поклати глава.

— Това е за човека, а аз съм бъдещ Майстор. Не трябва да показвам слабост — той се опита да се изправи, но не успя.

Не трябвало да показва слабост… май все пак е вредно да чете всички тези глупави книги.

— Почини си — посъветва го Алиса. — След малко слабостта ще отмине… отчасти. Е, с наша помощ ще се добереш до къщата.

— Много ме успокои — изръмжа Викерс-младши.

— Добре, какво ще правим със сеонеца? — попита Чез. — Алиса, представяш ли си, нищо не е чувал за никакво Същество. Освен това, онзи гад, който ме държа с главата надолу на покрива, също не съществува. Или изобщо не е той, а тя.

— Чух — кимна вампирката. — А сигурни ли сте, че вампирът не лъже?

О, да, тя имаше удивителен вампирски слух… между другото, и сеонецът също!

Направих за всеки случай една Завеса на мълчанието, да не ни слуша вампирът.

— Сеонецът така ругаеше, че не вярвам да лъже — казах аз.

Алиса ме погледна насмешливо.

— Хайде де! Изненадана съм от твоята наивност, вампирите могат да изиграят каквото си поискат, затова са вампири — играчи, актьори, с неуравновесена психика. Сега той може да каже едно, а след това нещо съвсем друго.

Чез се усмихна ехидно.

— Но ти, приятелко, също си вампир.

— Аз съм съвсем различна — вирна нос Алиса. — Дневният клан е много по-близо до хората, отколкото до вампирите.

Всъщност не до хората, а до друидите. Между другото, Алиса никога не ни е разказвала за произхода си и историята на Дневния клан. Така че тя също има тайни от нас. И няма значение, че аз знам за това дори повече от самата Алиса.

— Добре, дори с нищо да не може да ни помогне… не трябва да го пускаме! — ядосано каза Чез. — Той вече уби този… или тази… жертва.

Тогава си спомних, че в уличката все още лежи жертвата на вампира. Дали е още жива?

— Вампирите не убиват — обади се Наив. — Те само пият част от кръвта.

— Значи жертвата ще е жива? — уточних аз.

— Да — кимна Алиса. — Но с вероятност деветдесет и девет процента в тази уличка се роди нов нисш вампир.

По мое мнение, щом човекът е оцелял — това е добре. А че след това вече не е точно човек, е нещо второстепенно.

— Трябва да го предадем на стражата — казах уверено. — Надявам се, че знаят какво да правят с истински вампири. Сериозно се съмнявам, че затворът ще удържи такъв пъргавелко.

— Като стана дума за него — извика Чез. — Вижте, опитва се да се измъкне!

Вампирът все още беше прикован към стената от Въздушните копия, но с помощта на заледената си ръка беше успял отчасти да се освободи.

— Не се измъквай! — извиках аз.

О, да, той не можеше да ни чуе.

— Да отидем да го укротим, трябва да е във вид, удобен за транспортиране — казах на приятелите си.

— Как си го представяш това? — заинтересува се Чез. — О! Виж, той се измъква!

Заедно с вика му прозвуча ужасен грохот. Вампирът все пак намери начин да се измъкне, но какъв само! Той не счупи Въздушните копия, не, просто изтръгна стената, към която беше прикован.

Ние изтичахме към дупката, но беше твърде късно — вампирът избяга.

— Ама че случка, — възхитено извика Чез. — И колко е бърз.

— С вампирите не трябва да се разсейваш — ядосано изсъска Алиса. — Трябваше веднага да го убием.

Не беше толкова просто. Едно е да убиваш плъхове или да се биеш със Съществото… и съвсем друго — да извършиш хладнокръвно убийство.

Изведнъж от нищото до нас достигна вик:

— Психари! Пак ще се срещнем!

Гласът на вампира дойде от всички посоки едновременно и така заплахата прозвуча двойно по-зловещо.

— Обиди се — доволно каза Чез. — Хей, успяхме да обидим вампир от Бойния клан… приятели, супер сме!

— Вампирите са много злопаметни същества — каза Алиса. — Така че, Чез, няма защо да се радваш. Сега ще трябва да бъдем още по-внимателни.

— Накъде повече — засмях се аз. — Хайде да видим как е ухапания.

В уличката ни очакваше още една изненада — ухапания се оказа момиче, при това доста хубава. Вампирът явно имаше добър вкус.

Тя лежеше на земята в безсъзнание, по шията й се стичаше тънка струйка кръв.

— Няма ли да умре от загуба на кръв? — попитах разтревожено, внимателно повдигнах главата й и затиснах раната с ръка.

— Едва ли — поклати глава Алиса, станала нашия най-голям специалист по вампирите. — Не случайно казват, че вампирите смучат кръв. Те много внимателно пробиват вената и изсмукват от нея ценната течбост. В допълнение, слюнката на вампира спомага за бързото й съсирване, така че след малко тя ще спре да тече.

Взех момичето на ръце и я изнесох от уличката.

— Е, сега накъде?

— Пак ли при Мелисия? — намръщи се Чез. — Нещо много често взехме да ходим при нея.

— Всъщност на това момиче не й трябва никаква помощ — отбеляза Алиса, хвърляйки ми много странен поглед. — Единственото нещо, което можем да направим, е да я върнем у дома й. И утре тя ще се събуди или същата като преди, или като нисш вампир… разбира се, понякога трансформацията продължава няколко дни, но това е рядкост. Това е неконтролируем процес, който протича основно в душата.

Погледнах лицето на жертвата. Тъмнокосото момиче, вероятно няколко години по-младо от нас, все още беше в безсъзнание.

— Как да разберем къде живее?

— Трябва да я свестим — охотно обясни Алиса. — Дай на мен, вече имам известен опит.

Без да се замислям, аз се съгласих. Как можах да забравя любимия начин на Алиса да свестява хората?

— Хей, събуди се!

Няколко елегантни, но тежки шамара по бузите на момичето, и тя вече се извиваше и дърпаше в ръцете ми.

— Нека да я успокоя — любезно предложи вампирката.

— Не — изпъхтях аз, опитвайки се да удържа момичето на ръце. — Хей, спри да се дърпаш!

— Пуснете ме на земята! — закрещя спасената.

Тази молба изпълних с голямо удоволствие.

Момичето скочи на крака и се отдалечи на няколко крачки от нас.

— Кои сте вие?

— Сляпа ли си? — каза Алиса. — Ние сме Майстори.

Виж само колко естествено произнася тези думи. Тук, в Пограничните райони, можехме да си позволим тази малка лъжа, но ако случайно се изтървем в Академията. За това можем и шамар по врата да получим.

— Какво правите тук? — вече малко по-спокойно попита момичето.

— Тебе, глупачката, от вампири спасяваме — охотно обясни Чез. — Спомни ли си?

Тъмнокосото момиче си спомни, очите й се обърнаха назад и тя пак припадна.

— Няма да я нося — предупредих аз. — Вече ме насини целия.

Алиса тихичко се засмя в шепи.

— Ясно — въздъхна Чез. — Аз ще съм. Не мисля, че Наив ще може… Хей!

Викерс-младши се приближи до момичето и нежно я вдигна от земята.

— Още си твърде слаб! — запротестирахме ние.

— Няма проблем, тя е лека. Освен това мисля, че знам къде може да живее.

— Аха — съгласи се Чез. — Съдейки по дрехите и поведението… пътят ни е към „златния“ квартал.

Как тъй не обърнах внимание? Червеният й костюм беше доста стилен, приблизително от миналия сезон за Лита. Очевидно беше от доста заможно семейство.

— Надявам се, че по пътя ще дойде в съзнание — въздъхна Чез. — Не искам цяла нощ да търсим дома й.

Не ни се наложи сами да търсим дома на спасеното момиче. Тя бързо се събуди и ни обясни къде да я заведем. Между другото, от ръцете на Наив тя не се дърпаше, както от моите. По-точно изобщо не се дърпаше, а когато я изпратихме до дома й тя дори целуна Викерс-младши по бузата в знак на благодарност. При това нас с Чез ни забрави. Обидно! В края на краищата всички я спасявахме, а тя благодари само на Наив. Поне благодаря да беше казала… А тя целуна огненото момче и изчезна. Въпросът е, защо по целия път Наив я носи на ръце, щом тя просто избяга?

По целия път обратно обсъждахме случката с вампира.

— Знаете ли — каза Алиса замислено. — Мисля, че това беше много млад вампир.

— Хайде, те всички изглеждат млади — не разбрах аз. — Виж Келнмиир на външен вид е едва ли не по-млад от мен.

— Просто прекалено лесно се справихме с него — обясни вампирката. — Ако това беше опитен вампир, нямаше да можем нищо да му направим.

Следващите десет минути загубихме в спор за нашата безусловна, според Чез, сила. По неговите думи нашият добре организиран отбор, ако пожелае, може да се справи и с няколко истински вампира. Алиса посочваше оскъдността на нашите знания и аз бях склонен да се съглася с нея. Да, научихме няколко заклинания, но чак срещу истински вампири? При равни други условия вампирът дълголетник е равен по сила на Върховен Майстор!

В допълнение към спора за невероятната ни по мащаби вселенска сила Алиса ни изнесе лекция за вампирите. Но този път научихме много нови неща за нисшите, заразени с „вампиризъм“ чрез ухапване.

По думите й всеки петдесети има реален шанс да си остане човек, при останалите след ухапването започва процес на промяна на душата. Тя ставала черна, а самият човек много бързо се трансформирал. Светлинната енергия на слънцето ставала гибелна за него, но имало и предимства — той преставал да старее и дори започвал да младее, застивайки на възраст между осемнадесет и тридесет години, освен това получавал страхотни реакции и способност да се регенерира. На с това хубавото свършвало, имало много отрицателни ефекти. На първо място е рязкото влошаване на характера, като степента на влошаване зависела основно от личните качества на човека, както и всеизвестната жажда за кръв. Не получавали никакви психокинетични способности, оставайки само жалка пародия на истинските вампири.

Неочаквано към разказа й се включи Наив, разказвайки за отношението към нисшите вампири в Крайдол. Невил се опита да обясни всички противоречия и неясноти на положението на нисшите в обществото… Родните семейства на заразените се държали различно — някои се отказвали от такива роднини, а други, напротив, правели всичко възможно да им помогнат и да ги задържат в семейството. Но в повечето случаи вампирите сами се отделяли от роднините си, предпочитайки обществото на себеподобните си. Жителите на града се отнасяли към полувампирите по различен начин — някои ги съжалявали, други ги недолюбвали, но всички се стараели да стоят по-далече от тях. Стражите постоянно ги задържала за безредици, но за по-сериозни провинения не са ги хващали. Като цяло общността на нисшите била доста обособена и сама следяла за своите — ако някой от тях правел глупости от рода на убийства или други тежки престъпления, те сами го предавали на стражата. Така си живеели — като нещо средно между изгнаници и бедни родственици.

С такива оптимистични разговори стигнахме до любимата Прокълната къща. Колкото и да е странно, всичко беше тихо и спокойно, в рамките на нормалното. Не „твърде тихо“ и не „твърде спокойно“ — търговците си търгуваха, хората се разхождаха. Нищо подозрително. Направо да не повярваш.

Посрещналият ни на прага Даркин също не донесе лоши новини. Това си беше притеснително, наистина. Очакваме всичко, но не и разкази за успеха в борбата срещу престъпността. За плъхове и Съществото не бяха чули нищо и никакви странни убийства не бяха се случвали… може би защото Съществото днес се беше насочило към „златния“ квартал, където жителите не афишираха много личния си живот. А какво може да бъде по-лично от смърт на роднина? Най-вероятно те сами ще тръгнат да търсят убийците или ще наемат някой… интересно кого?

Даркин се прибра у дома си, оставяйки в Прокълнатата къща два нисши вампира да дежурят, а ние… с труд се добрахме до втория етаж и се пръснахме по стаите си.

Вяло пожелание за лека нощ и хлопване на врати. Нямах ни най-малко желание за душ, което беше наистина невероятно.

Бях толкова изтощен, че се проснах на леглото, затворих очи и опитах да се отпусна. Лекият вариант на вечерната медитация, която провеждахме вечер в Медитативната зала на Академията, не ми донесе никакво облекчение. Цялото тяло ме болеше и чувствах някаква вътрешна празнота…

След известно време не издържах и взех дневника. Съвсем случайно го отворих на последната страница. Краткият надпис на гърба на задната корица веднага привлече вниманието ми:

* * *

„За търсене на интересуваща те информация използвай този лист — просто напиши на повърхността му с тънка енергийна линия ключова дума и дневникът ще се отвори на необходимата страница. Също така можеш да оставяш бележки на отделните страници. Изобщо, трябваше да погледнеш в края на дневника още от самото начало, това значително би ти облекчило живота“.

* * *

Супер! Цялата ми умора се изпари. Излиза, че в дневника е вградена магическа система за търсене! А аз не знаех. Не можеше ли още в началото да спомене за това? Скрито на последната страница. Така… да опитам да създам тънка енергийна линия. Няма да е толкова лесно. Сега да напиша „Фонтан на съдбата“…

След около час неуспешни опити да създам достатъчно тънка енергийна линия най-накрая успях да напиша нужната ми фраза.

Дневникът се отвори някъде по средата.

* * *

„Какво мога да разкажа за Фонтана на съдбата? И нищо, и много… този артефакт е подарен на хората от драконите. Може би за това, че един от нас е спасил бебето им. Според друга легенда всичко е точно обратното: Фонтанът е проклятие, с което драконите са наказали човешкия род за смъртта на един дракон. Разбира се, и двете легенди са пълни глупости. Дори с моя наполовина побъркан ум не мога да си представя ситуация, в която човек да може да спаси живота на дракон, камо ли да го убие. Така че произходът на фонтана си остава загадка за мен.

Що се отнася до неговите свойства, то те почти сигурно са пряко свързани със съдбата. Всички източници повтарят едно и също послание — фонтанът може да промени съдбата на човека в една или друга посока. Как по-точно? Нямам ни най-малка представа, защото за да използваш магията на фонтана ти трябва заклинание на езика на драконите. През целия си живот не съм срещал нито един човек, който да знае този език, да не говорим за заклинания.

Имам този артефакт заедно с къщата и нямам никаква представа откъде се е появил. Все пак успях да разбера нещо за него. Енергийните модели във фонтана са твърде сложни дори и за мен, освен това на места те изчезват в други светове… не мога да обясня защо, просто го знам. Точно затова фонтанът не трябва да се мести от мястото си. Много е вероятно той да е много по-стар от къщата и самата тя да е била построена около него.

За самия Фонтан на съдбата не мога да кажа нищо, но водата от него изследвах много внимателно. И ето какво открих — тя има удивителни свойства за хипнозащита и премахване на хипноза! Достатъчно е да натопиш главата на хипнотизиран човек във фонтана и хипнозата изчезва. В допълнение, след това действие човекът няма да се поддаде на хипноза няколко дни! Единственият недостатък на всичко това е, че извън Фонтана на съдбата водата веднага губи своите чудодейни свойства.

Ето колко е странен този артефакт. Всеки път, когато минавам край него, аз чувствам с цялото си същество силата му. Но как мога да я използвам? Не знам… Може би някой ден ти ще откриеш тайната му. В края на краищата и аз, и ти сме Човек на съдбата и фонтанът със сигурност има пряко отношение към нас.“

ДЕЙСТВИЕ 5

Отначало реших, че най-накрая ми се е присънил обикновен сън. Нали за първи път виждах себе си в него. Но много бързо дълбоко в себе си осъзнах, че отново греша — това беше поредното видение, а съдържанието му напълно потвърди моите подозрения.

Аз се спусках от втория етаж на Прокълнатата къща и седнах на ръба на миниатюрния басейн. Бавно потопих пръстите на дясната си ръка във водата, след това се замислих за момент и се наведох към огледалната повърхност на Фонтана на съдбата, потапяйки лицето си в него. Е, сега ще падна във фонтана — логично предложих аз. Но не! Изправих се на крака и погледнах скулптурата на дракона. По лицето ми се стичаха капки вода. Колко странно, аз ги усещах по кожата си и същевременно се гледах отстрани…

Някъде наблизо се разнесе тихо пеене… Не, самият аз започнах да пея! И то на напълно непознат ми език… Красивата, тиха и лека мелодия сякаш обгръщаше съзнанието ми. Тя сякаш подканяше за танц… и той затанцува! Драконът на фонтана бавно разпери крилата си и се завъртя в странен завладяващ танц. Той подскачаше, въртеше се като пумпал, и дори закълчи тънки крака в такт с музиката. В един момент миниатюрният дракон подскочи нависоко, разперила крилца и кацна на рамото ми!

Следващата част от песента изпяхме на два гласа — дракончето ми пееше на странен чуруликащ език. Бях сигурен, че това е език, а не просто глупаво птиче чуруликане. След края на песента аз внимателно се свалих дракончето от рамото си, отидох до фонтана… и стъпих в него! Внимателно поставих дракона на пиедестала, затворих очи и бавно седнах във водата.

Дракончето се повъртя още малко, намествайки се удобно на постамента, и замръзна.

* * *

На сутринта се събудих от радостните викове на Чез. Той викаше толкова силно, че сигурно беше събудил половината град.

Отваряйки очи, известно време постоях неподвижно, припомняйки си последното видение. Въпросът за неговата реалност изобщо не съществуваше. Бях абсолютно уверен, че всичко това се е случило. Освен това песента на непознатия език така се беше забила в мозъка ми, също както това винаги се случваше с песните от другия свят. Не ми трябваше да се напрягам, за да я повторя още сега от началото до края. Мелодията беше наистина много интересна, трудно можеше да се забрави. А как танцуваше дракончето от фонтана? Невероятно… и аз го събудих, точно с тази песен! Откъде ли съм я научил? Потапяйки лицето си във фонтана, аз сякаш се отворих и тялото ми беше завладяно от някой друг. Друго обяснение просто не виждах.

В дневника на лудия Майстор се споменаваше за някакво забравено заклинание, бившият библиотекар също говореше за нещо подобно. Излиза, че аз можех да възпроизведа това заклинание! И какъв е резултатът? Не мисля, че всички свойства на тайнствения Фонтан на съдбата се свеждат до оживяване на дракончето, най-вероятно това е само допълнение или едно от проявленията на неговата магия. И за разкриването на тази тайна не можех да разчитам на никого, дори бившият собственик на Прокълнатата къща нищо не знаеше.

Отдолу пак се чуха виковете на Чез.

Временно се разсеях от мислите за видението и се опитах да разбера на какво толкова се радва приятелят ми. До постъпването в Академията Чез го вълнуваха само три неща: Занаята, момичетата и парите. Занаятът вече не можеше така да го развълнува, момиче като че ли си има (най-малко той искрено го вярва), оставаха само парите. Нима е дошъл отговор от Академията?

Бавно се облякох, постоянно връщайки се към видението, и слязох долу. Във фоайето вилнееше рижия ми приятел.

— Аз го направих! — извика той вместо поздрав, размахвайки измачкан бял плик.

— За какво толкова викаш? — намръщих се аз. — Получил си отговор от финансовия отдел ли?

— Не просто отговор, а мечта! — Чез чак подскачаше от нетърпение.

Стана ми интересно какво толкова са написали. И най-важното…

— Къде са парите?

— В банката. — Чез ме погледна, сякаш съм луд. — Да не мислиш, че ще ни изпратят торба с пари?

Честно казано, точно това си мислех. И не знаех, че в Крайдол има такова постижение на цивилизацията като банка.

— И на каква сума е чека?

— Познай.

Чез скри плика зад гърба си. Сякаш можех да го прочета през хартията.

— Какво, не можеш ли да познаеш?

— Е, поне предположи…

Започнах да се ядосвам.

— Не ме дразни.

— Добре — изненадващо лесно се предаде Чез и важно каза: — Изпратили са ни напълно достатъчно!

За това и сам се досетих. Направо да полудее човек.

— Колко?

— Хиляда империала!

Не е зле. Особено ако отчетем, че в Приграничните райони империалът е почти два пъти по-скъп, отколкото в столицата. С нисшите вампири се спазарихме за три империала на седмица. Така че засега се справяме. Но защо Чез е толкова щастлив? Сумата не е чак толкова огромна…

— Радваш се, че най-накрая ще можеш да купиш подарък на момичето си ли? — изведнъж се досетих аз.

— Глупак — измърмори приятелят ми, незабавно губейки доброто си настроение. — Какъв подарък, дракон да го вземе?

— Нали искаше да… — изненадано започнах аз, но Чез ме прекъсна:

— Трябва да платим на вампирите, а ние имаме точно две дузини по ведомост. След това трябва да платим на друидите за лечението…

— На друидите защо? — не разбрах аз. — Нали ни лекуват безплатно.

Много добре си спомнях, че Мелисия каза нещо подобно.

— Нас — може би, но вчера трябваше да лекуват още четири вампира, а и кой знае колко още ще има… приятелството си е приятелство, но гладен не се стои. — Чез очевидно вече беше помислил за всичко, защото без никакво колебание продължи: — Заплатите на вампирите за няколко месеца напред, лечението при друидите, храна, плащанията към техномаговете, други дребни разходи… и сме на нула.

Хм, оказва се, че Крайдол не е чак толкова евтин град.

— Тогава защо се радваш толкова, щом сме на нула? — попитах приятеля си.

— Ами само си помисли какво щеше да стане, ако не ни бяха пратили пари.

Послушно помислих и оцених:

— Ура-а, изпратиха ни пари!

Отгоре се разнесе ядосаният глас на Алиса:

— Какво крещите?!

Вампирката стоеше на най-горното стъпало и ни гледаше отвисоко, буквално и в преносен смисъл.

— Изпратили са ни пари — поясних аз.

Алиса много изразително, както само тя го умееше, завъртя пръст в слепоочието си.

— Вече се досетих. Стига сте викали!

Ние с Чез на два гласа обяснихме на вампирката причината за нашата радост. Не започна да вика с нас, разбира се, но схвана идеята.

— Отлично — сдържано се съгласи тя. — Сега можем да помислим за по-важни проблеми. Знаете ли, че тази нощ никой не е атакувал Прокълнатата къща?

Чез със скок седна в едно кресло и вдигна краката си на масата.

— Това е добре… или не?

— Не — каза Алиса и поясни: — Щом плъховете не ни атакуваха, значи са били свободни да атакуват обикновените хора… или някой друг.

— А може би те всички са загинали снощи при опита за нападение над Прокълнатата къща и над общността на друидите? — предположих аз. — А и ние с Невил убихме над сто от тях.

Алиса седна на креслото срещу Чез и аз някак естествено седнах до нея.

— Не знам — честно отговори вампирката, — но не ми харесва тази ситуация. Ние седим тук, в безопасност, оставяйки жителите на милостта на Съществото и паразитите.

— А какво можем да направим? — неочаквано избухна Чез. — Хей, виждате ли, не ми харесва тази ситуация. По-добре предложи решение! Какво само ни ровиш в душите?

Помислих, че сега Алиса ще се нахвърли с юмруци върху Чез, твърде често напоследък прибягвахме до саморазправи. Дори си помислих дали да не поставя Въздушен щит между тях, но вампирката само тъжно въздъхна и виновно сведе поглед.

— Извинявайте, просто наистина ми е много тежко… да чувствам безпомощността си.

— Да, разбираме — върна се към нормалния си тон Чез. — Тежко е, но ние поне имаме някаква сила и възможност да се защитим. Представете си какво им е на останалите хора. Не знаят нищо за паразитите, но живеят във вечен страх от вампирите, които спокойно се разхождат из града — това е просто ужасно. Разбира се, те се опитват да се защитят, понякога дори нападат неканените гости, но много рядко има полза от това. Стражата също нищо не може да направи… Само ние имаме реален шанс да променим живота в града към по-добро.

Тук ме изненада. Мислех, че моят риж приятел се интересува само от справочника от заклинания и предстоящата среща с „приятелката си“, която, между другото, беше виждал само веднъж. А той държи такава реч, сякаш наистина го вълнуват всички тези проблеми.

— Да… — само това успях да кажа. — Като говорим за жителите на града, къде е Наив?

Чез се прозя.

— Не е спал цяла нощ, като беше при брат си. Нека го оставим да си почива.

Гледам, цялата енергия на приятеля ми свърши. Удивлявах му се — станал е преди мен, успял е да получи писмото…

— Добре, какви са плановете ни за днес? — обърна се към мен Алиса.

Е, разбира се, аз съм главният тук. Поне на теория…

— Да видим… — с важен вид казах аз. — Днес по план…

В закритата част на залата влезе нисш вампир. Както винаги, целият в черно, със закрито от кожена маска лице.

— Добро утро! — отчетливо поздрави той.

Ние почти едновременно се намръщихме. Твърде бодрият глас на младши служителя на Огнения патрул удари по уморените ни мозъци като хипноатака.

— Ти по работа или просто да издевателстваш над нас? — попита Чез. — В този ранен час не трябва да излъчваш оптимизъм…

Виж кой го казва, преди няколко минути самият той крещеше и скачаше като луд.

— Няма — кимна важно вампирът. — Имате посетител — госпожа Мелисия.

Госпожа… като някакъв иконом — приемаме важни гости.

— Покани я — махна с ръка Алиса. — Сигурно е научила нещо важно, за да дойде толкова рано… — тя се намръщи. — Или нещо се е случило с Невил?

Радостното изражение на лицето на друидката разпръсна всичките ни съмнения.

— Добро утро. Да не идвам твърде рано?

Този път тя беше облечена в официални друидски дрехи в зелен цвят. Може би при тях е прието винаги да са облечени така при излизане от друидската общност? Не знам, във всеки случай зеленото наистина й отива — много добре подчертава фигурата й и яркозелените й очи.

— Ако има добри новини, то е съвсем навреме — отговори Чез, скачайки от креслото. — Сядай, аз ей сега ще се върна.

— Чез, къде хукна? — извиках след него, но той вече изчезна на втория етаж.

Странен е днес, такъв един нервен. Да, ние всички напоследък нервничим повече от необходимото, така че защо Чез да е изключение.

— Как е Невил? — веднага попита Алиса.

— С него всичко е чудесно — усмихна се друидката. — Вярно, трябваше да го приспя, за да не избяга без време. Физически Невил е напълно здрав, но способносттите му за заклинаия все още не са се върнали.

Дракон да ме вземе… Излиза, че заради гадното Същество Невил наистина е „прегорял“! И колко дълго може да продължи безсилието му?

Последният въпрос го зададох на Мелисия.

— Не се знае. Във всеки случай, аз все още не искам да го пусна. Ако плъховете, както казваш, ви търсят вас двамата, тогава без магически способности той ще е твърде уязвим.

Уау, тя наистина е загрижена за него. Интересно, защото й е пациент или Невил наистина има реален шанс за взаимност? Кой би си помислил…

— Нося!

Чез буквално се претърколи надолу по стълбите и като по чудо не изтърва подноса с четири чаши. Хитрец, сигурно използва телекинеза… макар че не беше много силен в това.

— Заповядайте — гордо се усмихна Чез и постави подноса на масата пред нас.

Алиса се наведе към чашите и подуши подозрително.

— Има нещо познато… но не мога да го позная…

— Иска да ни отрови — предположих аз. — За да вземе всички пари за себе си.

— Ама че сте и вие — намръщи се моят приятел. — Първо опитайте.

Ние предпазливо се гледахме един към друг, изчаквайки някой първи да опита подозрителното питие. Предполагах, че Чез е успял да намери дърво „као“ в градината и се е опитал да свари най-популярната напитка в Лита. Но какво ли се е получило?

— Добре, аз като единствен специалист по отрови, ще опитам първа — с напълно сериозно лице каза Мелисия.

Бедния Чез беше жалка гледка.

— Ама и вие… просто няма думи…

Мелисия отпи една глътка.

— О, добро е. Вярно, изобщо не прилича на „као“, но е доста вкусно.

Ние с Алиса се престрашихме и опитахме произведението на Чез.

— Не е лошо — съгласи се Алиса. — Но нещо липсва. Знаеш ли, поговори с Велес, да, да, точно мръсният старец. Той знае стотици рецепти от старо време, със сигурност сред тях ще има някоя подходяща.

Аз не бях толкова оптимистично настроен. С огромно усилие преглътнах невероятно силната отвара и едва сдържайки сълзите си, се възхитих на издържливостта на момичетата.

— Напълно съм съгласен с Алиса — най-накрая казах аз. — Не е зле, но нещо липсва…

Чез засия.

— Чакайте, сега ще ви донеса още един вариант!

Той грабна подноса и изтича за следващата порция.

— Това да не е отровно? — бързо попита Алиса веднага щом Чез изчезна на втория етаж.

— Не е — увери ни Мелисия. — Той просто не е улучил концентрацията…

След като опитахме втората порция от това, което Чез гордо и съвсем незаслужено наричаше „као“, ние пристъпихме към работа, и по-точно, пристъпи Мелисия:

— Прекарах цялата нощ в изследване на паразитите. Оказа се, че паразитите са различни видове! За поемане на контрола върху по-елементарните мозъци се използват „прости“ паразити. Вие се чудихте защо Съществото убива определен брой хора на ден. Най-вероятно защото то може да произвежда ограничен брой „сложни“ паразити, способни да управляват човешкото тяло.

— А плъховете?

— В плъховете се вселяват „прости“ паразити, който Съществото произвежда в много по-голямо количество. Ето защо в града има много заразени плъхове, а хора почти няма.

— В това не можем да сме сигурни — отбелязах аз.

— Съгласна съм. Освен това, заразеният със „сложни“ паразити човек много трудно се различава от нормалния… Завладявайки човека, паразитът може напълно да имитира поведението му.

— Не бих казал, че двамата, когато оживяха, приличаха на обикновени хора — не се съгласих аз. — Напротив, държаха се като някакви марионетки.

— Просто на паразитите им трябва време, за да поемат изцяло контрола върху човека. Да свикнат с новия дом, така да се каже.

Е, това наистина обяснява много неща.

— А защо заразените изгарят на слънце, също като вампирите? — попита Чез.

— Самият механизъм на изгаряне известен ли ви е?

— Не — отвърнахме ние с Чез, а Алиса замълча — тя знаеше почти всичко за вампирите.

— Вампирите не могат да понасят слънчевата енергия. Черната душа се разрушава под въздействието на чистата енергия, а заедно с нея и самото тяло — обясни ни Мелисия.

Никога не успях да разбера тази глупост. „Черна душа“, да бе. И в какво се изразява това? Като изключим известна неадекватност, много от познатите ми вампири са добри хора… Пфу, каква глупост. Вампирите — добри хора. Трябва непременно да кажа на Чез, много ще се смее. Не, сериозно, не виждах в тях особена чернота. Да, те обичат свободата и независимостта, да, ей така могат да убият всеки, който не им харесва. Но много хора се държат не по-добре или дори по-лошо! Излиза, че при някои вампири душите са по-черни, отколкото на други? Едва ли. Все си мисля, че всички тези обяснения за „душата“ са глупости, прикриващи липсата на знания. Сигурно има много по-добро обяснение. Просто ние още не го знаем…

— Добре, но какво общо имат тука паразитите? — прекъсна мислите ми Чез.

— Очевидно Мелисия иска да ни каже, че паразитите също имат душа — усмихнах се аз.

Друидка ме погледна изненадано.

— Точно това се канех да кажа.

Каква глупост. О, като се прибера в Академията, непременно ще потърся книги на тази тема. Не можем винаги да събираме в едно непознатите ни процеси и да ги поставяме в зависимост от някаква си „душа“. Не, не казвам, че не съществува, напротив, това е доказан факт, но не може винаги и навсякъде да се позоваваме на преходната й същност! Както процеса на заразяване с вампиризъм… силно се съмнявах, че зависи от свойствата на душата. Един устоява на черната зараза, а на друг душата му взела, че „почерняла“. Може би ако изучим този процес, ще успеем да помогнем на нисшите вампири?

— Глупости — възкликнах аз. — Има ли други възможни обяснения?

— Няма нужда от други — уверено отговори друидката.

О да, всички друиди са привърженици на класическите възгледи за света. Така лесно няма да ги разубедиш.

— Добре, засега ще се престорим, че това обяснение ни удовлетворява — въздъхнах аз и улових изненадания поглед на Алиса, тя явно не разбираше защо споря с Мелисия за такава дреболия. Не, скъпа, това не е дреболия и някой ден аз ще го докажа. — А какво става със засичането на паразитите?

Друидката очевидно не разбра моето недоволство, също като Алиса.

— Засичането… — на Мелисия й отне известно време да схване въпроса — аз с моите тъпи въпроси я бях изкарал от релси. — С него всичко е наред. „Простите“ паразити можем да откриваме в радиус от стотина крачки, със „сложните“ е по-трудно. Вероятно ще могат да се засичат от около десетина крачки.

Не знаеш да се радваш или не. От една страна, добре е, че изобщо можем да ги засичаме, от друга… колко време ще ни трябва да обходим всички домове и мазета?

— И как точно ще можем да ги откриваме? — нетърпеливо попита Чез.

— Да, ами… — друидката извади някъде от дрехите си цял куп непонятни предмети. — Тези гривни, направени от дървесна кора, ще ви помогнат.

Всеки от нас взе по една гривна.

— Как действа? — попитах аз, въртейки я в ръцете си.

— Много просто: Слагате я на китката и когато в обхвата на гривната се появи пищяща гадина, тя ще реагира. Не гадината, а гривната, разбира се.

Дано. Би било забавно, ако стане обратното.

Чез сложи гривната на китката си и завъртя ръка.

— Не е мой стил, но става. И как ще реагира, какво ще се случи?

Мелисия леко се смути.

— О, извинявай, ще усетиш леко изтръпване.

— Супер — възхити се Алиса. — Майсторска магия. Не можеше ли да се измисли по-приятен начин за сигнализация!

— За една нощ — не — честно каза Мелисия. — Освен това, в зависимост от коя страна спрямо вас са паразитите, гривната реагира на различни места… ами, вие сами бързо ще се ориентирате, когато се случи.

Надявам се да не е прекалено болезнено. Иначе ще се наложи да ходя цял ден с болка в ръката.

— Затова пък направихме достатъчно количество гривни, така че можете да раздадете на всички вампири и на тези, които ще ви помагат — допълни друидката.

— Това е добре — признах аз.

Известно време обсъждахме предстоящия лов на паразитите, след това се разделихме. Мелисия беше нетърпелива да продължи изучаването на нашите подли врагове, на Чез му предстоеше посещение в банката, а ние с Алиса и Наив трябваше да посетим второто отделение на Патрула в Крайдол. Във връзка с предстоящия лов ни трябваха всички сили, които можехме да осигурим. Освен това Чез обеща веднага да отскочи до магазина за техномагии, за да вземе медальоните и очилата за визуализиране на енергийните потоци.

— Между другото, Зак, вземи за всеки случай медальона на Огнения Патрул. — Чез ми връчи кръглото драконово изображение. — Ако се случи нещо сериозно, ще можем да те открием.

Не му казах, че ако с мен се случи нещо сериозно, то едва ли ще намерят и парченце от мен. Защо да помрачавам и без това не твърде оптимистичната атмосфера?

Преди да тръгнем събудихме Викерс-младши и тържествено му обещахме на връщане да закусим при Гръм, защото сега нямахме време.

На самия изход изведнъж си спомних написаното в дневника на лудия Майстор. Ако някой от нас се срещне със Съществото, ще се нуждае от защита от хипноатака! Разбира се, тази защита няма да му помогне да убие Съществото, но си е нужна…

Наложи се да отделя половин час, за да обясня на приятелите си как съм разбрал за чудните свойства на фонтана. В резултат на това така се уплетох в лъжи, че загубих нишката на разказа си, но успях да накарам всеки един да се измие във фонтана, включително и всички нисши вампири, които точно по това време пристигнаха в пълен комплект — започваше работният им ден. За целта се наложи да махна илюзията, скриваща фонтана, заменяйки кактуса с опростена версия на Фонтана на съдбата — без дракона и красивите плетеници.

Вампирите се подчиниха безпрекословно, те не преставаха да ме учудват. Може би това се дължеше на факта, че Даркин беше избрал само най-интелигентните от тях, онези, чиято „душа“ не е напълно почерняла… Пфу, колко е противно дори да мисля за тази глупост.

Между другото, Даркин не беше взел в Огнения патрул онова високомерно момиче, което се опита да ме нападне в уличката до управлението на полицията. Това изглеждаше доста странно, защото дори абсолютен лаик като мен забелязваше близките им отношения. Все пак, това си беше негова работа…

Нисшите вампири много присърце бяха взели работата си с приемането и разглеждането на жалбите. Какво щяхме да правим без тях? Страхувах се дори да си представя. Но днес работата с жалбите ще трябва да почака, тъй като следобед ни предстоеше лов, в които те участваха пряко.

* * *

Наив, който стана нашият водач, уверено водеше мен и Алиса към местоположението на втория Патрул. Сега, когато вече имахме сензори за паразитите, наистина ни трябваше помощ. Едва ли нисшите вампири ще могат да се справят с плъховете, ако се окажат твърде много, при условие, че не могат да се справят дори с едно сиво създание. Тук без магия не става, а ние сме само четирима, без да броя временно (надявам се) излезлия от строя Невил.

— Говорете каквото си искате, но на мен „въздушните“ изобщо не ми харесват — каза Алиса. — Само помислете, нито сме ги виждали, нито сме ги чували. През цялото това време ние нито веднъж не сме ги срещали. А също са Патрул…

— А може би по цял ден приемат жалби? — казах аз. — И нямат време… Когато ние излязохме, видя ли каква опашка имаше пред къщата.

Наив тръсна ръката си на рамото ми.

— Тук не си прав, ето я къщата, в която са се настанили. Няма никаква опашка.

Наистина двуетажната сграда, които ни показваше Наив, изглеждаше безлюдна, сякаш никой не живееше там. Не се усещаше онова излъчване, което имат обитаемите къщи. Абсолютно мъртва къща. Така изглеждаше нашата Прокълната къща, когато я видяхме за първи път.

— Вижте, и тях са ги настанили в съборетина — изненадах се аз. — Ако, разбира се, не си се объркал. Къщата изглежда така, сякаш отдавна в нея не е стъпвал човешки крак.

Наив се замисли за миг и каза.

— Не, къщата е точно тази.

— Е, тогава може би просто са много лоши домакини — предположих аз.

— В това мога да повярвам — съгласи се Алиса. — А също и че изобщо не патрулират.

От сутринта настроението й не се оправяше, варираше от лошо до ужасно. И рефлектираше основно върху хората около нея, тоест върху нас.

— Да проверим — предложих аз. — Може пък изобщо да не са стъпвали тук.

Ние се приближихме към порутената сграда.

— Вижте, пресни следи — посочи Алиса.

Беше права. Някой беше ходил в двора, при това съвсем наскоро — буйно израсналата трева беше стъпкана, а по прашната веранда ясно се виждаха следи от обувки.

— Трябва да проверим къщата за паразити — каза Наив. — Ами ако те… там… се крият. Нали се страхуват от светлината, значи прекарват деня по разни мазета, канализации…

Я как се разприказва Викерс-младши. Това вероятно е от глад. Сигурно ако го оставим ден два без храна може и гений да стане. Ще трябва непременно да проверя.

— Не знам дори на какво да оприлича това архитектурно чудо — усмихна се Алиса. — Може би все пак на канализация.

— Някой почувствал ли е изтръпване? — попитах аз.

Всички едновременно свиха рамене.

— Значи не би трябвало да има паразити — не много уверено казах аз. — Хайде да влезем…

Без да казваме нито дума, се заградихме с щитове. Както с въздушни, така и с енергийни. Събитията от последните дни ни принудиха да бъдем много внимателни. Макар че през цялото това време големите опасности се падаха все на мен…

Старата паянтова врата се отвори със зловещо скърцане, което, сякаш изплашено от неканените гости, избяга някъде във вътрешността на къщата. Като официално определен за главен аз влязох първи.

— Хей! Има ли някой тук?

Отговори ми само ехото.

— Хайде да поогледаме наоколо — предложих аз, опитвайки се да предам на гласа си същата увереност, с която винаги говореше чичо ми Ромиус.

Може би за нас най-добре беше да се махнем веднага оттук, защото къщата явно беше празна. Но нещо ме спря.

Разположението напомняше Прокълнатата къща, но имаше и разлики — стълбището, водещо към втория етаж, на ширина заемаше почти половината хол. Изглежда някога тук е имало истински партита и по стъпалата, покрити с избелял от времето килим, са се спускали брилянтните домакини. И след това са започвали танците… Така-а, какво се размечтах и отпуснах! Трябва да бъда сериозен.

Разходихме се в залата, но без да се изпускаме от поглед един друг. Всичко наоколо изглеждаше сякаш тук неотдавна са започнали почистване, но така и не са го завършили. Боклукът беше събран в спретната купчина боклук, но не беше изнесен. На част от античните мебели прахът беше старателно избърсан, а на места си стоеше недокоснат, с дебелина около пръст. Впрочем тази къща не беше толкова стара, колкото нашата, защото мебелите бяха доста запазени. В Прокълнатата къща те се разпадаха на прах само от докосване.

— Тук наскоро някой е започнал да почиства — изрази предположението ми Алиса. — Но не е приключил.

— Не ми харесва тук — мрачно каза Наив. — Противно е някак си…

— Ти просто не си виждал как изглеждаше Прокълнатата къща преди почистването, което ти и брат ти успешно пропуснахте — не можах да се въздържа да не го закача. — Но атмосферата наистина е някак нездравословна…

Да, неуютно беше. И не само заради мръсотията и мириса на мухъл. Имаше и нещо друго…

— Гривните сигнализират ли нещо? — за всеки случай попитах аз.

Моята гривна тайнствено мълчеше, но знам ли — може аз да съм с понижена чувствителност или тя да е дефектна?

— Не — кратко отговори Алиса. — Да видим и другите стаи?

Наив пое дълбоко дъх и се закашля.

— Кхъ… а може би не? Няма никой, да се махаме оттук.

Алиса оголи зъби в подигравателна усмивка.

— Щом няма никой, от какво те е страх?

— Не ме е страх — възмутено измърмори Наив.

Веднага се обиди, значи вампирката, както обикновено, улучи в целта.

Първи по скърцащите стълби, разбира се, тръгнах аз. Бързият оглед на втория етаж веднага показа, че преди нас тук са се качвали едва няколко пъти — следите от стъпки ясно показваха къде са обикаляли хората преди нас.

— Къде може да са отишли? — зачуди се Алиса. — Започнали са почистване… обиколили са цялата къща, а след това са изчезнали някъде.

Ние бавно се върнахме на първия етаж.

— Вижте, следите водят насам!

Наив посочи с пръст стъпките, водещи към една малка врата встрани до стълбите.

— Към мазето? — предположи Алиса.

— А, не — веднага реагирах аз. — До гуша ми дойде от мазета, няма да отида там.

— Уплаши ли се? — подкачи ме Алиса.

Аз?! Та аз участвах във всяка битка! Бих се със Съществото… и с мъртъвците!

— Отдръпни се! — заповядах.

Пристъпих към вратата и сплетох Въздушен юмрук.

— Аз да съм уплашен?!

Ударих вратата със заклинанието и видях как треските се разлетяха из залата — останките от онова, което доскоро беше врата.

— Не изоставайте.

Малко късно осъзнах, че вампирката за пореден път ме поднасяше, но вече беше късно да се връщам. Ама че герой. Само една дума и правя всичко, което тя пожелае. Какъв позор!

— Да не бързаме толкова, а? — колебливо попита Алиса, но аз вече не я слушах и бързо погледнах в отвора.

Беше тъмно като в рог. Пуснах няколко Огнени топки и веднага стана доста по-светло. Видях една малка стая, затрупана със стари мебели, кутии и най-различни други неща.

— Има ли някой? — каза в ухото ми Алиса.

Едва не подскочих.

— Изглежда няма никой — казах, затаявайки дъх.

Алиса се облегна на рамото ми и погледна вътре. Тя беше толкова близо, че усещах дъха й по бузата си…

Идилията развали Наив.

— О, има още една стая!

Алиса веднага се отдръпна от мен.

— Чакай, не отивай там без нас!

Естествено, той не я послуша.

— Вижте!

В следващия миг се раздаде ужасен трясък — Наив прелетя през цялата зала, удари се в стената и рухна върху старата маса, разбивайки я на парчета. Алиса реагира мигновено и отскочи, прикривайки се зад стълбите, в които веднага се удари невидимия с просто око Въздушен юмрук. Изглежда патрулът от въздушния факултет най-накрая се появи.

Бързо сплетох Универсална стена и за пореден път се възхитих на лекотата, с която започнах да правя това заклинание.

— Хей, ние сме приятели! — извиках аз, погледайки иззад стълбите.

Универсалната стена пред лицето ми веднага се освети от няколкото избухнали в нея заклинания. На няколко крачки от мен стоеше петорката на въздушните с нахлупени до самия нос качулки.

Алиса сграбчи ръката ми.

— Зак, гривните!

ДЕЙСТВИЕ 6

Аз не веднага забелязах, че там, където гривната допираше кожата, се усещаше едва забележимо боцкане. Толкова слабо, че може просто да не му обърнеш внимание, особено ако те атакуват петима ученици от Академията…

— Мислиш, че са заразени с паразити?

— Не задавай глупави въпроси — изръмжа Алиса. — По-добре се заеми със защитата, че ей сега ще ни попилеят. Все пак са петима срещу двама!

Купчината дъски, която до неотдавна представляваше антична маса, се размърда и оттам се дочу слабия глас на Наив:

— Трима…

Няма току тъй да се предаде нашето огнено момче! Въпреки това, нищо не пречи да го покрием с щитове.

Едва създадох Универсална стена пред него и усетих, че моята собствена защита се разпада. В същия момент стълбите, зад които се криехме ние с Алиса, буквално се разцепиха наполовина.

— Къде ти е прехваления Универсален щит? — възмути се Алиса, падайки на пода.

Над главата й прелетя Огнена топка.

Виж ги ти, тези паразити, и в буквален, и в преносен смисъл мятат нашите собствени заклинания! Това е обида. Въпреки че силно се съмнявах паразитите да знаят какво е това.

— Те са петима — опитах да се оправдая аз, сплитайки веднага тройна защита. — Предлагам ти да им отговориш със същата монета, няма само аз да се потя.

Погледнах иззад останките на стълбите. И петимата вече бивши ученици стояха неподвижно — краката разкрачени на ширината на раменете, ръцете отпуснати до тялото. А Мелисия се опитваше да ме убеди, че заразените с паразити хора ще се държат адекватно? Кукли, истински кукли на конци.

Алиса създаде пет Огнени птици, които полетяха към враговете ни в широка дъга и се опитаха да ги атакуват в гръб. Неуспешно. Паразитите използваха с пълна сила уменията и способностите на превзетите тела — заклинанията продължаваха да се сипят върху моите щитове, като при това въздушните не забравяха и за собствената си защита.

От купчината дъски бавно се надигна Наив. Той се изтръска и започна да сплита коронното си Огнено кълбо.

— Сега ще си го получите, паразити — зарадвах се аз. — Алиса, нека ти и аз веднага след топката на Наив да атакуваме с няколко заклинания. Ако той успее да отслаби щита им, ще имаме шанс да извадим от строя някой от тях.

Алиса кимна.

От ръцете на Наив излетя огромна Огнена топка, достигаща по размер самия Наив. Дори моята Универсална стена едва ли би издържала такъв удар.

Защитата на „въздушните“ се пръсна на дребни парчета заедно с Огнената топка, а веднага след нея летяха моите Въздушни юмруци и Огнените птици на Алиса. За съжаление се оказа, че съвсем случайно си бяхме избрали една и съща цел за атака. Единият от учениците подскочи във въздуха и буквално бе разкъсан на няколко места от попаденията на Въздушните юмруци и Огнените птици. На пода падна безформена купчина месо.

А ние се оплаквахме от бездействието на Наблюдателите при ученическите двубои. Излиза, че ако Майсторите не ограничаваха силата на заклинанията ни, с всеки от учениците можеше да се случи същото… Надявах се, че наистина са хванати от паразитите и отдавна са мъртви, защото в противен случай ние току-що убихме човек.

Веднага последва ответна атака. Моята защита беше атакувана с множество привидно прости, но много мощни заклинания. Един от Въздушните юмруци попадна в рамото ми, а друг — в крака. Паднах на пода като подкосен, а когато преодолях притъмняването пред очите си и вдигнах глава, видях приближаващите се към нас „въздушни“. Те явно минаха от пасивния обстрел със заклинания към физическа атака.

Ужасен писък разцепи въздуха — паразитите надаваха бойния си вик.

Те доста лесно унищожиха тройната ми защита, с такива темпове просто нямаше да имам време да създавам нови заклинания. А и силите ми не бяха безкрайни, докато при тях явно бяха повече от достатъчно.

— Пази се!

Алиса с плавно и много бързо движение се приближи до Наив и го събори на пода. Над тях премина невидимо, но явно много опасно нещо.

За всеки случай аз също отскочих настрани, веднага сплетох Копиен щит и го насочих към почти плътно приближилата ни четворка. Въздушните копия се изстреляха към тях, но се блъснаха в здрава защита. След няколко секунди от копията нямаше никаква следа.

Заразените се разделиха — двама нападнаха Алиса и Наив, а двама се насочиха към моя милост. Наистина не знам откъде такова внимание към мен. Като че ли бях по-специален за тях.

Те се хвърлиха към мен, едновременно атакувайки ме с Въздушни вълни. В близък бой въздушните заклинания бяха практически невидими, но аз почувствах колебанието на въздуха точно пред мен и успях не само да поставя защита, но също така и да се отместя от линията на удара. В следващия миг им отговарих с Огнени топки.

Паразитите лесно ги избягнаха и скочиха върху мен. Като по чудо успях да се изплъзна от протегнатите им ръце и отскочих настрани. Имах малко време, затова бързо сплетох още един Копиен щит. От такова разстояние беше практически невъзможно да отскочат от него. Паразитите направиха Въздушни щитове, но ударът на бързо удължаващите се копия беше толкова силен, че моите противници отстъпиха назад няколко крачки. Аз не продължих с атаката, а използвах времето да създам акумулиращ Сферичен щит под формата на още една стена от копия.

— Наив, Алиса, бързо при мен! — извиках аз, довършвайки заклинанието.

Викерс-младши беше твърде зает в битка с един от „въздушните“, но Алиса буквално го хвана за яката и го хвърли в краката ми.

— По-близо!

Аз напълних с енергия Сферичния щит и едва тогава въздъхнах доволно.

— Хайде, момчета, удряйте с каквото можете — почти нежно казах аз, с което заслужих учудените погледи на приятелите си.

„Въздушните“ не чакаха втора покана. От всички страни към нас полетяха всевъзможни въздушни структури и Огнени кълба.

— Гледайте сега какво ще стане — казах на приятелите си, макар че самият аз не можех да си представя как ще сработи заклинанието.

Въздушният щит рухна и освободи унищожителна вълна. Във всички посоки полетяха стотици Въздушни копия, пробивайки мебелите, стените и нашите противници. Единият успя да се защити и ударната вълна го изхвърли на улицата през стената, други двама се размиха във въздуха и изчезнаха миг преди да ги пронижат копията. Последният от заразените „въздушни“ остана да виси във въздуха точно срещу нас, пронизан от десетки Въздушни копия. Раните му бяха сухи, нямаше и капка кръв — явно завладените от паразити ученици отдавна бяха мъртви.

— Уау — подсвирна Алиса. — Какво беше това?

— Масов погром — доволно поясних аз. — Хайде да видим къде се изнесоха тези гадове.

И по-скоро един от тях, тъй като другите двама успешно се бяха телепортирали някъде по-далече.

— Как ще се измъкнем от тук? — попита Наив, удряйки носа си в основите на Въздушните копия, създали около нас пълноценен въздушен щит.

Аз разплетох заклинанието и висящият на копията труп с тихо тупване удари пода.

След моето заклинание цялата къща напомняше решето. Дори се притесних, че може да се срути върху нас.

Поглеждайки към улицата през дупката, пробита от „въздушния“, станахме свидетели на изгарянето му под лъчите на слънцето.

— Убихме трима — казах със задоволство.

— Но двама избягаха.

— Никакъв оптимизъм няма в теб, Алиса — въздъхнах аз. — Между другото, оцеляхме в битка срещу петима ученици.

— Мъртви — напомни вампирката.

— Точно така — тежко каза Наив и закуцука към вратата.

Нямаше никакъв смисъл да оставаме повече в тази къща. Всичко, което можеше да се намери тук, ние вече го намерихме. Че дори и повече…

— А не искате ли да разберете какво се е случило с „въздушните“? — попита Алиса, навеждайки се над това, което до неотдавна е било човек.

Как можах да забравя? Имахме цели двама свидетели и трябваше непременно да ги разпитаме.

За съжаление или за щастие аз грешах, имахме само един свидетел, този, над който се беше надвесила Алиса — вторият беше изгорял от лъчите на слънцето, проникващи през многото дупки в тавана. Нашият единствен свидетел не беше изгорял по една единствена причина — при падането му качулката беше закрила лицето му и така слънцето нямаше достъп до неговата кожа. Между другото, някак странно се получаваше…

— Слушай, нима на вампирите е достатъчна съвсем малко слънчева светлина, за да се превърнат в пепел? — попитах озадачено Алиса. — Нали цялото тяло на ученика беше закрито от ливрея…

— Сигурно му е паднала качулката — предположи вампирката.

— Това го разбирам — съгласих се аз — Но дори тогава под слънчевите лъчи попада само малка част от кожата, защо те изгарят целите…

— Аз знам! — радостно заяви Наив. — Всичко е много просто — на мъртвия вампир му трябва малко слънчева енергия, за да се превърне в прах, но живия… Тук е много по-сложно…

— Да — потвърди Алиса. — В живо състояние вампирът не изгаря веднага — първо се появяват изгаряния и едва след това започва да изгаря истински. И дори изгарящ, той все още има шанс да оцелее, ако бързо се махне от смъртоносното слънце.

Хм, не беше толкова просто, колкото си мислех.

— Мисля, че за това може да говорим и по-късно — недоволно каза Алиса. — Трябва да се заемем с единствения свидетел…

— Нека аз! — предложих на вампирката, опитвайки се да изкупя своето невежество.

— Нямам нищо против — непренудено се съгласи тя, прекарвайки ръка през прекрасните си черни коси. — Страхувам се, че съм прекалено уморена, а заклинанието по некромантия изисква много сила.

Не знам. Аз нямах такива проблеми, изразходвах енергия не повече, отколкото за обикновено Огнено кълбо.

— Ах, ти — зарадва се Наив. — Некромантия… това е толкова интересно!

Приближихме се до Алиса и аз прочетох заклинанието „Последен поглед“.

— Е, къде е мъглата? — саркастично попита вампирката. — При мен заклинанието сработва доста по-бързо.

Над тялото на „въздушния“ послушно се появи облак мъгла.

— Да, но пък аз не губя съзнание при завършването му, — не останах длъжен аз. — Гледайте!

Мъглата се появи, но изображение нямаше и нямаше.

— Какво да гледаме? — попита Алиса.

— Странно — аз проверих заклинанието. — Заклинанието работи, но не показва нищо… като че ли той не е видял нищо… Ще опитам да се върна на по-ранните му спомени.

Но и това не помогна.

— Слушайте, вероятно той не е умрял днес или дори вчера — внезапно се сети Алиса. — Сигурно затова заклинанието не работи.

— Или пък е свързано с паразитите — казах аз. — Във всеки случай ние не разбираме чак толкова много от некромантия, че да отчитаме всички фактори, които могат да влияят на действието на заклинанието.

— Да опитам аз, а? — колебливо предложи вампирката.

— Не ми ли вярваш? — обидих се аз. — Е, тогава разбира се, опитай.

Алиса се престори, че се замисля дълбоко.

— Не, все пак ти вярвам… малко.

Тя ме дари с подигравателна усмивка.

— Благодаря ти! — почти искрено се зарадвах аз.

Нещо ми подсказваше, че тя просто не искаше да припада след заклинанието. Иначе едва ли би се сдържала да не опита да направи всичко сама.

— Е — огорчи се Наив, — така се надявах да видя…

— Да се махаме оттук — въздъхнах аз и вдигнах ливреята така, че слънцето да огрее крака на бившия ученик на Академията.

Не знам защо, но този начин на погребение ми изглеждаше много подходящ.

Изпод ливреята пробягнаха пламъци и дрехата, очертаваща контурите на тялото, плавно се отпусна на пода.

— Нямаме какво повече да правим тук — тихо каза Алиса.

Напуснах къщата последен.

Поглеждайки разрухата и ливреите на бившите ученици на Академията, аз стиснах юмруци до побеляване.

— Трябва да изпратим стражите да махнат всичко оттук и може би да съберат пепелта да ги погребем…

Алиса се обърна.

— Непременно…

Наив се съгласи с кимване.

* * *

По обратния път си разменяхме безсмислени фрази, докато главите ни бяха заети със съвсем друго. Колко ли още хора е успяло да зарази Съществото? Разбира се, той можеше да възпроизвежда „сложни“ паразити само до определено количество, но не знаехме точната цифра, както и откога Съществото пребивава в Крайдол. А нали все още има и заразени плъхове, които могат да нападат хора…

— Хайде да закусим? — наруши мълчанието Алиса.

— Аз съм — за! — бързо се съгласи Наив.

Естествено, ние отидохме в заведението на Гръм. От доста време се канехме, освен това беше интересно просто да опитаме старинни и екзотични ястия. Не случайно Гръм на всички хвалеше новия си готвач.

В „Мечта“ беше пълно, но все още имаше няколко свободни маси. Мисля, че Гръм винаги пазеше няколко свободни маси за любими клиенти. Надявам се, че сега сме от тях.

— Дойдохте! — радостно извика Гръм иззад тезгяха. — Пак ли по работа?

— Не — усмихна на Алиса. — Този път дойдохме да обядваме.

— Седнете на масата, аз ще ви донесе всичко — разцъфна здравеняка и бързо хукна към кухнята.

Разположихме се на най-близката маса и се отпуснахме на столовете.

— Това искам, да поседя тихо и спокойно поне за час — въздъхнах аз. — Да не мисля за никакви паразити, плъхове, убийства…

— Ако продължиш този списък, ще ме лишиш окончателно от апетит — предупреди Алиса. — По-добре просто млъкни и се отпусни, става ли?

— Добре — изръмжах обидено и се обърнах настрани да огледам.

В заведението на Гръм явно не идваха обикновени жители от „сребърния“ квартал, изглежда и не всеки търговец можеше да си позволи цените тук. Почти всички посетители на „Мечта“ имаха твърде самонадеяни изражения на лицата си за обикновени жители на пограничния град. Такива едни селски благородници, с пълно съзнание за собственото си достойнство… По принцип, на фона на жителите на „сребърния“ квартал, живеещи в крайна бедност, да изглеждаш заможен съвсем не беше трудно. И лично на мен от цялото това сборище откровено ми се повдигаше…

— Хей, знаете ли какви са тук цените? — попитах приятелите си. — Сигурно е скъпичко, а?

— „Мечта“ е най-скъпото заведение в Крайдол — гордо каза Наив. — Между другото, преди нямах достатъчно пари, за да си позволя да се храня тук.

— Ти и сега ги нямаш — усмихна се Алиса. — Просто Гръм обеща да ни почерпи безплатен обяд. А, ето го и него!

От кухнята буквално изхвърча огромният Гръм. Носейки две огромни табли, препълнени с най-различни блюда, той успяваше с лекота да се провира между масите. И то въпреки факта, че обиколката му можеше да съперничи на същите тези маси! Вече бях виждал удивителното му изпълнение между масите при последното си идване в „Мечта“, но това не ми попречи отново да се възхитя на ловкостта на този великан.

— Най-доброто за най-добрите гости — каза Гръм, поставяйки пред нас таблите с храна. — Да ви е сладко. Извикайте ме, ако искате нещо допълнително.

Мисля, че допълнително дори Наив нямаше да поиска. Гръм нещо се обърка, донесе ни обяд не за трима, а поне за шестима. И всичко изглеждаше много апетитно…

Ние се нахвърлихме на храната така настървено, сякаш не сме яли най-малко от седмица.

— Ех, да можеше всеки ден да обядваме тук — замечтано каза Наив и поглади корема си.

— Няма да минеш през вратата — не пропусна да го закачи Алиса.

След изяждането на едва половината от донесеното от Гръм, ние се отпуснахме уморено на столовете. Нещо повече, имах сериозни опасения, че днес няма да стана от масата.

Няколко минути по-късно до масата сякаш от нищото се появи Гръм.

— Хареса ли ви храната?

— Прекрасна е — честно отговорихме ние.

— Радвам се, че ви хареса — широко се усмихна собственикът на ресторанта. — Имам една малка молба към вас…

— Разбира се — кимнах важно аз, бършейки ръцете си със салфетка. — Ще направим каквото можем.

— Да, аз вече направих, каквото можах… — усмихна се Гръм. — Бих искал да видите какво е това странно нещо в мазето ми…

Аз веднага се напрегнах.

— В мазето?

— Да, само за минутка — смути се здравеняка. — Ако, разбира се, имате свободно време.

Алиса ме погледна с укор.

— Разбира се, ще видим, а Зак, ако се страхува от нещо, може да ни изчака тук.

Аз ли се страхувах?! В битката с „въздушните“ победих двама! В сметката ми имаше стотици убити плъхове и ходещи мъртъвци… Да, бях уплашен, но това никога не ме е спирало!

— Да отидем в мазето — казах твърдо.

Гръм ни поведе към тезгяха.

— Така си и мислех — измърморих на себе си. — Отново капак…

Да, именно капак. Подобен на този, който водеше към склада на търговеца. Само че нямаше никакви защитни заклинания по него — Гръм просто го отвори, повдигайки го ловко с пръсти.

Ние се надвесихме над дупката в пода.

Надолу водеше точно същата дървена стълба, както и в склада на търговеца. Може и да беше дървена, но не изгоря в огнения ад, който предизвикахме заради плъховете. Сигурно беше правена от същите специалисти, които бяха оборудвали капака със заклинания. Да се надяваме, че стълбата на Гръм е също така здрава, защото ако в мазето се сблъскаме с плъхове…

— Ще тръгна първи — казах категорично.

— Кой спори — усмихна се Алиса. — Само не изгаряй всичко преди да сме слезли, става ли?

Гръм ни погледна с ококорени очи.

— Какво говорите? Аз просто исках да ви покажа… Там няма нищо опасно… вече…

— Вече?! — хорово повторихме ние.

— Добре де — смутено потвърди Гръм. — Появи се някаква гадина, но аз се оправих с нея.

В главата ми веднага изникна ярък образ на Съществото, повалено на земята, и небрежно стъпилия върху него тролоподобен здравеняк Гръм.

— Няма значение, аз ще тръгна първи — упорствах аз.

— Както искаш — сви рамене собственикът. — Само… а… Няма нужда нищо да гориш.

Стана ми някак обидно. Наистина свикнах да разрушавам всичко наред. Ето вчера склада изгорихме, днес къщата направихме на решето. Всъщност къщата надупчих единствено аз, това беше изцяло мое постижение.

Бързо се шмугнах през люка, опитвайки се да се скрия от насмешливия поглед на Алиса. Вътре беше тъмно като в рог, но се сетих да щракна с пръсти и веднага се появи не много ярка, леко жълтеникава светлина. Помещението не беше много голямо, много по-малко от склада на търговеца. Почти цялото пространство беше заето от дървени бъчви и щайги.

Изчаках, докато Гръм и приятелите ми се спуснаха долу, и нетърпеливо попитах:

— Гръм, къде е твоята гадина?

— Тя не е моя — запротестира здравеняка и пристъпи към далечния ъгъл на мазето. — Сега ще ви я покажа.

Той се върна със здрава платнена торба и с много щастливо изражение на лицето си изтръска съдържанието й на пода.

— Ето я.

Разбира се, това беше плъх. Огромен, мръсносив, със стърчащ от устата му паразит. Само че изглеждаше, меко казано, малко сплескан.

— Ти тук в мазето ли я хвана? — уточни Алиса.

— Да, слязох за вино, а тя си седи в средата на мазето. Веднага я замерих с първото, което ми попадна под ръка.

— И какво ти попадна под ръка? — попита Наив.

— Накаква кутия — отвърна Гръм. — Но тази гадина отскочи настрани и как само запищя! Застана на задни крака, отвори уста и от нея изскочи още една. Тук се уплаших и хванах нещо по-тежко… Този път не можа да избегне удара.

— И с какво я удари така?

— Ето я, с тази кутия…

Погледнахме това, което Гръм назова със скромното име „кутия“. Дори ако огромният железен сандък, висок колкото мен, беше абсолютно празен, той щеше да смачка не само плъха, но много вероятно и самото Същество.

— Много слушах за тези плъхове, но за първи път ги виждам — каза Алиса, като се наведе над трупа.

Намерила от какво да се интересува.

— Плъхът само един ли беше? — уточних аз.

— Един — увери ме Гръм. — Мислех, че само при мен се е появил, вие да не сте виждали вече нещо подобно?

— Виждали сме, виждали — махнах с ръка. — И нямаш идея откъде се е появил тук? В мазето има ли някаква вентилация или канализация?

— Има, разбира се — кимна Гръм. — Такъв плъх без проблем ще мине през нея, нищо че е доста тясна.

— Във всички мазета ли е така?

— Не, само в тези домове, които могат да си позволят канализация — на Пазарната улица, в „златния“ квартал и в още няколко къщи. Разбира се, не на това ниво, на което е канализацията в големите градове на Империята, но все пак е по-добре от нищо.

Тук ще се съглася с него. Градът и така не е много чист, а ако няма и канализация… помощ!

— Значи през канализацията тези плъхове ще могат лесно да влязат практически във всяка къща?

— Вероятно ще могат — потвърди опасенията ми Гръм. — Разбира се, канализацията води не в мазето, а в кухнята, но какво му пречи да продължи към мазето? И какво, те много ли са?

Алиса се откъсна от изучаването на плъха.

— Възможно е да са наистина много…

Въпреки че точно сега нищо не може да се каже. Уви. Може би ние с Невил, защитата на Прокълнатата къща и на общността на друидите да сме унищожили почти всички плъхове, но може и да са много повече, отколкото мога да си представя. Кой знае?

— Бъди внимателен, — предупредих Гръм.

— Ще бъда — увери ме собственикът на „Мечта“. — А вие ще се справите ли с тях?

— Ще се справим — радостно каза Наив. — Днес заедно със стражите ще направим съвместна атака.

* * *

— Ти защо разкриваш плановете ни? — нахвърли се Алиса върху Наив веднага щом излязохме от „Мечта“.

— Стига — безгрижно каза Викерс-младши. — Гръм е добър човек, от дете го познавам.

Човек ли? Със сигурност има нещо тролско в кръвта си…

— Той може да е добър, и вероятно наистина е човек, но трябва да се научиш какво и на кого говориш — подкрепих аз Алиса. — В един прекрасен момент може да се окаже, че разказваш нещо много важно на някой, който не трябва да го знае.

Наив обидено изсумтя и грабна чантата с плъха, който решихме при първа възможност да дадем на друидката за изследване.

— Добре, няма повече. И една излишна дума няма да кажа.

В действителност Наив изобщо не може да се нарече приказлив човек. Но когато все пак отвореше уста, казваше или пълни глупости, или подозрително умни фрази, които вероятно черпеше от любимите си романтични книги. Да, нашето огнено момче обичаше да чете сълзливи романи за вечна любов и прочее глупости. И това вместо да чете учебниците…

Връщайки се в Прокълнатата къща, ние веднага изпратихме един от младшите сътрудници — решихме да наричаме нисшите вампири, работещи в Огнения патрул, само така — в управлението на стражата. Дойде време да почистим града от паразити и стражата непременно трябваше да ни помогне — в края на краищата, това беше пряко тяхно задължение.

Малко след нас се прибра и Чез с чанта, пълна с медальони и кутийки с очила. Докато Алиса набързо му разказваше за нашата кратка, но запомняща се среща с бившите колеги, аз отворих една от тези кутии. Това, което Чез наричаше очила, на пръв поглед изобщо не приличаше на такива — първо, то се слагаше само на едното око, закрепваше се към ухото и представляваше неголямо кръгло стъкло с червеникав оттенък.

— Това ли е всичко? — искрено се учудих аз.

— Сложи го — предложи ми Чез. — Между другото, това нещо се нарича „пелена“.

Аз бързо схванах как да закрепя „пелената“ и надянах стъклото на главата си. Е, какво мога да кажа? Веднага става ясно защо това нещо се нарича „пелена“. Усещанията бяха двойни — от една страна, всичко стана малко размито, тъй като едното око продължаваше да вижда нормално, а от друга страна… през „пелената“ аз видях Прокълнатата къща такава, каквато беше преди създаването на илюзията. Надупчените стени и наскоро кърпения таван бяха фон на енергийно сплитане с чудовищна сложност, обхващащо цялата вътрешност на къщата. Всичко беше невероятно интересно и напълно неразбираемо.

— Алиса — повиках вампирката с леко дрезгав глас — трябва да пробваш.

— Ще има време — недоволно каза Чез. — Ти по-добре обясни защо всички битки стават само с твое участие? Нито една не си пропуснал!

Защо, защо… защото съм човек кутсузлия, тоест Човек на съдбата. Това звучи гордо, но пък е много опасно — нито една неприятност не минава без мен.

— А ти по-малко се туткай — посъветвах приятеля си. — Вместо да седиш при техномаговете, разходи се из нощния град, надзърни в десетина двора, а още по-добре в десетина масета. Повярвай ми, за една такава нощ ще се навоюваш за десет години напред.

Чез се покри с червени петна.

— Аз… аз… Ще видиш колко полезни могат да бъдат медальоните и очилата!

— Не се и съмнявам — съгласих се аз.

Аз наистина бях уверен в безспорните ползи, които могат да ни донесат техномагическите предмети. Но Чез се обиди още повече. От време на време той наистина ме изумяваше — беше почти два пъти по-възрастен от мен, а се държеше като дете.

— Хайде дай си медальона, ще ти покажа какво може — каза той.

Свих рамене и опипах мястото, където трябваше да бъде медальона.

— Загубил съм го — изненадано казах аз. — Сигурно когато се бихме с „въздушните“ някой от тях го е сграбчил.

— Какво?! — облещи се Чез. — Знаеш ли колко струва това нещо?

— Не — честно отговорих аз. — Не си ни казвал.

— Дракон да ги вземе тези медальони! — възмути се Алиса. — Не мислете сега за тях. Днес трябва да обединим сили с нисшите вампири и стражата, за да направим основно почистване на града.

Чез грабна от масата един от медальоните.

— Точно за това ни трябват! Вижте, ако на един от тях включим тревога, тогава на всички медальони в радиуса му на действие ще светнат очите на дракона. А на обратната страна ще се появи стрелка, като на компас, която ще покаже точно откъде идва сигнала за помощ.

— Полезно — съгласих се аз. — А ако постъпят едновременно няколко сигнала? Стрелката как ще реагира?

— За това не сме мислили — Чез се почеса по главата. — Да, предполагам, че е трябвало да се предвидят няколко стрели. Но! Има карта, на която се показват всички медальони!

Чез извади от чантата сгънат лист хартия и започна да го разгъва. В резултат се получи толкова огромно платно, че едва се побра на масата. На платното беше изобразена приблизителна карта на Крайдол.

— Вижте, ако прокарате ръката си от този ъгъл на картата към другия, а след това на диагонал, тя се включва.

С картата почти нищо не се случи, само се появиха купчина дребни цифри, наслоени една върху друга.

— Всеки медальон си има сериен номер — продължи Чез — и всички те ще бъдат показани на картата. Сега медальоните са на едно място и затова са виждат натрупани един върху друг.

— А това какво е? — каза Алиса и посочи с пръст някъде в другата част на града.

— О! — зарадва се Чез. — Това е загубеният от Зак медальон, виждате ли, в кръгчето е изписан номер едно.

— Той се движи — казах аз. — Нима някой го е взел? Или…

Опитах се да си спомня всички детайли от битката със заразените „въздушни“.

— Какво? — нетърпеливо попита Алиса.

— Може би медальонът е в някой от оцелелите „въздушни“? — предположих аз.

— Тогава можем да ги намерим много лесно — с неприкрита гордост каза Чез. — Вярно, ще трябва да почакаме, докато спрат някъде. Че такава огромна карта не е много удобна за носене.

Разбира се, само че отличителният знак на Огнения патрул може изобщо да не е в оцелелите „въздушни“, това беше само предположение. Не се поколебах да споделя мислите си със своите приятели.

— Безусловно — съгласи се Алиса. — Но така или иначе трябва да си върнем медальона.

— С това ще започнем — съгласих се аз. — Но сега друго ме вълнува… с бившите „въздушни“, ако ги срещнем, ще можем да се справим, но какво ще правим със Съществото?

То е нечувствително към магия, дори вампирът… както се изясни, не от Бойния клан, и той не можа да се справи с него, макар че му причини незначителни щети и го принуди да отстъпи.

— Задействаме сигнала за тревога и се нахвърляме цяла тълпа върху него — предложи Чез. — Или просто бягаме по-надалеч?

— Да бягаме? — изсумтя Алиса. — А може би направо да си останем в къщи и изобщо да не прочистваме града?

— На тази гадина нищо не можем да направим — казах аз. — А просто глупаво да го атакуваме цяла тълпа е твърде опасно. Може би трябва да се свържем с този вампир…

Само че как? Никой не знае кой е той, какво прави тук и защо преследва Съществото?

— Не съм сигурен, че помощта на неизвестния вампир ще ни е толкова полезна — изхриптя Чез, опитвайки се да закрепи огромната карта на стената. — Я ми помогнете…

Ние с Алиса хванахме картата от двете страни, докато Чез изтича за чук и пирони и я закова.

— Чудесно — гордо каза той и отстъпи няколко стъпки. — Сега целият Крайдол е като на длан.

Всъщност, от тази карта почти нищо не се разбираше. Тоест, разбира се, можеше да се разпознаят улиците, малките квадратни форми бяха къщи, но за некореняците, каквито бяхме и ние, ще бъде много трудно да се ориентират по тази карта.

В закритата зала надникна младши сътрудник на Патрула.

— Там… дошли са при вас…

* * *

Стражата дойде едновременно с нашите младши сътрудници. Те бяха пълни противоположности — всички стажници бяха в блестящи на слънцето доспехи, а вампирите бяха облечени в черни накъдрени дрехи и лица, закрити с най-различни маски. Те се събраха пред входа на Прокълнатата къща, на поляната с все още пресните следи от изгорелите плъхове. Ние вече ги чакахме на прага на къщата и можахме да оценим цялата оригиналност на създалата се ситуация. Впрочем, както се изясни по-късно, тя беше много по-оригинална, отколкото сме си представяли.

— Даркин?

— Моите уважения, Девлин.

Офицерът от стражата и предводителят на нисшите вампири спокойно стояха един срещу друг, но в цялото им поведение се усещаше някакво напрежение. Те определено се познаваха, и съдейки от изражението на Девлин запознанството им е станало при не твърде приятни обстоятелства.

— Ти също ли си постъпил в Патрула?

— По принцип, аз съм нещо като офицер на ето тези — Даркин посочи към застаналите зад гърба му вампири — момчета. Забавно, нали?

Девлин се ухили.

— Определено. Най-накрая си намери работа, достойна за теб…

Бързо осъзнах, че ако не се намесим, техния мил разговор може да се превърне в масов бой между вампири и стражи. Разбира се, това би било много интересно да се види, досега не бяхме виждали стражи или вампири в действие, но по-добре все пак да им запазим силите за истински противници.

— Алиса, приключи с това както ти си знаеш — прошепнах на вампирката. — Само бой ни липсва сега.

— Както кажеш, шефе — престорено покорно каза тя и с лекота скочи от верандата на тревата, за миг преодолявайки цялото стълбище.

— Дойдохте точно навреме — каза тя на гостите — тъкмо се канехме да организираме лов на плъхове.

— Че те не са ли вече тук? — изненадано каза офицер Девлин, хвърляйки красноречив поглед към вампирите.

Алиса се усмихна, разкривайки белите си зъби.

— Вие май искате да ме обидите?

Девлин се задави.

— Какво говорите, как може…

— Вижте, определено не обичам расистите, и особено тези от тях, които не харесват такива красиви и мили създания като вампирите.

Младшите сътрудници на Патрула я подкрепиха с дружен смях.

Обстановката се разведри и аз реших да пристъпим към същността:

— И така, нека се заемем с подготовката на предстоящия лов.

ДЕЙСТВИЕ 7

Ние с Алиса взехме по четирима младши сътрудници, а Чез и Наив — стражата. Освен това сформирахме още две петорки от стражи и нисши, под ръководството съответно на Девлин и Даркин. Получиха се общо шест групи, които трябваше да претърсят целия град за плъхове, заразени хора и може би самото Същество. Макар че все още си нямах никаква идея какво ще правим със Съществото — то беше по-силно от всички наши петорки, да не говорим за стражите и вампирите.

На всяка група раздадохме медальони на Огнения патрул и друидски гривни за откриване на паразити. Освен това, по моя молба, Девлин донесе мечове за всички младши служители. По принцип на вампирите беше строго забранено да носят оръжие в чертите на града, но тук случаят беше специален. Както ми каза Девлин, началникът на стражата се отнесъл с разбиране към ситуацията и прави жест на добра воля, като подарява всички тези оръжия на Патрула. Така че сега можехме да се похвалим със собствен неголям арсенал от оръжия.

Ние условно разделихме града на шест части, като едната от тях, в която засякохме загубения ми медальон, ние с Алиса решихме да проучим заедно. Ако съм прав и медальонът е попаднал в ръцете на заразените „въздушни“, то двамата ще се справим с тях много по-лесно.

Чез покри всички, намиращи се в двора на Прокълнатата къща, със завеса на мълчанието, и аз направих бърз инструктаж. Първо разказах накратко за плъховете и паразитите, а след това преминах към тактиката на боя. Тя беше доста проста — ако противниците са малко, най-важното е да се отрежат главите им, независимо дали са плъхове или заразени хора, а ако са твърде много, тогава трябва да отстъпят и да се обадят за подкрепление. След това обясних как могат да извикат това подкрепление, и въобще за какво могат да послужат медальоните и гривните.

Стражите и младшите сътрудници старателно се преструваха, че настоящата операция изобщо не ги плаши, но беше очевидно, че са притеснени и изнервени. Твърде неочаквано и непознато беше всичко, което им разказвах.

Когато вече приключвах с речта си, в двора се втурна запъхтеният Невил. Целият беше облечен в зелен друидски костюм.

— Привет! — подхвърли той и притичвайки покрай нас, изчезна в къщата.

Наив за момент замръзна с отворена уста, след което се втурна след брат си.

— Какво беше това? — учудено попита Чез. — Само ми се стори или това наистина беше Невил в друидски костюм?

— Да не би да е избягал? — предположи Алиса.

Сякаш в потвърждение на думите й в двора влетя Мелисия.

— Къде отиде той?

— Там — хорово казаха стражи и вампири, посочвайки къщата.

Рядко единодушие, кой би си помислил.

— Аха.

Друидката се изкачи по стълбите и за миг спря до нас.

— Ще прочиствате града ли?

Кимнахме едновременно.

— Добре — одобри тя и се вмъкна вътре.

— Страхувам се, че ако сега измъкне Невил за ухото и го върне обратно в общината на друидите, може сериозно да подрони нашия авторитет — много сериозно каза Чез. — Все пак не трябва така да се отнасяш с Майстор…

— Така е — съгласи се Алиса. — Хайде, да видим какво става.

Оставяйки стражите и вампирите на двора, ние се втурнахме в къщата. От втория етаж се чуваха виковете на Мелисия.

— Отваряй!

— Няма да отворя!

— Още не трябва да се напрягаш!

Алиса и Чез многозначително се спогледаха.

— Милите влюбени…

Много бързо стигнахме до влюбени. Може би тя просто се тревожи за него като пациент.

— Невил, не се дръж като дете!

Или все пак грешах?!

— Хайде да спасим нашия приятел — едва сдържайки смеха си, каза Чез.

— А може би няма нужда от спасяване? — усмихна се съобразителната Алиса.

— Ще разбия вратата!

Леле, колко войнствена се оказа друидката.

— Е, нека поне вратата да спасим — засмя се Чез.

Ние изтичахме нагоре по стълбите и заварихме забавна картинка — Мелисия удряше с юмруци по вратата, явно смятайки да я разбие, а Наив седеше до нощното шкафче, клатейки крака във въздуха, и гледаше с интерес какво се случва. А аз си мислех, че ще се хвърли да помага на брат си.

— Мелисия, не разбивай вратата, тя още ще ни трябва — със сълзи на очи каза Чез и отново се засмя.

— И не ни вземай Невил — подхванах аз. — Той също може да ни потрябва, наистина.

Алиса отвори уста, за да каже още нещо, но замълча. Беше й смешно не по-малко, отколкото на нас, но вампирката не искаше да се държи несериозно. Тя почервеняваше, пребледняваше, но не си позволи да се разсмее.

— Той не е достатъчно добре, за да участва в битка — твърдо каза Мелисия.

— Здрав съм! — чу се зад вратата гласът на Невил.

— Не си здрав! — извика в отговор друидката. — Аз знам по-добре!

Чез пое дълбоко дъх, опитвайки се да спре надигащия се към гърлото му смях.

— Разбирам, че сте се привързала към нашия приятел, но той наистина може да ни помогне — гласът му премина в шепот: — Като не участва в бойните действия.

Мелисия се изчерви.

— Аз просто се притеснявам за пациента си, нищо повече.

— Изобщо не се съмнявам — ухили се Чез. — Той ще ни помага директно от къщата, без да я напуска. Така може ли?

— Така може — без колебание отговори друидката. — Но трябва да ми обещаете, че той няма да излиза оттук.

— Можеш и сама да останеш да се увериш — предложих аз.

Ясно видях как Мелисия едва не се съгласи, но накрая промени мнението си…

— Не, имам си достатъчно друга работа.

— Значи си съгласна? — уточни Чез и без да чака отговор, извика на Невил: — Излизай, намерихме решение!

Зад вратата се чу колебливия глас на Викерс-старши:

— Наистина ли?!

— Наистина, наистина — увери го Чез. — Хайде излизай.

Вратата бързо се отвори, изскърцвайки облекчено. Невил вече беше успял да се преоблече и излезе в жълта ученическа ливрея, носейки пред себе си опакованите друидски дрехи. При това ги държеше така, сякаш щеше да ги използва за щит.

— Откъде тези дрехи? — попитах аз.

— Зашеметил пазача и му взел дрехите — охотно поясни Мелисия.

Аха, получил си го е онзи високомерен друид! Пада му се.

— Какво да правя, като ми взехте дрехите? — предизвикателно попита Невил. — Няма гол да тичам из града.

Мелисия направи крачка към Невил и, не можех да повярвам, той се отдръпна от нея!

— И нямаше нужда да бягаш!

Невил сведе виновно поглед и без да поглежда, протегна пакета дрехи към друидката.

— Ти това… ще ме извиниш ли пред него?

— Сам ще се извиниш — промърмори тя. — Виж, твоите приятели ми обещаха, че няма да излизаш оттук. Не се опитвай да участваш в прочистването!

— Какво ти прочистване — въздъхна Викерс старши. — Наистина е по-добре да гледам отдалече, а най-добре е да си стоя в къщи.

Погледът на Мелисия незабавно омекна.

— Не се притеснявай, това е само временно — увери тя Невил.

— Надявам се — въздъхна той.

Колко бързо си променят настроението. Ту се ругаят, ту се съжаляват един друг. Определено нещо се случва между тях.

— Успокой се — посъветва го Чез. — Такова чудо взех от техномаговете, че няма начин да не ти хареса. Задачата ти ще е да координираш всички наши действия.

— Чудесно — облекчено каза Мелисия. — Тогава ще тръгвам, днес имам много работа…

— А, Мелисия — спомних си аз. — Донесохме още един плъх. Трябва ли ти?

— Защо ми е? — изненада се друидката. — Имам си достатъчно от тях след нощното нападение. Запазете си го за спомен.

Наив скочи на нощното шкафче и се усмихна широко.

— Какви сте ми забавни.

* * *

Слязохме на първия етаж. През цялото време Невил се стараеше да стои по-далеч от Мелисия. Друидката подозрително бързо се сбогува с нас и напусна къщата.

— Най-накрая ме остави — облекчено въздъхна Невил. — Дори не можете да си представите колко ми досажда тази друидка. Мисля, че пробуждам майчинските й инстинкти…

Чез плесна Невил по рамото и му намигна.

— Инстинкти? Това е яко!

— За първи път от двадесет години насам отново се чувствах като дете — оплака ни се Викерс-старши.

— Хайде де. Ако си нямах приятелка, не бих се отказал от грижите на такава майка…

Рижият ми приятел не можа да довърши, защото получи шамар зад врата от Алиса.

— Мери си приказките.

— Слушам — кратко каза Чез и изчаквайки Алиса да се отдалечи на няколко крачки, тихо добави: — мамче…

Наив отново се засмя и си спечели недоволен поглед от Чез.

— Трябва да бъдем сериозни — важно каза той и се обърна към Невил: — Ела, ще ти покажа какво трябва да правиш.

Докато Чез му обясняваше действието на картата, а също и очилата „пелена“, ние с Алиса и Наив се върнахме на двора при скучаещите стражи и нисши вампири.

— Е — казах аз, възползвайки се от заклинанието Гръмовен глас. — Напред!

* * *

Първото нещо, което направихме ние с Алиса и осемте вампири, които сега се кипреха с медальоните на Огнения патрул на гърдите си, беше да отидем до мястото, където засякохме изгубения ми медальон. Когато за последен път погледнахме картата, той беше спрял да се движи — може би „въздушните“ са се скрили в някое мазе, ако, разбира се, медальонът е изобщо в тях. Вампирите ни водеха през „златния“ квартал, уверявайки ни, че много добре знаят нужния ни адрес. И те наистина ни доведоха до правилната къща, само че тя се оказа много добре охранявана.

Пазачът категорично отказа да ни пусне и дори всички наши истории за мъртвите Майстори-убийци не промениха мнението му. Ако бях сигурен, че медальонът наистина е в избягалите „въздушни“, пазачът нямаше да ме спре… Но ако случайно сме сгрешили къщата или медальонът го е намерил най-обикновен човек, който просто живее в тази къща?

— Какво ще правим? — попита ме Алиса, когато се отдалечихме от портата. — Трябва по някакъв начин да проверим тази къща.

— Нека да я обиколим цялата — предложих аз. — Може гривните да усетят нещо.

И те наистина усетиха! На едно място, в непосредствена близост до оградата, имаше малка къщичка — барака или кой я знае какво — и ръката ми определено изтръпна.

— Те са тук — казах със задоволство.

— Да прескочим ли оградата? — попита един от младшите сътрудници.

— Чакай малко.

Сложих очилата „пелена“ и внимателно разгледах оградата. Алиса последва моя пример и изненадано изписка.

Оградата беше покрита с тънка енергийна мрежа. Предполагам, че можех да я прережа, но не бях уверен, че това ще помогне. Можех и да прелетя над нея… но какво щях да правя сам?

— Тук има защитни заклинания — казах на глас. — Няма време да ги неутрализираме, затова ще се наложи пазача да ни пусне.

— А ако не иска? — попита високият вампир.

— Тогава ще го убедя.

Още щом се показахме зад ъгъла, пазачът надяна на лицето си маска на превъзходство. Това си беше съвсем нормално, пазачите точно така трябва да се държат. Но не и с мен, или по-точно не и с представител на Академията, какъвто бях аз.

— В края на краищата, ние трябва да влезем в тази къща — казах на пазача.

— Без предварителна покана не може — отново отвърна той.

— А наясно ли си кой съм аз? — за всеки случай попитах аз.

Пазачът ме огледа умишлено бавно отдолу-нагоре и отгоре-надолу.

— Ученик от Академията?

Я виж ти колко са информирани днешните пазачи.

— Не, аз съм този, който ще те научи на уважение.

Създадох Въздушен юмрук и го засилих в стомаха му. Не много силно, но напълно достатъчно, за да прелети метър до оградата, да се удари в нея и да се свлече на земята.

— Убеди го — засмя се Алиса и ме погледна подозрително. — Преди не бях забелязала, че си толкова кръвожаден.

— Какво говориш — не се съгласих аз и прекрачих пазача. — Никаква кръв, само натъртвания, ожулвания и може би леко сътресение на мозъка.

Влязохме в двора.

— Мисля, че няма нужда да натоварваме благородните домакини с присъствието си — предложи Алиса.

— Разбира се — съгласих се аз. — Свършваме си работата и се махаме от тук тихо и спокойно.

— Точно както и влязохме — усмихна се един от вампирите.

А какво? Много тихо дори влязохме, и почти мирно — пазачът просто легна да си почине малко. Нищо, че е насила.

Внимателно заобиколихме голямата дори и за „златния“ квартал къща. Както и сигнализиращите заклинания, поставени в градината. Ние с Алиса не свалихме очилата и спокойно минахме покрай всичко, което можеше да издаде нашето присъствие тук. Оставаше да се надяваме, че пазачът няма да се събуди твърде бързо, и че никой няма да излезе от къщата, преди да напуснем това гостоприемно място.

С приближаването към къщичката гривните реагираха с леко гъделичкане, ясно показващо, че се движим в правилната посока. Храстите и дърветата в озеленения двор успешно ни скриваха от намиращите се вътре.

Между другото, градината не беше нищо особено — много по-лоша от тази, която засади Мелисия до Прокълнатата къща. А невисоката къщичка, към която ни водеха гривните, се оказа… гробница! Никога не бих повярвал, че подобни методи на погребение се практикуват в Пограничните райони. На фона на Великото гробище, с неговите безполезни и напълно хаотично разположени гробове, такова уважение към мъртвите тук изглеждаше малко странно. Всъщност ако отчетем, че знатните жители на Крайдол се стремяха във всичко да подражават на Лита, то появата на подобна гробница на територията на богато имение ставаше обяснима.

— Ходещите мъртъвци са се скрили в гробница? — изненада се Алиса. — Забавно.

Как обичах тази нейна полуусмивка, прекрасните остри зъбки, бледите бузи… Така, да не се разсейвам!

— Имам предложение — просто да разрушим сградата камък по камък, заедно с всичко, което е вътре — казах аз.

Младшите сътрудници, разбира се, изпаднаха във възторг от идеята ми, но Алиса не беше много очарована.

— Не става. Ами ако има хора вътре?

— Това е гробница — припомних й аз. — Разбира се, че има хора, но те отдавна са мъртви.

— Не става — твърдо каза вампирката. — Това е чужда собственост, имай малко уважение.

Със свиване на рамене в смисъл „сами си усложняваме живота“, аз започнах да подготвям заклинания. Копийни щитове, Въздушни юмруци, Огнени птици, Въздушни щитове… Много ли са? Да, много са, но наистина ми омръзна да получавам шамари по врата. Колко приятно беше да оперирам в няколко сфери и да не допускам грешки в сплитането на потоците! Супер. Само няколко нервни сътресения и всичките ми магически способности се върнаха към нормалното!

— Алиса, погрижи се за защитата — помолих аз вампирката и обърнах поглед към младшите служители. — А вие, отстъпете по-далече. Ако имаме нужда от помощ, ще ви свирна.

Честно казано, аз не можех да свиря, но не би трябвало да имаме нужда от помощ. И по-точно, ако все пак ни потрябва, нисшите вампири едва ли биха могли да направят нещо.

Концентрирах се и с всичка сила ритнах вратата. Тя изскърца жално, но издържа.

— Дръпни я към себе си — предложи Алиса.

Ама и аз съм един. При такива малки постройки вратата със сигурност се отваря отвън.

Дръпнах вратата за дръжката и тя наистина се отвори, изскърцвайки зловещо, сякаш за да ми се подиграе. От гробницата ни лъхна миризма на… прах и разлагащи се тела.

— Ако досега не са разбрали за идването ни, то или са умрели окончателно, или са оглушели — усмихна се Алиса. — Правилно ли разбирам, че искаш да влезеш първи?

— Точно така! — потвърдих аз. — Ти съмняваш ли се?

Алиса ме погледна насмешливо.

— Зависи за какво.

— В моята смелост, разбира се.

— Границата между смелостта и глупостта е доста тънка — ехидно отбеляза вампирката.

— Ама че си — махнах с ръка. — Нека по-добре да видим какво има вътре.

В следващия миг се оказах на земята. Очите ми гледаха към небето, а ушите едва улавяха как някой крещи. Очевидно тези копелета ни нападнаха преди ние тях, което не беше изненадващо. Твърде шумно се появихме… и по-точно аз. Хм, неприятно се случи. И двойно по-неприятно е за пореден път да ме съборят с ритник!

Зареден с прилична доза ярост, аз скочих на крака и видях наистина епохална битка. Един от „въздушните“ с всички сили се сражаваше с Алиса, а вторият… гонеше из цялата градина нисшите вампири. Ясно виждах всички заклинания, създадени от нашите противници — очилата все още бяха на мен въпреки удара ми в земята — и можех напълно да се насладя на това много забавно зрелище.

Всички предварително подготвени заклинания безопасно се бяха разтворили във въздуха. Без да се мотая повече, веднага създадох четири огромни Въздушни вълни и атакувах противника на Алиса. Малко подло, в гърба. Но можеше ли да се използва понятието „подло“ за ходещи мъртъвци, управлявани от паразита? Едва ли. Затова бившият „въздушен“ беше унищожен в съответствие с правилата на тактиката и стратегията, а честността ще запазя за тези, които биха разбрали какво е това.

Надявам се, че сега вече окончателно мъртвия „въздушен“ ще оформи весела клада под слънцето — атаката ми свали качулката му, предоставяйки на радостните слънчеви лъчи да направят принудителна ексхумация.

— Защо се забави? — недоволно измърмори вампирката, поправяйки ливреята си.

И това вместо полагащите ми се благодарности!

— Честно казано, изчаках да видя дали сама ще се справиш с него — не останах длъжен аз. — Хайде да помогнем на нашите младши сътрудници.

Все пак нисшите вампири, дари и да не можеха да се справят с човек, владеещ Занаята на ниво ученик първи курс, не се даваха лесно. Не можеха да преодоляват Въздушните щитове така лесно, както Сеонеца, затова пък с лекота отбягваха всички атакуващи заклинания на „въздушния“. Сигурно тази бъркотия щеше да продължи доста дълго време, но в нашите планове за бъдещето тя не фигурираше. Дори и в раздел „увеселителни мероприятия“.

Впрочем „въздушния“ бързо осъзна грешката си и насочи вниманието си от нисшите вампири към нас. Но какво можеше да направи сам човек, превзет от паразити, срещу координираните ни атаки? Той и срещу мен нямаше да издържи минута, а срещу двама ни… ние просто го размазахме в буквалния смисъл на думата.

Скоро градината на неизвестния собственик на имението беше украсена с две черни петна от изгорелите „въздушни“. Ливреите им изобщо не бяха пострадали и ние решихме да не ги оставяме тук. Между другото, в джоба на единия от тях наистина намерихме медальона ми! Не беше ясно дали той случайно е попаднал там по време на битката или мъртвият „въздушен“ сам си го е взел. Вероятно все пак е първият вариант, иначе паразитите ще се окажат много по-умни, отколкото би ни се искало.

— Всички цели ли сте? — попитах за всеки случай вампирите, макар много добре да виждах, че всичките осем младши сътрудници не само стоят здраво на краката си, но и разпалено обсъждат приключилата битка. Навярно се радваха, че са останали живи? Или просто им хареса да танцуват танца на смъртта?

— Цели сме — в хор отговориха вампирите.

— Тогава да се махаме оттук — изкомандвах аз — докато още никой не ни е забелязал.

В действителност живущите в къщата не биха ни забелязали само в един случай — ако бяха напълно глухи и слепи… или ако просто ги няма.

Естествено, нямахме този късмет — всички си бяха в къщи и вече бързаха срещу нас. Около двадесет души от всички възрасти, въоръжени с всевъзможни подръчни оръжия, безстрашно бяха излезли да защитават родния дом. Старци с пръчки, една жена с точилка, мъжете с ножове, а някои дори с мечове. Начело на тази пъстра тълпа крачеше едър чичко с доста зачервена физиономия. Съдейки по размера на физиономията, това трябваше да е собственикът на имението.

— Е, сега ще се развикат, — намръщено каза Алиса.

— Спокойно.

Не знам на кого го казах — на нея или на себе си. Вероятно и на двамата. Впрочем, както казваше учителят ни по тактика, най-добрата защита е нападението, а най-доброто нападение… Не, познанията ми на този предмет все още не бяха толкова задълбочени.

Направих няколко крачки към напиращата армия и казах на висок глас:

— Няма нужда да ни благодарите, това ни е работата.

Тълпата сякаш срещна невидимо препятствие и забави крачка — ясно виждах как мрачната решителност по лицата им се заменя с объркване — и след това напълно спря.

— Извинявайте, но за какво да ви благодарим? — изумен попита предполагаемият домакин.

— За това, че обезвредихме два опасни вампира, които се опитваха да влязат в къщата ви — охотно обясних аз.

Погледите на тълпата инстинктивно се насочиха към разбитата врата на гробницата.

— Сгрешиха вратата — казах аз. — И ние ги… ето, виждате ли черните петна по тревата? Това е всичко, което остана от вампирите.

— А пазача? — тъпо попита дебелакът.

— Не ми се иска да говоря за това… — с труд сдържах усмивката си и се опитах да изобразя истинска загриженост. — Но вашият пазач там, на входа… той спи.

— Как така спи?!

И без това червеното лице на дебелака доби просто стряскащ оттенък.

— Колко си гаден — прошепна в ухото ми Алиса.

— Трябва да тръгваме, имаме още много работа за вършене — казах твърдо. — Ако имате въпроси, можете да се обърнете към най-близкото подразделение на Патрула в Крайдол.

Всъщност, сега то е само едно.

Дебелакът явно искаше да попита още нещо… но така и не успя да формулира въпроса си.

— А…

Махнах с ръка на вампирите да ни последват, хванах Алиса под ръка и се отправих към изхода. На вратата минахме покрай лежащият на земята пазач — той стоеше наполовина облегнат на стената и с малко въображение за страничния наблюдател би изглеждал, сякаш спи. Като минавахме покрай него един от нисшите вампири не можа да устои и пооправи позата му — събра краката му, постави ръцете на коленете и наклони главата към тях.

— Ох, ще го уволнят — каза Алиса и ме погледна укорително.

— Нищо, ще му е от полза — отговорих аз. — Ако всеки втори се изживява като Император, тогава просто няма да свършим никаква работа.

След като се отдалечихме на няколко квартала от мястото на битката с „въздушните“, ние се сетихме, че нашите групи е крайно време да се разделят.

— Е — каза Алиса, оглеждайки се наоколо — мисля, че вече може да поработим и отделно?

Честно казано, не ми се искаше да я пускам сама. Разбира се, с нея бяха нисшите вампири, но те не можеха да се считат за истинска защита и опора. Ако аз бях с нея или някой от нашата петорка… А най-добре щеше да е, ако Алиса беше под защитата на Келнмиир или Велхеор! Само че нямах ни най-малка представа къде са те сега.

Очевидно вампирката прочете в очите ми безпокойството, което изпитвах.

— Нищо лошо няма да се случи — увери ме тя, свеждайки поглед.

— Знам — колкото може по-оптимистично се съгласих аз. — Но все пак ти бъди внимателна, нали?

Алиса за миг докосна ръката ми и се обърна към своята четворка вампири.

— Да се захващаме за работа — и с уверени крачки тръгна надолу по улицата.

Гледах вампирката, докато се скри зад ъгъла на поредното имение. Опитах се да изхвърля всички излишни мисли, стиснах юмруци и изкомандвах:

— Добре, момчета, време е да започнем истинския лов.

Закрачих в посока, противоположна на тази, в която тръгна Алиса. Вампирите радостно замърмориха и ме последваха.

По мои изчисления, предстоеше ни да обиколим около десетина улици, като почти всички се намираха в „златната“ част на града. Работата в тази част на града се оказа по-трудна, защото всички живеещи тук се изживяваха като миниатюрни крале в своите имения. И аз не случайно се отнесох толкова твърдо с пазача — трябваше да накарам всички местни „аристократчета“ да ме уважават, иначе всеки от тях постоянно щеше да се опитва да доказва превъзходството си.

— Разпръснете се от двете страни на улицата, за да обхванем по-отблизо всички домове — заповядах на младшите сътрудници на Огнения патрул. — Но не се губете от поглед един друг и не изоставайте.

Всъщност аз силно се съмнявах, че ще успеем да открием всички заразени с паразити хора. Гривните можеха да ги засичат на разстояние едва няколко метра, а много от къщите тук достигаха огромни размери. Освен това, дори да влезем в дадена къща, може просто да не намерим заразения човек, какъвто беше случаят с петимата „въздушни“ — обиколихме цялата къща, но ги намерихме едва когато Наив си пъхна носа в затворената стая. До този момент гривните не подаваха никакви сигнали. Така че не всичко беше толкова просто, колкото изглеждаше на пръв поглед…

Ние бавно изследвахме цялата улица — вампирите се оглеждаха и си разказваха вицове, а аз се наслаждавах на всички прелести на „пелената“. Очилата ми позволяваха да виждам всички защитни заклинания, обгръщащи къщите и оградите. А гледката си заслужаваше! Защитни мрежи в най-различни форми и цветове, странни капани, хитри магически ключалки… какво ли нямаше. Какъв късмет беше, че избрах „златния“ квартал, в останалата част на града едва ли щеше да има такова изобилие от техномагически артефакти. Взех да се чудя какво ли толкова ценно има в тези имения, че собствениците им да слагат такива сериозни охранителни системи?

Изведнъж ми хрумна странната мисъл, че с помощта на подобни очила и няколко техномагически приспособления бих могъл много лесно да разбия всяка охранителна система. И със сигурност има крадци, специализирани в такива кражби. Би било интересно да се види как работят…

Не намирайки никакви признаци от паразити, ние се преместихме на съседната улица и тук ни чакаше изненада — гривните ги засякоха от няколко посоки.

— Мисля, че ги открихме — зарадва се един от вампирите.

Глупак, намерил на какво да се радва.

— Чудя се кого именно — тихо казах аз. — Да не се пръскаме, а да започнем да изследваме всяка зона поотделно.

След консултация с гривните определихме „най-горещата“ къща. Оказа се неголяма спретната сграда, в изненадващо весел син цвят, именно на нея гривните реагираха най-активно. В тази къща имаше още едно нещо, което много ме изненада — около нея нямаше никакви защитни заклинания! Нито едно!

— Не се виждат пазачи — каза ми изпратеният да разузнае младши сътрудник.

— Добре — кимнах аз. — Значи ще се опитаме да поговорим със собствениците.

Надявам се нищо да не се е случило с тях и все още да са живи, че знае ли човек…

Портите бяха затворени, но не и заключени. Колебливо избутах железните врати и те се отвориха безшумно. Изумителна небрежност — няма заклинания, няма охрана, няма ключалки.

Пред къщата имаше, колкото и да е странно, старателно поддържана зеленчукова градинка… И то в „златния“ квартал? Двойно по-странно.

— Колко мило — усмихна се младшия сътрудник, в неговата уста думите прозвучаха почти като обида.

Никой не ни посрещна, може би домакините не бяха забелязали влизането ни. Оставих вампирите пред верандата, да не плашат излишно хората, и се качих по стъпалата. Гривната на китката ми сигнализираше доста осезаемо и сочеше точно към синята къща, така че изобщо не се замислих, а направо почуках на вратата.

Дълго време не се чуваше нито звук и аз вече си мислех, че в къщата няма никой или че със собствениците се е случило нещо много лошо, когато зад вратата се чуха тихи тътрещи се стъпки.

— Кой е? — попита немлад женски глас.

— Ние сме от Патрула — отговорих аз колебливо. — Може да сте чували, ние следим за спокойствието в града и приемаме оплаквания от населението.

— От нищо не съм се жалвала.

— Да, но ние имаме много важна работа при вас — казах аз и сам се зачудих на глупостта на ситуацията от гледна точка на домакинята. При нея се появява абсолютно непознат човек, който твърди, че е представител на Патрула и има много важна работа при нея. Ако бях на нейно място, не бих отворил вратата.

Противно на опасенията ми, вратата се отвори и зад нея ме погледна белокоса възрастна дама в синя домашна престилка.

— И тези ли са с теб? — малко притеснено попита тя, сочейки с пръст придружителите ми.

— Да, но те ще чакат отвън — уверих я аз.

— Е, тогава влезте — кимна старата жена и отвори малко по-широко вратата.

Вътре беше много светло. Поглеждайки нагоре към тавана, аз с учудване видях, че част от покрива е напълно прозрачен!

— Много обичам, когато е светло — поясни старата дама. — И така, каква е вашата работа?

— Знаете ли — започнах в движение да измислям версията си. — В града се е появил много вреден вид плъхове, така че ние на произволен принцип проверяваме мазета и други места, където биха могли да се скрият.

Както обикновено. Нито дума лъжа, но и истината е много малко.

— Разбирам… — меко каза старата жена. — Желаете ли чай?

— Не, благодаря — учтиво отказах аз. — Просто трябва да проверя набързо мазето ви и да продължа нататък — все още има много жилища, които непременно трябва да проверим още днес.

— Тогава заповядайте насам…

Старата жена ме доведе до едва забележима врата в стената.

— Само внимавайте да не съборите или счупите нещо — каза тя умолително. — Долу има много ценни неща.

Тя сякаш усети, че напоследък разрушавам всичко, до което достигнат заклинанията ми.

Исках да се измъкна и да кажа неопределено, че ще се постарая да изпълня молбата й, но не можах.

— Обещавам нищо да не чупя.

— Това е добре — усмихна се старицата. — Да… ако видите някъде там моето котенце, донесете ми го, моля. Загуби се някъде…

Тя отвори вратата и ме остави сам. Колко безгрижна старица.

Създадох Въздушен щит и подготвих Въздушни юмруци, твърдо решен в никакъв случай да не използвам Копиен щит и огнени заклинания. Дракон да ме вземе, трябваше да взема вампирите, щеше да ми е много по-спокойно, а така ходят след мен като опашка без полза. Но не исках да плаша старата дама… така че ще съм сам.

Подчинявайки се на неочакван импулс, реших да осветя и създадох няколко малки Огнени топки и ги положих в малки въздушни сфери, за да не подпалят нещо. Как не бях се сетил за това по-рано?! Сега с Огнените топки можех да правя каквото си поискам, дори да жонглирам, без да се страхувам, че ще подпаля нещо!

Огнените топки осветиха малка изба и аз веднага забелязах огромният брой старинни вещи, поставени по рафтовете. Мисля, че на това мазе биха завидели немалко музеи. Сега разбрах защо старата жена така молеше да не счупя нещо… но да пристъпим към работа. Къде може да са се скрили плъховете?

Гривната вече не указваше конкретна посока, а просто глупаво притискаше ръката ми. Очевидно плъховете бяха съвсем близо.

Бавно обиколих неголямото помещение, стараейки се да не изпускам нищо от поглед.

Неочаквано някъде изпод рафтовете се чу глухо:

— Мяу!

Котка? А, да, старата дама спомена за нея. Странно… щом мяука, значи не може да е заразена с паразитите… предполагам. Нали те могат само да пищят.

— Пис, пис, пис…

Наклоних се напред, опитвайки се да видя притаената в тъмното котка… и много се зарадвах, че предвидливо бях поставил щита. Безформена топка косми се изстреля рязко към мен изпод рафта. В тъмнината пробляснаха дълги нокти и прозвуча едно агресивно „мяу“. Удряйки се в невидимия ми Въздушен щит, котката се уплаши и бързо отстъпи обратно в скривалището си.

Уплашено животно. Или побесняло?

Без да махам Въздушния щит, аз направих крачка назад и отново я извиках. Изпод рафта надникна абсолютно черна котешка муцунка. Изражението й беше най-малкото подозрително.

— Ела тук — повиках котката, чудейки се дали не е заразена с паразити. По принцип, ако искаше да ме атакува, можеше просто да се телепортира зад Въздушния ми щит, а не да се блъска с всички сили в него.

Котката направи няколко колебливи стъпки към мен и най-накрая се показа цялата на светлината. На вид изглеждаше като съвсем нормален домашен любимец…

— Коте, ще ме нападаш ли? — попитах аз.

— Мяу! — честно отговори моят събеседник.

Добре де, какво толкова, ще ти повярвам.

Махнах Въздушния щит и взех животинката в ръцете си. Котката се тресеше. Периодично през тялото й пробягваха леки тръпки.

— Защо трепериш?

Котката трескаво се вкопчи в мен с нокти и опита да се пъхне под ливреята. Нещо я е изплашило много… може би плъхове? Между другото, гривната продължаваше да ме предупреждава за близостта на паразитите, но нещо не можех да ги видя.

Покрих се с Въздушен щит и продължих да обикалям мазето. До един от рафтовете открих разбит сандък, а около него следи от миши лапи. Самите плъхове не се виждаха.

Странна работа, болката в ръката започна постепенно да отшумява, сякаш плъховете се отдалечаваха от мазето. Нима бягаха?

Котката вече престана да трепери и сега с интерес се оглеждаше.

— Е, единствена свидетелко — обърнах се към нея аз. — Какво е ставало тук? И къде са плъховете?

— Мяу! — важно отговори тя и потърка бузата си в ръката ми.

Добре, ще огледам още веднъж, но набързо. Съдейки по гривната, ако е имало някой тук, той вече е избягал. Нима плъховете са почувствали приближаването ми? Теоретично това е възможно, нали могат да усещат магията… Дали имат достатъчно мозък, че да съобразят да избягат при приближаване на опасност? Едва ли, нали последния път ни се нахвърлиха на нас с Невил цяла тълпа, без да се страхуват от смъртта.

Гривната вече не показваше никакви признаци на живот — който и да е бил тук, вече беше извън обхвата на търсещото заклинание.

Котката се размърда в ръцете ми, явно искаше да скочи на пода, и аз я пуснах. Сега нямаше никаква опасност.

Черната животинка спокойно тръгна към един от ъглите на мазето, като от време на време поглеждаше към мен така, сякаш ме канеше да я последвам. Последвах я и тя ме отведе до малка дупка в стената. Нямаше нищо общо с канализацията, изглеждаше прясно изкопана.

— Браво, зверче — възхитих се аз. — Изненадан съм, че със собствените си лапи не си разкъсала плъховете.

Котката важно измяука.

Значи плъховете сами си копаят тунели между къщите, създавайки своеобразни подземни комуникации, както предполагаше Гръм. Защо ли? Дракон ги знае.

Единственото нещо, което можех да направя в момента, беше да запълня дупката. Но това едва ли щеше да промени нещо — плъховете лесно щяха да прокопаят нов, но така ми беше по-спокойно.

Излизайки от мазето, аз гордо подадох котката в ръцете на домакинята.

— Моята сладурана — зарадва се старицата. — Къде изчезна, глупаче?

— Не бих я наричал глупава — усмихнах се аз. — Тя е много умно животно, повярвайте ми.

Старата дама нежно притисна към гърдите си животинчето и попита:

— Имаше ли плъхове?

— Избягали са — честно отговорих аз. — Така че днес по-добре не слизайте долу, а през нощта… затваряйте по-здраво вратата.

Страхувах се, че моето последно предупреждение може да изненада старицата, да залостваш входната врата заради някакви си плъхове… звучеше малко странно.

— Добре — каза старицата. — Аз имам защитни заклинания, внук ми ги постави, и през нощта обикновено ги включвам.

— Точно така — одобрих аз. — Добре, аз трябва да тръгвам, още много работа ме чака.

— Късмет — искрено ми пожела старата дама.

Излязох навън и за всеки случай още веднъж огледах синята къща. И помен нямаше от каквито и да са защитни заклинания — или внукът я е излъгал, или когато са изключени, не се виждат в магическия спектър. Да, вероятно е второто… Когато ми остане време, трябва непременно да проуча този въпрос — прийомите на техномагическата защита сигурно са подобни на тези от Занаята и могат да се окажат много полезни. Особено в нашата работа.

— Продължаваме нататък — изкомандвах вампирите.

ДЕЙСТВИЕ 8

Следващото място, където ни доведоха гривните, беше средна по размер къща, която изглеждаше като джудже на фона на огромните си съседи, но все пак беше по-голяма от къщата на старицата. Между другото, беше само на няколко стотин метра от синята къща.

По ирония на съдбата на вратата отново нямаше никаква охрана! Явно обитателите на къщата бяха уверени в безопасността си. Дали тази увереност се основаваше на нещо или ставаше дума просто за небрежност?

— Отваряйте си очите — предупредих вампирите и влязох през отворената порта.

Между другото, широко отворената врата изглеждаше много подозрително. В края на краищата за какво са вратите, портите, порталите и т.н., ако не за да бъдат затваряни и заключвани?

Дворът беше тих и… празен. Абсолютно празен! Нямаше нито едно храстче, нито една тревичка, само утъпкана от стотици крака земя.

— Какво е това? — бях малко изненадан.

— Тук е местната Школа по изкуства — охотно поясни един от вампирите.

— Защо не каза по-рано?

Е, тогава тук нямахме работа, те сами са се справили с всичко. Макар че ако гривната ясно сигнализира, значи паразитите все още на са унищожени.

Вратата на къщата изскърца леко и на прага се появиха няколко души в свободни черни костюми — класическото облекло на учениците от Школата по изкуства.

— Моите уважения — поздравих ги аз.

Учениците кимнаха едва забележимо, а напред пристъпи техният учител — вече не млад мъж на около сто, с малка заострена брадичка.

— Моите уважения на представителите на Патрула. Мисля, че се досещам защо сте тук.

— Мислите? — усмихнах се аз. — Това е чудесно.

— Заповядайте в къщата — предложи учителят.

Направих няколко крачки напред, опитвайки се да разбера накъде посочва гривната — към къщата или към нейните обитатели. Според нея тези момчета не бяха заразени, значи нямаше от какво да се страхувам. Засега.

— Изчакайте ме тук — казах на вампирите и се качих по стълбите.

Вътрешността на къщата напомняше столичната Школа по изкуствата с едно изключение — тук нямаше стена от „дагор“. В останалата си част обстановката точно копираше типичната тренировъчна зала.

— Линек — представи се учителят и веднага пристъпи на въпроса: — Видяхме тези същества, когато отидохме в мазето за храна, и веднага се опитахме да ги хванем. Само че те веднага се телепортирваха от клетката и се наложи да използваме по-сурови методи. Да отидем в мазето.

За пореден път си учудих на това колко често започнах да излагам собствения си живот на опасност, без дори да се замисля. Малко ли изненади можеха да ме чакат в това мазе? Ето вече втори ден в мен периодически възникваше твърдото убеждение, че чувството ми за съхранение е притъпено, при това много. Почти до самоубийство. Е, когато съм в движение и във вихъра на събитията, всичко изглеждаше много логично, но когато по-късно се опитах да анализирам собственото си поведение… ставаше наистина страшно.

Смело се спуснах първи в мазето, но не забравих да сложа защита и да подготвя няколко атакуващи заклинания. Най-обикновено мазе, вече толкова такива видях, че можех да се считам за специалист. Малко, като това в къщата на старата дама, но с една особеност. По-точно, особеностите бяха три — сивите гадини бяха приковани към стената с дълги стрели, изстреляни, ако не греша, от арбалет. При това не от малка играчка, с каквато навремето се опита да ме застреля Алиса, а истинско бойно оръжие, изстрелващо стрели с дължина на човешка ръка.

— По някаква причина, след като ги приковахме към стената, плъховете вече не правиха опити да се телепортират — замислено каза Линек, поглаждайки брадата си. — Може би силите не им стигат или особеност на способността им… не съм много наясно.

Той ме погледна в очакване на някакви обяснения. Уви. В този случай не разбирах повече от него. За това трябва да попитам Ромиус, той специализираше заклинания за преместване.

— А защо просто не сте ги убили? — попитах подозрително.

— Мислех да ги дам на друидката да ги изследва. Изведнъж като че ли целият град се напълни с тях.

Схватлив човек, веднага се виждаше — учител.

— В града наистина има много подобни гадини — потвърдих аз. — Но няма нужда да се оставят живи, изобщо не е необходимо, друидите отдавна имат достатъчно образци за изследвания. Ще позволите ли?

Линек кимна.

Затворих плъховете със Завеса на мълчанието, за да не чуват писъците им, и ги ударих с Огнен стълб, който за броени секунди ги превърна в пепел. По обратния път реших да просветя колегите си:

— Плъховете са страхуват от слънцето и през деня се крият в мазета, използвайки за придвижване канализацията и всякакви дупки. Надяваме се да унищожим колкото се може повече от тях през деня, защото през нощта ще могат да се обединят и няма да е толкова лесно.

— Може би имате нужда от помощ? — попита Линек. — С радост ще се присъединим към прочистването.

— Не знам — отговорих аз честно. — Мисля, че през деня ще се справим и сами, но след залез слънце наистина може да ни потрябва помощ.

— Чудесно. Ние сме готови!

— Е, тогава… — претеглих на ум следващите ни стъпки. — Уговаряме се да се срещнем след залез слънце в Прокълнатата къща. Чували ли сте за нея?

— Разбира се, кой в Крайдол не е чувал за нея — кимна учителят. — Ще дойдем с момчетата в определеното време и ще носим арбалети.

— Прекрасно — искрено се зарадвах аз.

Тъй като предполагахме, че тази нощ заразените с паразити животни и хора могат да атакуват, нощното патрулиране се очертаваше много тежко. Дори и да нямаше никакви боеве по улиците, след толкова натоварен ден да продължим по същия начин и през нощта щеше да ни е много трудно. Надявах се Мелисия да има някакво друидско средство за подобни случаи.

… Тръгнахме надолу по улицата, очаквайки следващия сигнал от гривните, а в същото време аз размишлявах за странното поведение на плъховете. Ако подозренията ми бяха правилни, тогава тези гадини ще избягат веднага щом почувстват магически излъчвания. Ние с Невил здравата ги изплашихме, а и магическата защита на Прокълнатата къща ги спря. Следователно, за да не ги плашим, ще се насложи да слизам в мазетата без въздушна защита и дори най-добре да не подготвям недовършени заклинания. В противен случай те просто ще избягат през дупката си, както стана в къщата на старицата. Дракон да ме вземе, да слизам без магия в мазе си беше страшничко! Едно е, когато около теб има Въздушен щит, а подръка са заклинания, готови във всеки един момент да атакуват…

— Извинявайте — прекъсна мислите ми един от вампирите.

— Да? — малко раздразнен казах аз, недоволен, че прекъсват разсъжденията ми.

— Ние все така ли ще ви чакаме отвън? Мислех, че също ще участваме в лова…

— Не се притеснявайте — успокоих младшия сътрудник. — Ако подозренията ми се потвърдят, ще имате достатъчно работа.

* * *

В следващата къща реших да проверя чувствителността на плъховете към магията. След като разказах на собствениците вече проверената история за новия вид плъхове, аз се спуснах в мазето, окичен до ушите съз заклинания. Гривната ясно посочваше, че паразитите са в мазето, но когато стъпих на стълбите, сигналът започна да отслабва. Плъховете бягаха през един от своите подземни проходи, защото не искаха да се срещат с мен или с моите заклинания. За всеки случай, за да потвърдя теорията си, реших да направя още един опит.

За новия опит за първи път през днешния ден реших да взема със себе си вампирите. Да сляза в мазето без магическа подкрепа, и то сам, щеше да бъде истинска лудост. Не че аз наистина се страхувах от това, просто се опитвах да избягна ненужни рискове.

Домакините в следващия дом ни пуснаха без въпроси — новината за Майсторите, които проверяват мазетата на жителите на „златния“ квартал в търсене на опасни плъхове вече се беше разпространила по цялата улица.

— Вие идвате с мен — съобщих на вампирите добрата новина.

— Най-накрая! — зарадваха се младшите сътрудници и извадиха мечовете си.

— Сега променяме тактиката — започнах кратък инструктаж, преди да слезем в мазето. — Вие влизате първи, а аз — последен и готов във всеки един момент да атакувам. Но не мога предварително да подготвя заклинанието, така че ще имам нужда от малко време, за да го създам, и това време трябва да ми го осигурите вие.

— Няма проблем — увериха ме младшите сътрудници.

Нещо ме притесняваше. Разбира се, не можех да различа нисшите вампири един от друг, но бях сигурен, че нито един от тази четворка не беше виждал плъховете. Колкото и да ги предупреждавах за опасността, вампирите пак ще са прекалено самоуверени. Когато отговарят само за себе си — моля, но сега това се превръщаше и в мой проблем.

— Имайте предвид, че там може да има много плъхове — не се успокоявах аз. — Най-добре е да режете главите им…

— Да, това вече сме го чували — отвърнаха вампирите. — Да влизаме.

Не, определено не ми харесваше да правя нещата по този начин. Но нямах избор, трябваше да продължим.

Под подозрителните погледи на домакините ние започнахме да слизаме в мазето. Отпред вървяха вампирите с извадени мечове, а след тях пристъпвах аз. Усещането беше неприятно, сякаш се криех зад гърбовете на другите. Всъщност то така си и беше.

Гривните сочеха, че плъховете все още стояха в мазето и не планираха да бягат от нас. Засега.

Опитах се да плесна с ръце, после да щракна с пръсти, с надеждата да включа осветлението, но не се получи. Така… да извикам ли на домакините да кажат как се включва осветлението? Всъщност, по-добре да не се излагам…

— Спрете — заповядах на вампирите.

Тези момчета, разбира се, виждаха в тъмното, но аз не можех!

Внимателно се взрях в най-близката лампа и дори притворих дясното си око, за да видя по-добре енергийните канали през „пелената“. Тъй като светлината беше изключена, каналите, водещи до лампите, не функционираха и изобщо не се виждаха, но някъде трябваше да има заклинание, което да подава енергия след получаване на определена команда. Можех да опитам и сам да запълня с енергия светилниците, но нали ни казаха, че техномагията използва малко по-различни структури… Като цяло, по-добре беше да се намери заклинанието-ключ.

И аз го намерих! Много мъничко заклинание, което не бих могъл да схвана без поне три дебели справочника. Така че се наложи да използвам изпитано средство — създадох малък енергиен импулс и го изстрелях в заклинанието-ключ. Оставаше ми да се надявам, че плъховете няма да реагират на толкова малък проблясък на магическа енергия.

Сложното магическо творение се стопи в плътна буца и, колкото и да е странно, светилниците наистина светнаха.

— Продължавайте — казах, буквално пръскайки се от гордост.

Уви, не можех да се похваля с изобретателността си — вампирите нищо нямаше да разберат.

Не успяхме да направим и няколко крачки, когато от нищото изскочи един плъх. Аз едва успях да засека някакво движение с крайчеца на очите си, а вампирите вече бяха обърнали отъжията си. Плъхът беше разсечен на две, преди да мога дори да си помисля за Огнено кълбо.

— Има още един! — извика един от вампирите и скочи напред.

Останалите вампири бързо се спуснаха по стълбите и се пръснаха из мазето.

Е, изглежда, че ще се сравят и без мен — помислих с облекчение, но не се получи.

— Вижте!

Вампири бавно отстъпиха обратно към стълбите. Навсякъде от стените се появяваха все нови и нови плъхове. Явно изобщо нямаха страх от вампирите.

Неочаквано в мен възникна странното подозрение, че от подземния проход излизаха същите плъхове, които бягаха от мен в първите две къщи. Време беше да действам.

Не започнах да създавам никакви щитове, вампирите изпълняваха тази роля, а веднага сплетох Огнен килим, който би трябвало едновременно да покрие всички плъхове. Това изискваше известно време и четворката младши асистенти ми го осигуриха.

Те размахваха мечовете с невероятна бързина и ловкост, въпреки че по движенията им си личеше, че никой от тях не се е занимавал с фехтовка. Просто вампирите имаха много добро чувство за динамика.

За да се напълни с енергия, на Огнения килим му трябваше сравнително малко време — около четиридесет секунди, но в касапницата, която се разгръщаше пред очите ми, времето течеше бавно. Твърде бавно.

— Отстъпете към стълбите! — извиках аз.

Вампирите започнаха бавно да отстъпват назад, удържайки натиска на плъховете.

— По-бързо!

В следващата секунда ударих плъховете с огненото заклинание. Вампирите, усещайки, че подът под краката им буквално гори, скочиха на стълбите за част от секундата.

Прозвучаха писъците… ужас. Мисля, че в този огън изгоряха най-малко две дузини сиви гадини, и вероятно също толкова се бяха спасили. Много интересно, плъховете не се опитаха да ни нападнат — аз благоразумно се скрих зад един Въздушен щит, но той се оказа излишен — те позорно избягаха от бойното поле. Гривните, които реагираха само на живите, неовъглени паразити, указваха, че останалите на краката си плъхове бързо се отдалечават от нас.

— Супер — възхитиха се моите партньори.

Аз гасях огъня с помощта на водно заклинание и затова не успях да реагирам подобаващо на тяхното възхищение. За щастие огънят не беше успял да стигне до стоящите покрай стената рафтове и имуществото на домакините почти не беше пострадало.

— Избягаха — констатира един от вампирите, подритвайки овъглен плъх.

— Те се страхуват от вас — отбеляза друг.

В това не бях сигурен.

Използвайки няколко малки Въздушни юмрука, аз затрупах дупката, през която плъховете избягаха. Разбира се, това едва ли щеше да ги спре, но все е по-добре от нищо.

— Да се махаме, нямаме повече работа тук — казах аз и потънах в нерадостни мисли.

На излизане от мазето размених няколко думи със собствениците, уверявайки ги, че всичко е наред, само мазето се нуждае от хубаво почистване. Не знаех как да ги подготвя за това, което стана там долу — десетки овъглени трупове на плъхове, съборени рафтове и развалени продукти. Не ми се искаше да се оправдавам за щетите, нито сега, нито когато и да било. Пък и не за това трябваше да мисля сега…

Ако плъховете наистина се страхуваха от магии, то как ли протича лова на моите приятели? Ще могат ли да се досетят защо плъховете бягат веднага щом начинаещият Майстор започне да слиза в мазето? Дали да задействам тревога чрез медальона и да ги събера на съвещание или по-добре да изпратя някой от младшите сътрудници да намери Алиса? Да, така ще направя, а после двамата ще решим какво да правим по-нататък.

По принцип Алиса трябваше да е някъде наблизо и вампирът ще може да я доведе в рамките на час. Значи ми се отвори цял час свободно време… Можех да опитам да почистя няколко къщи или да се посветя на четене. Справочника или дневника? Чудех се какво да избера, макар че времето беше достатъчно и за двете.

— Кой от вас познава най-добре района? — попитах вампирите.

— Може би аз — вдигна ръка най-високият. — Тук наблизо се намира бившият ми дом.

Ето го — типичният представител на нисшите вампири в Крайдол, както ни ги описаха братята Викерс. Може би в същия „бивш дом“ сега живеят родителите му, които той е напуснал… или които са го изгонили?

— Отлично. Тогава може би знаеш къде е най-близкият ресторант?

— Ето там — посочи с ръка вампирът. — Зад онзи ъгъл има неголямо заведение, но е доста скъпо.

— Става — удовлетворено кимнах аз. — Значи така, сега ще отидеш да намериш Алиса, тя и другите с нея трябва да са в северната част на „златния“ квартал. Ние ще ви чакаме в това заведение. Постарай се да ги доведеш в рамките на един час.

— Ще ги намеря по-рано — увери ме вампирът.

Той скочи и бързо се скри зад една от къщите, а ние се отправихме към ресторанта. Той наистина се оказа малък и много скъп. Разбира се, носех достатъчно пари да нахраня всички посетители, но това не бяха мои пари. Впрочем със собствени пари никога не бих дошъл тук — не си заслужава да плащаш такива големи суми за „елитност“, а не за качеството на храната. Едва ли тук готвят по-добре, отколкото в ресторанта на Гръм.

След като поръчах за мен и вампирите по „као“ с пирожки (колкото и да е странно, те изобщо не помислиха да ги откажат), започнах да чета справочника, надявайки се да попадна на някое ново заклинание за унищожение на плъхове. Но освен вече познатите ми заклинания от приложен характер нищо ново не попадаше пред очите ми — некромантия, търсещи заклинания, защита, растеж на растения, въздействие върху животни…

— Прощавайте, тук свободно ли е?

Откъснах се от книгата и вдигнах поглед към госта си, подозирайки кого ще видя. Този глас го познавах достатъчно добре…

— А ако кажа не? — полюбопитствах аз.

— Това, разбира се, няма да промени нищо — насмешливо отговори вампирът и обърна закритото си с качулка лице към нисшите вампири. — Момчета, поразходете се малко.

Младшите служители на Огнения патрул вече се досетиха, че пред тях стои истински вампир, и просто не знаеха какво да правят. Дали да се измъкнат поживо-поздраво или да останат да ме защитават до последна капка кръв. Тяхната кръв, разбира се.

— Да, можете малко да се разходите — реших дилемата им аз. — Мисля, че този господин идва с приятелски намерения.

— Хайде, вървете — едва ли не ги изгони от масата вампирът. — Не ме ядосвайте.

Нисшите вампири буквално изхвърчаха от ресторанта, без да издадат и звук.

— Правилно ли разбирам, че искате да обсъдите с мен някакви проблеми? — постарах се да направя така, че гласът ми да звучи не само твърдо, но и леко насмешливо.

— О, да! — съгласи се вампирът. — В този град има проблем, достоен за обсъждане, нали така?

Нима е решил да се свърже с нас и да ни открие картите си? По-точно не на нас, а на мен… отново аз, винаги аз… кога проблемите и отговорността ще паднат върху някои други рамене? Нещата щяха да са различни, ако Кейтен не беше изчезнал… Дракон да ме вземе, надявах се, че с него всичко е наред! Срамувах се да кажа, но почти не мислех за липсващия настойник… изобщо не ми беше до това.

— Безусловно — съгласих се аз, опитвайки се да прогоня невеселите мисли — господин…

— Канмиир — представи се вампирът.

Значи той е от управляващия клан Миир! А ние искрено вярвахме, че сме се срещнали с представител на Бойния клан, и всичко заради грешката на някакъв си старец… Не, бившият библиотекар, разбира се, беше добър човек, но и добрите хора грешат. Макар че ние доста лесно, без да проверим, му повярвахме.

Аз събрах целия си сарказъм и казах:

— Много ми е приятно да се запознаем.

— Закари Никерс, нали така? — върна ми сарказма вампирът. — Чувал съм за теб, така че може да се каже, че се познаваме отдавна.

Добре, че бях седнал, иначе можеше да падна.

Сякаш за да ме довърши, Канмиир веднага пристъпи към работата:

— Правилно направихте, че започнахте прочистването на плъховете през деня. Ефектът няма да е кой знае колко голям, но все пак силите им ще намалеят.

— Как така няма да е голям? — изненадах се аз. — Мисля, че ако и при другите е както при мен, днес ще убием неколкостотин заразени гадини.

— А в града те са няколко хиляди — зашемети ме вампирът — и далеч не всички са толкова безобидни, колкото плъховете. Има заразени хора, домашни любимци, животни…

Не бих нарекъл плъховете безобидни, макар че спрямо заразените хора…

— Ще открием и унищожим всички — не много уверено казах аз.

— Едва ли, те ще ви намерят по-рано. Те имат доста интересна програма… Всички заразени с паразити същества представляват единен организъм, който е създаден специално за бойни действия в градовете.

Разговорът ставаше все по-интересен.

— Кой ги е създал и вие откъде знаете всичко това?

— Тези въпроси не трябва да те интересуват сега. Впрочем, ако искаш да останеш жив, никога не се интересувай от тях.

В едно нещо той със сигурност беше прав — сега наистина по-добре да не се отвличам с подобни въпроси. Но по-късно, ако това по-късно изобщо настъпеше, непременно ще разбера откъде изобщо се появи Съществото заедно със своите паразити.

— Съществото е програмирано да превзема населени места. Основната тактика е тайно заразяване на животни и хора, и акцентът е основно върху животните, тъй като…

— Съществото произвежда твърде малко паразити, способни да завладяват хора — довърших аз.

Канмиир много внимателно се вгледа в мен.

— Внимавай, многото знания водят до много печал и много смърт.

— Страхувам се, че без някои знания смъртта може да е още повече — контрирах аз, чувствайки, че ходя по ръба на вампирските нокти. — Е, какво още за програмата?

— Заразените същества се крият под земята, докато наберат достатъчно сили за масирана атака. Освен това ще се опитат да убият всички потенциални врагове, за тях това са съществата, способни да управляват енергията, т.е. вампири, друиди и вас.

— Вече се случи — казах аз. — Опитаха се да убият и нас, и друидите…

Тогава ставаше ясна странната неприязън на плъховете и ходещите мъртъвци към мен и Невил. Оставаше загадка само защо днес, вместо да ме нападнат, те избягаха.

— Паразитите са като един голям жив организъм. Те се самообучават и не допускат една и съща грешка два пъти.

— Много се радвам — отново иронизирах аз. — Но какво можем да очакваме от тези умници? Сега бягат веднага щом започна да използвам магия и се крият под земята, но колко дълго ще продължи това?

— Докато слънцето залезе.

— Какво ще стане, когато слънцето залезе? — попитах аз, вече подозирайки какво точно щеше да каже.

— Паразитите ще изскочат от дупките си и всички ще се нахвърлят върху вас — охотно обясни Канмиир. — Е, за да бъда честен, не само на вас, но и на друидите, вампирите и може би на техномаговете. Не мога да кажа със сигурност каква цел ще си изберат — програмата си е програма, но логиката им е нестандартна.

Уау, тези паразити имаха и логика.

— Точно тази нощ ли? — уточних аз.

— Може и следващата — сви рамене вампирът. — Кой ги знае.

От това не ни ставаше по-леко. Дали до следващата нощ нямаше да натрупат още сили?

— Едно не разбирам — изведнъж се сетих аз. — Защо паразитите не нападат хора? Тоест защо нападат само тези, които са ги видели, както и предполагаемите врагове?

— Паразитите са хуманно оръжие — засмя се Канмиир. — Обикновените градски жители не трябва да страдат… Шегувам се. Защо да убиват потенциален материал? Какво могат да направят обикновените хора срещу Съществото? Точно така, нищо, затова пък то може, при необходимост, да засели паразитите в целия град. Между другото, Съществото няма да рискува себе си, ако не е необходимо. То има много добре развито чувство за самосъхранение, така че за битките ще изпраща войниците си, заразени с паразити, а то ще остане встрани. А ако всички паразити бъдат унищожени, то Съществото най-вероятно просто ще избяга и ще се опита да събере нова армия. Основната му цел е да унищожи всички, владеещи магията — хора и „нехора“, и да превземе града. С всякакви средства. Както вече казах, то затова е създадено.

Стигнахме до най-важния въпрос, на който вампирът отказваше да отговори.

— Кой го е създал?

— Всичко ли да ти казвам — с противен глас измърка вампирът. — Впрочем ти сам може лесно да се досетиш кой е създал Съществото, само анализирай с каква цел е създадено.

Прав беше, нямаше какво толкова да се чудя. Още от самото начало на нашия разговор в главата ми витаеше мисълта, че Съществото не случайно преследва магьосници. И сега, когато Канмиир посочи целта на създаването му… Нима Шатерският халифат е решил да изпробва в Пограничните райони новото си оръжие? Кой, ако не Шатерската инквизиция, мрази „нехората“ и всяко проявление на контрол над енергията? Момент! Нещо не пасваше! В моите видения Съществото беше изследвано от Майстори. И те го наричаха „образец“!

— Шатер — казах на глас, показвайки на вампира, че си мисля точно за това, към което ме водеше той.

Сигурно не случайно Канмиир се стараеше да заподозра Шатерския халифат. Разбира се, всичко изглеждаше доста логично, но логиката дракон я отнасяше само като си спомня за видението със Съществото. Подозирах, че в действителност нещата бяха много по-сложни. Между другото, надявах се, че водата от Фонтана на съдбата все още действа, защото в противен случай имаше голяма вероятност вампирът да чете мислите ми.

— Не съм ти го казвал — заговорнически прошепна вампирът.

Нищо, играй ролята си, а аз ще изиграя своята. Да видим кой ще се окаже глупакът.

— И какво да правим?

— Сами си решавате — сви рамене вампирът. — Моята цел е една — да убия Съществото, а всички тези плъхове и прочие ходещи мъртъвци не ме интересуват.

— Тогава нека да обединим сили — зарадвах се аз. — Ние ще се справим с паразитите, а вие — със Съществото.

Вампирът изсумтя.

— Не, аз работя сам.

— А ако се натъкнем на Съществото? — малко нервно попитах аз. — Какво ще правим тогава?

— Викайте — предложи Канмиир. — Може да чуя и да се притека на помощ. Но вероятно няма да бързам и ще дойда точно за да видя как умирате.

Ама че изрод. Съвсем очевидно издевателстваше, и говореше съвсем сериозно. Веднага се виждаше — истински вампир, за да станат такива изроди, нисшите и дневните трябва да израснат много. Всъщност по-правилно беше да се каже точно обратното — да паднат много.

— Всичко с теб е ясно, — процедих през зъби аз. — Само едно не разбирам, защо изобщо се срещате с мен?

— Нима не ти съобщих много полезна информация? — изненада се вампирът.

Всъщност не беше чак толкова много. Почти всичко аз и сам си го знаех, или най-малкото го предполагах. Канмиир само потвърди догатките ми. Но нямаше нужда вампирът да знае това.

— Съобщи ми — съгласих се аз.

— Така че какво значение има за теб защо съм го направил?

Логично. Но само по отношение на пасивния изпълнител, не и за мислещия човек, отговорен за други хора.

— Всъщност, никакво — въздъхнах аз.

— Ако е така, аз изчезвам — каза Канмиир и рязко стана от стола.

Аз също скочих на крака, опитвайки се да го спра.

— Почакай…

— Мисля, че ако сега посегнеш да ме хванеш в безумен опит да ме задържиш, ще счупя ръката ти поне на две места.

Инстинктивно скрих ръцете си зад гърба.

— Може би пак ще се срещнем — ми каза за сбогуване вампирът и с бавна походка напусна ресторанта, нагло минавайки през аварийния изход.

Сядайки обратно, аз се облакътих на масата, хванах си главата с ръце и дълбоко се замислих. Всичко, което ми разказа Канмиир, потвърждаваше много от нашите предположения, но почти нищо не обясняваше. Единственият извод, който можеше да се направи от този разговор беше, че вампирът представлява хората, отговорни за появата на Съществото в града. А, да, и сега почти със сигурност бях уверен, че тази вечер всички заразени с паразити същества ще се опитат да атакуват нас, друидите и нисшите вампири. Точно в този ред. Освен ако, разбира се, Канмиир не ме е излъгал за това… между другото, някъде бях чувал това име. По време на целия разговор някъде на ръба на съзнанието ми се мяркаше нещо… познато… Но какво точно?

Мисълта ми сякаш се блъскаше в невидима стена, без да може да достигне до тази част на паметта, в която се съхраняваха необходимите спомени. А дали точно в нея се пазеха!

— Зак!

В ресторанта се втурна разгневената Алиса. В ръцете си държеше взет от някой нисш вампир меч, а червените й очи буквално мятаха мълнии.

— Къде е той?

— Отиде си — уморено отговорих аз. — Не крещи така, моля те.

Алиса седна на масата срещу мен.

— Не, представяш ли си, приближаваме до ресторанта, а на входа стои твоята четворка. Не влизай, казват, вътре един истински вампир си говори със Закари. — Тя размаха юмрук към изхода. — Ама че страхливи създания. Оставили те сам с това чудовище…

— Няма нищо — вяло се усмихнах аз. — Ние много мило си поговорихме, той ми разказа много нови неща. Много приятен вампир и дори не е сеонец, името му е Канмиир.

— Бившият съветник на императора? — изненада се вампирката.

— Сигурна ли си?! — извиках аз.

Ето откъде знаех това име! Той беше изключителна личност! Тайнствено изчезналия съветник на Императора, за когото говореха на Общото събрание на Майсторите. Много сериозна политическа фигура, първият в историята на империята на елирите вампир, приближен до двора. Но не това беше главното. Алиса не знаеше нищо за историята на своето семейство, но именно Кенмиир беше убил нейната… баба? Или прабаба? Всъщност сестрата на Велхеор така и не беше станала съпруга на Келнмиир. Освен това, по съвместителство той се явяваше чичо на Келнмиир и далечен родственик на Алиса. О, боже!

— Какво става? — заинтересува се вампирката.

— Нищо — поколебах се аз. — Споменаха го на Общото събрание, уж изчезнал от двореца…

— И се озовал в Крайдол — замислено каза Алиса. — Наистина е странно…

Ех, колко ненавреме Келнмиир и Велхеор напуснаха града. Те щяха да се радват да се срещнат с този вампир и да си поговорят от сърце. О, много щяха да се радват…

— Още не знаеш за какво си говорихме — многозначително се усмихнах аз. — Слушай…

Главоболието ми бе заменено от пълна концентрация. Никакви сантименталности. Аз подробно преразказах на Алиса целия разговор с Канмиир, като не забравях да вмъквам и своите коментари. Също така, не забравих да разкажа и за своите наблюдения върху плъховете.

— Досетих се — кимна Алиса. — Когато в третата къща плъховете избягаха преди още да се спусна в мазето.

— А аз се канех да вдигна тревога, за да кажа на всички за откритието си — признах аз.

Алиса поклати глава.

— Не е нужно да вдигаш тревога без сериозна причина. Чез и сам лесно ще се досети какво става, а Наив… ако не се досети, и за него ще е по-добре, и на нас ще ни е по-спокойно. А за стражите и вампирите това изобщо няма никакво значение.

— Значи продължаваме лова на плъхове до залез слънце — констатирах аз. — А след това се събираме, както се уточнихме, в Прокълнатата къща, за да решим какво да правим по-нататък.

Между другото, сега сме само двамата, сами в ресторант. И никой не ни притеснява. Може да отделим няколко минути, за да си поговорим откровено.

— Алиса…

Погледнах в червените й очи. Толкова е странно, всеки път, когато ги погледна, не мога да разбера как изобщо се случва това. Уж не могат да бъдат красиви, а омагьосваха, и още как! Много странно звучеше — „аз потъвам в червените й очи“. Странно, но именно това се случваше с мен.

— Трябва да тръгваме — напомни тя. — Нямаме много време…

— Не може ли да поговорим като възрастни? — избухнах аз. — Толкова ли е трудно да отделим няколко минути?

— Имаме много работа — каза Алиса, свеждайки поглед. — Нека поговорим, когато всичко свърши, става ли?

Докога ще издържа да си хабя нервите?!

— Само няколко минути… — повторих аз.

Алиса стана от масата.

— Да отложим за после, а?

Аз я хванах за ръката.

— Кажи честно, доставя ли ти удоволствие да издевателстваш над мен?

— Зак… — тя ме погледна отгоре. — Не ме карай…

Скочих на крака, притиснах я към себе си и прошепнах:

— Тази нощ може да се случи всичко. Може би това е последният ни шанс…

— Не говори така. — Алиса опита да се отдръпне. — Аз просто не съм готова още…

— За какво?

Вампирката затвори очи.

— За това.

Тя рязко приближи лицето си и впи устни в гореща целувка. Само за секунда, за част от секундата…

Опитах се да я задържа, но хванах само въздух, а Алиса вече бързаше към изхода.

— Боже, сега просто нищо не разбирам — казах аз тихо, опитвайки да се успокоя. — Все пак тя ми се присмива…

Не можех да я разбера, ту всячески ме избягва, ту ме целува, после пак ме избягва…

Излизайки от ресторанта, аз видях отдалечаващата се Алиса с нейната четворка. Тя дори не погледна назад — или се страхуваше да срещне очите ми, или просто не искаше да ме види. Защо? Загадка. Дракон да ги вземе тези жени.

Когато се обърнах към вампирите, на лицето ми имаше лоша усмивка.

— Продължаваме лова. И, бъдете така добри, дайте ми меч…

ДЕЙСТВИЕ 9

— Сигурен ли сте, че искате да влезете първи?

— Колко пъти да повтарям, обръщайте се към мен на „ти“ — казах раздразнено. — Да, сигурен съм, че ще вляза първи. Не изоставайте!

Именно с такъв диалог започна новият ни подход към ловуването — без магии. Тоест, разбира се, планирах да използвам заклинания от сферата на огъня, но само за изгаряне на вече умъртвените с помощта на дълги режещи оръжия, разбирай мечове, плъхове. Между другото, съобразителните вампири бяха взели един резервен меч, сякаш специално за мен, така че никой не остана без оръжие.

Спускайки се първи в мазето, аз бях абсолютно сигурен, че плъховете няма да избягат — не използвах магия, която можеше да ги изплаши. И въпреки факта, че бях наистина много уплашен, аз стиснах меча с потни длани и пристъпих напред.

Вампирите през цялото време се стараеха да стоят от двете ми страни, убедени, че се нуждая от защита. Може и да бяха прави, но само отчасти…

Запалих светлината, като щракнах с пръсти, и развъртях за момент меча, наслаждавайки се на тежестта на стоманата в ръката си. Ето това беше истинска мъжка играчка. Магията си е магия, но стоманата си остава най-верния и изпитан приятел. Не за всички, разбира се, само за тези, които са готови и способни да приемат нейната помощ.

— Разпръснете се в линия, на крачка един от друг — заповядах аз.

Вампирите послушно застанаха от двете ми страни. Гривната сигнализираше доста силно и не указваше определена посока, значи паразитите бяха някъде около нас.

Този път се спускахме в огромен подземен склад, разположен под къщата на местния търговец на вино. Складът бил истинска изба за редки вина (по думите на търговеца), която не би пренебрегнал дори покойния император. Когато му казахме, че са се появили нов вид плъхове, които много обичат вино, той едва ли не насила ни избута към мазето, като взе лично от мен обещание, че никой няма и с пръст да докосне скъпоценните му бъчви вино.

Вървяхме бавно покрай една от стените, заобикаляйки бъчвите, разположени в странен, може би ясен само на собственика, ред. „Пелената“ ми позволяваше да видя мрежата от заклинания, обхващаща всеки дървен съд, очевидно защитаваха виното от разваляне, а самите съдове — от физическа повреда.

— По-добре не докосвайте бъчвите — предупредих вампирите. — Защитени са със заклинания.

— Жалко — каза един от тях. — Надявах се да опитам наистина скъпо вино, едва ли някога в живота си ще имам подобна възможност.

— Спри, ще се урочасаш — прекъсна го приятеля му.

— Ще помоля собственика на това богатство за една бутилка специално за вас — обещах на вампирите. — Но само ако оцелеем тази нощ.

— Спокойно, — усмихна се вампирът. — Ще оцелеем…

— Пази се!

Реагирах мигновено на вика. Плавно движение на ръката, както ме е учил преподавателят по фехтовка, и разсеченият на две плъх с меко тупване падна на пода в краката ми. За тези части от секундата, през които аз замахвах с меча, и четирите вампира успяха да се отзоват до мен, но все пак аз разсякох плъха малко по-рано.

Да, определено отстъпвам по реакции дори на нисшите вампири, а по принцип те са най-бавните от всички. Но за разлика от тях, аз минах нелошо обучение за работа с хладни оръжия — благодарение на леля, която ме застави да се обуча за всичко, което трябва да знае всеки уважаващ себе си благородник. Танци, фехтовка, Школата по изкуство, пеене, математика, рисуване, география — това далеч не беше пълен списък на всичко, на което са ме обучавали най-добрите учители в Лита. Вярно, това не беше пълно обучение, а само скромен минимум, който трябва да знае всеки, произхождащ от Висок дом.

— Напред — заповядах аз.

Отново подредени в линия, ние продължихме да се придвижваме навътре в мазето. Все пак вампирът беше прав, плъховете не повтаряха грешките си и повече не ни нападнаха един по един, нито тук, нито в следващите мазета.

— Вижте! — изненадано прошепна вампирът и посочи напред в тъмнината.

Браво. Те можеха да виждат, а аз? И защо осветлението във всички мазета беше направено по такъв начин, че винаги има тъмни участъци?

Но тогава и аз видях това, което толкова изненада вампира. Странно само, че го изненада, а не го уплаши. От тъмнината настъпваха плъхове. Един зад друг, в стройни редици, те идваха право към нас.

— Прилича на боен строй — невъзмутимо отбеляза един от вампирите.

Защо са толкова спокойни? Нямат ли нерви…

— Извинете, но не е ли вече време да…? — вампирът изразително погледна към приближаващите плъхове.

Разбрах! Те бяха спокойни, защото си мислеха, че сега аз просто ще ударя с Огнен килим и ще изгоря всички сиви гадинки. Съжалявам, но имах малко по-други планове…

— Те сами ще дойдат при нас — аз се усмихнах зловещо. — Така че пригответе мечовете.

— Няма ли да направите… онова с огъня?! — изненадаха се вампирите.

— Нямам настроение — честно отговорих аз.

Сега ми се искаше само едно — да излея изпълващото ме раздразнение на някой друг. Стиснах в ръка меча и направих къса крачка напред…

Първите няколко плъха, приближавайки се на няколко крачки от нас, скочиха във въздуха, целейки се точно в гърлото ми. Бързо движение на тялото на една страна и замах с меча на другата, и на пода паднаха останките на трите плъха. Мечът беше много добре наточен — не усетих почти никаква съпротива, дакато разполовявах плъховете. Останалите плъхове спряха, сякаш в нерешителност, и запищяха. Но някак странно, не пищяха едновременно, а един по един, сякаш разговаряха помежду си.

— Разработват тактиката? — предположих аз.

— Да си я разработват — бързо каза високият вампир. — Може все пак да ги изгорите, докато си говорят?

Много съблазнително, но нямаше да го направя по две причини. Преди всичко — твърдо бях реших да мина без магии. А втората… много бих искал да видя какво ще измислят паразитите. Ако, разбира се, те наистина си говореха, а не само глупаво да пищят.

Сега плъховете избраха друга тактика. Те започнаха да ни заобикалят в полукръг, явно планираха да ни обсадят.

— Да отстъпим до стената? — попита един от вампирите.

— Не — махнах с ръка. — Те си мислят, че са умни? Добре, ще действаме по всички правила на военната тактика. Когато врагът се опитва да те обгради, трябва да разкъсаш редиците му с „клин“ — аз заставам на върха, а вие — на малко разстояние зад мен.

Приключих с инструкциите и бавно пристъпих напред, държейки меча пред себе си.

— Не може ли просто да ги изгори с магия — чух тих шепот зад гърба си.

Въпреки това вампирите послушно изпълниха указанията ми. Врязах се в редиците на плъховете преди да успеят да реагират на атаката ни, и започнах да ги кося наляво и надясно. Вампирите ме следваха зад гърба ми.

Сивите гадинки неведнъж се опитваха да се доберат до гърлото ми, но аз винаги успявах да ги отблъсна с меч или ръка. Мисля, че в тази битка вампирите се чувстваха още по-добре — с тяхната скорост.

Изведнъж няколко плъха едновременно се хвърлиха към високия вампир, а в същото време един от тях увисна на ръката му с меча, забавяйки движенията му. Той падна на пода и се претърколи, опитвайки се да се отърси от нападателите.

Проклинайки, аз използвах телекинеза и отблъснах от него всички плъхове. Обикновено подобни заклинания ми се отдаваха с голяма трудност, но сега, в разгара на битката, всичко се получи почти мигновено.

— Благодаря — каза вампирът, скочи на крака и веднага извика: — Отгоре!

Бързо се метнах настрани и погледнах нагоре. Плъховете се бяха качили на една от бъчвите, очевидно канейки се да ни нападнат отгоре, но, както видях през „Пелената“, заклинанието, поставено на бъчвата, ги обви с невидими с просто око пипала. Намах време да се радвам, защото гадинките започнаха да изчезват от магическия капан, като се телепортираха… интересно, къде ли? Аха, ето ги къде са…

С огромно удоволствие изритах плъха, появил се точно в краката ми. Високият вампир, уж гледайки съвсем в друга посока, постави меча си точно под появилото се във въздуха сиво тяло и го разполови. Наистина ли е усетил движението на въздуха?

— Това ли беше всичко? — колебливо попита един от нисшите вампири, оглеждайки полесражението.

Гривните наистина бяха престанали да сигнализират, което означаваше, че наоколо няма живи паразити.

— Това беше — казах аз. — Извикайте собственика да види, че сме се справили както трябва. А после ще изгоря цялата тази мърша…

Виждайки двете дузини накълцани плъхове, домакинът се разсипа в благодарности. Вярно, че след това пребледня, закри уста с ръце и бързо хукна някъде нагоре… Затова пък когато излязохме от мазето, след като изгорихме всички плъхове, собственикът на винарската изба ни чакаше с цяла кошница, пълна с глинени бутилки вино специално за нас. Съдейки по износеността им, в тях трябваше да има нещо много, много старо и скъпо, макар че не разбирах особено — виното и в Шатера си е вино.

Помолих го да изпрати всичко в Прокълнатата къща, така че, когато (или ако) всичко свърши, да можем всички да отпразнуваме този радостен повод с чаша хубаво вино. В допълнение, търговецът обеща да ни продава най-добрите си вина на възможно най-ниските цени. Е, изглежда, че контактите с местното население започваха да се развиват…

До залез слънце успяхме да обходим още три къщи и във всяка от тях убихме по около две-три дузини плъхове. Продължих да използвам основно меча, но не пренебрегнах и магията. Поради лошото ми настроение и последвалите от него глупости едва не загина един от младшите сътрудници, за които бях пряко отговорен. А такава опасна ситуация изобщо нямаше да се случи, ако бях използвал магия от самото начало. Така че сега промених нашата тактика.

Първо в мазето се спускаха вампирите, а малко след тях и аз. Вече заедно, ние бавно оглеждахме мазето и ако плъховете бяха твърде много или имаше възможност да ги унищожа без да повреждам чуждото имущество, аз използвах Огнен килим. Във всички останали случаи използвахме само мечове.

* * *

Веднага след като слънцето започна да залязва зад хоризонта, оцветявайки в пурпур вече изчервеното от моите ругатни небе, ние приключихме с лова. Оцелелите плъхове, които, по думите на вампира, би трябвало да са хиляди, можеха да дишат спокойно, ако, разбира се, изобщо можеха да дишат с паразити в гърлото си. Сега ролите се размениха, и ние трябваше да минем в глуха защита, без да имаме и най-малка представа как ще се държат заразените с паразити плъхове след залез слънце. Въпреки че вампирът ми разказа за тактиката, на която са програмирани, аз все още не можех точно да кажа какво ще предприемат. Канмиир каза, че те би трябвало да атакуват с всички сили тези, които представляват най-голяма опасност за тях. Според моята логика най-опасните бяхме ние, но дали и те мислеха така? Ако единният организъм, състоящ се от множество паразити, решеше да атакува днес, спокойно можех да определя три основни цели — Прокълнатата къща, общината на друидите и кръчмата „При добрия вампир“, в която се събираха нисшите вампири. Съответно трябваше непременно да ги предупредя и евентуално да поставим охрана за през нощта.

Във всеки случай, трябваше спешно да се срещна с приятелите си и да им разкажа всичко, което научих. И тогава ще решим — идеите се раждат по време на дискусия. Това беше единственото ни оставащо време, преди врагът да пристъпи към активни действия.

От самото начало ние се разбрахме да се съберем в Прокълнатата лъща веднага след залез слънце. Всъщност аз силно се съмнявах, че нашият дом ще може да побере всички участващи в лова вампири и стражи, да не говорим за представителите на местната Школа по Изкуствата. От друга страна, теснотата не е лоша — Прокълнатата къща беше добре защитена от евентуални атаки на паразитите.

В къщата пристигнахме далеч не първи. На входа стояха на пост няколко нисши вампира, които старателно отдадоха чест при моето приближаване.

— Никакви произшествия — кратко съобщи единият. — Екипите на Алиса, Наив и офицер Девлин вече се прибраха.

Виж ти, нас ни нарича по имена, а Девлин непременно „офицер“. И това въпреки очевидната враждебност между стражите и нисшите вампири…

— Загуби има ли? — зададох аз безусловно най-важният въпрос.

— Да — пак така старателно отсече вампирът. — Двама от стражите и един от нашите.

„Наш“, тоест младши сътрудник на Патрула. Тъй като петорката на вампирите още не се беше върнала, то е загинал един от екипа на Алиса. Бих могъл да кажа „поносимо“, но би било твърде гадно. Можех да изкажа на някого своите съболезнования или да пролея няколко мъжки сълзи, но това щеше да е после. Така че сега просто попитах:

— От кой екип са загиналите стражи?

— От този, командван от офицер Девлин.

Така, значи нашето офицерче с лъскавата броня беше изгубил двама души, но и през ум не му е минало да извика помощ? Алиса, и тя… С нейните магически способности, а да не защити членовете на екипа си… не, трябва непременно да разбера всички подробности за тези трагични случаи.

Залата в Прокълнатата къща беше пълна с нисши вампири и стражи. Повечето от тях бяха седнали на незнайно откъде появилите се тук дивани, докато някои, явно по-пострадали от другите, ги заемаха в хоризонтално положение. Стражите вечеряха с някаква суха храна, а вампирите, колкото и да беше отвратително, пак се хранеха с кърваво сурово месо. Между тях сновеше Мелисия в компанията на някакъв старец, раздавайки мътни отвари и плетейки над главите на пострадалите хитри заклинания — през „Пелената“ за първи път можех да видя действието на магията на друидите.

— Зак! — видя ме Мелисия.

— Как е тук? — попитах аз, приближавайки се към нея.

— Нормално, само незначителни драскотини и ухапвания. Като цяло се справяме с всичко, а при теб как е? Имате ли пострадали?

— Всички са живи и здрави, — мрачно отвърнах аз. — Какво се е случило при Алиса и Девлин, знаеш ли?

Мелисия поклати глава.

— Не съм говорила с тях, нямах време. Те са в закритата част на залата.

— Ще отида да разбера как е станало. Ти като приключиш тук, веднага ела при нас, имам важни новини.

Друидката избърса потта от челото си.

— Добре, само първо да прегледам твоите хора.

Минах покрай седящите по диваните вампири, потупвайки успокоително няколко от тях по рамото. За всеки случай — някъде бях чел, че командирът трябва да ободрява своите бойци, включително и по този начин, а вампирите сега бяха моите войници. И стражите също, по време на лова за плъхове те бяха преминали под мое командване, следователно аз бях отговорен и за тях. Именно затова много ме интересуваха подробностите около смъртта на стражите и вампирите — след като бях избран за главен, то те лежаха на моята съвест. Освен това, след моите днешни глупости, от които, както все по-ясно осъзнавах, някой можеше да пострада, аз се чувствах виновен. Всъщност аз наистина бях виновен — позволих на раздразнението си да вземе връх и тръгнах с меч да изливам яда си на плъховете. Не стига, че аз по чудо едва не пострадах, но и вампирите изложих на риск. Лошо се получи…

В закритата част на залата цареше удивително спокойствие — Наив, Алиса и офицер Девлин седяха на кресла около масата, а Невил обикаляше около картата на Крайдол и тихо им обясняваше нещо.

— Как е тука? — попитах аз вместо поздрав.

— Зак! — зарадва се Невил. — При нас всичко е нормално. Алиса тъкмо ни разказа за твоя разговор с вампира…

Кой би се съмнявам.

— … и сега сме малко смутени. Какво ще стане през нощта?

Изглежда, че прибързах със спокойствието — тук по-скоро миришеше на паника.

— Много е вероятно съвсем скоро всички заразени с паразити същества да излязат по улиците на града и да започнат да ловуват… Предполага се, че тяхна цел ще бъде или всеки, който знае как да управлява енергията, също така вампирите и друидите, или — тези, които представляват най-голяма опасност за тях.

— Значи ние сме най-вероятната цел и в двата случая, — усмихна се Алиса. — Добре.

Просто страхотно. Колко се радвам, че за пореден ни е оказано такова високо доверие.

— Какво му е доброто? — не разбра Наив.

— Ако те ни нападнат, няма да ни се налага да ги търсим из целия град — поясних аз.

— И хората от града няма да пострадат — добави Алиса.

Седнах в едно кресло, протегнах уморените си крака и въздъхнах облекчено.

— Да се надяваме, че вампирът е прав и паразитите наистина са създадени за лов на магьосници, вампири и друиди. Иначе и ние, и всички жители на града ще имаме много сериозни проблеми.

— Иначе в този град може изобщо да не останат жители — поправи ме Алиса. — Във връзка с това възниква съвсем резонния въпрос, какво ще правим?

— Ще се подготвяме — свих рамене аз. — Има няколко варианта за това какво ще се случи тази нощ — паразитите атакуват нас, паразитите атакуват всички наред или не нападат никого. Така че да помислим какво можем да направим във всеки от тези случаи.

— Забрави и още един вариант — поправи ме Алиса. — Те могат да се държат и по друг начин, абсолютно непредвидимо.

Е, не може всичко да се предвиди. Особено, ако се отчете, че…

— Вече се мръкна — напомни ни офицер Девлин. — Ако ще планирате някакви действия, по-добре побързайте.

В този момент в импровизираната „заседателна зала“ се втурна Чез, а след него — Мелисия и капитанът на младшите ни сътрудници Даркин.

— Защо да бързаме? — весело попита Чез.

— На среща — пошегува се Алиса.

— Всички заедно? — Чез се просна в едно кресло. — Добре, с какво може да се похвалите? Аз изгорих към сто и петдесет плъха.

— Намерил с какво да се хвали — усмихнах се аз. — В града има няколко хиляди, мислиш ли, че си им причинил значителни загуби?

— Няколко хиляди? — в един глас попитаха новодошлите.

— Представяте ли си? — потвърди Невил. — Освен това, тази нощ те ще изпълзят от своите скривалища.

Докато Алиса им разказваше за срещата ми с вампира, реших да поговоря с Невил. До този момент нямахме възможност да поговорим на спокойствие — постоянно бързахме. Всъщност и сега нямахме много време, но няколко минути за приятел можеха да се намерят.

— Как мина денят ти? — попитах аз.

— Скучно — честно отговори той. — Гледах придвижванията ви на картата. Никой дори тревога не включи.

— Между другото, знаеш ли какво се е случило при Алиса и Девлин? Как са загубили трима души?

— Алиса в една къща попаднала на заразени хора — слуги. Тя не разбрала веднага, че гривната посочва именно тях, защото в мазето имало и плъхове. Заразените слуги ги нападнали на излизане от мазето, след като били приключили с плъховете…

Ясно. Дракон да ме вземе, наистина с гривната може да пропуснеш някой заразен човек, ако е застанал на една линия с плъховете или ако е извън обхвата й. Учудвам се, че в тази ситуация се е оказала единствено само тя.

— Ами Девлин?

— При тях е било още по-сложно. Стражите отишли в местния зоопарк.

— Къде? Тук има зоопарк? — изумих се аз.

— Имаше — поправи ме Невил. — Всички животни са били заразени с паразити и в момента, когато стражите се появили, всички животни се телепортирали извън клетките. И станала една…

Забелязах сериозно несъответствие в цялата история. Или нещо не отчитахме, или аз нещо не разбирах.

— Ти сигурен ли си, че заразените животни са реагирали именно при появата на стражите?

Невил се замисли.

— Ами, според разказа на Девлин, всичко се е случило точно така.

— Глупости — казах аз. — Сам помисли, нима вярваш, че глупавите паразити, същите, които се вселяват в животни, могат по някакъв начин да отделят стражите от тълпата обикновени хора, които не могат да управляват енергията, и да ги атакуват?

— Странно е — призна Невил. — Може би са реагирали на гривните?

— Дотогава не са реагирали, и изведнъж почват да реагират? — със съмнение попитах аз. — Девлин! Имам няколко въпроса към теб!

Стражът се откъсна от увлекателния разказ на Алиса за разговора ми с вампира и се приближи към нас.

— Да?

Стори ми се, че усмивката на нашия капитан вече не беше толкова лъчезарна, а по-скоро уморена и виновна.

— Може ли да ми разкажеш подробно какво се случи в зоологическата градина. Особено ме интересува момента, когато животните са ви нападнати.

— Добре — послушно кимна стражът. — Значи така, в зоологическата градина ни доведоха гривните. Тя е разположена в една огромна шатра. Ние мислехме, че това са пак плъхове, и затова изобщо не обръщахме внимание на животните в клетките. А и какво да ги гледаме? Градския зоопарк не се е променял през последните сто години — дузина яйцеяда, диви кучета, няколко екзотични птици, воден бик и още няколко дребни животни. Затова отидохме направо в дирекцията, за да разберем къде има мазета, и точно в този момент животните започнаха да се телепортират от клетките си…

— Ами слънцето? — изненадах се аз.

— В щатрата няма нито един прозорец — каза Девлин. — Това е част от обстановката — във всяка клетка свети лампа, а между клетките цари полумрак.

Уау, никога не бях ходил в зоологическа градина. В Лита нямаше нищо подобно, защото общността на друидите беше твърдо против подобно издевателство над животните, а покойния император се съобразяваше с тяхното мнение. Дори изкуствено беше вдигнал цената на месото, за да подтикне хората към вегетарианство… но сега не говорим за това.

— За какво ви е било мазето? — попитах аз стража. — Паразитите се страхуват от слънцето, съвсем не е задължително да се крият в мазе, достатъчно им е да намерят тъмна стая.

— Не се сетихме за това — честно отговори Девлин. — А и животните се държаха нормално, тоест просто си стояха в клетките…

— Добре, разказвай нататък — въздъхнах аз.

— Животните се телепортираха точно в средата на залата, и започна ужасна паника. Викове, писъци… ние се втурнахме към тях, но бяхме само петима, а животните от зоопарка — това не са ви плъховете. Само водният бик тежи колкото десетина души. Именно той уби един от моите хора, удряйки го с опашка. А втория го уби с удар с клюн огромна птица…

— Как вие тримата сте се справили с цялата тази тълпа чудовища?! — озадачено попитах аз. — И защо не извикахте помощ?

Офицер Девлин сведе поглед.

— Не успяхме да обявим тревога… всичко стана толкова бързо. След като започна паниката, в залата изтичаха два друида и ни помогнаха да се справим със ситуацията.

Ето това вече беше интересно! Може би паразитите бяха реагирали именно на друидите, а не на стражите? Това би обяснило всичко…

— Помогнаха ви? — попита Невил. — И в какво се изразяваше тяхната помощ?

— Те се справиха с водния бик, птиците и още няколко от дребните животинки.

Ние се спогледахме с Невил.

— По-точно?

Офицер Девлин окончателно се смути.

— Убиха всички, с изключение на два яйцеяда, които убихме ние — призна той след кратка пауза.

— Това не ни го беше казал — подозрително присви очи Невил.

Забавно. Мислех, че офицер Девлин е самата честност, идеалният служител. А се оказа, че той скрива от нас подробности за сблъсък, в който загиват двама от неговите хора.

— Сигурен ли си, че това са били друиди? — реших да уточня аз. — Може би са били вампири, или някой друг?

Честно казано, бих заложил на вампири. Най-малкото за един такъв се сещах — Канмиир. Но кой тогава е втория и защо стражите са ги възприели за друиди?

— Те бяха облечени в друидски дрехи — поясни Девлин. — Освен това, единият от тях използваше пръчка, от която изстрелваше зелени мълнии.

Да, изглежда, че Девлин беше прав — помогнали са им друиди. Това беше за Мелисия.

Аз не се поколебах и поканих друидката да се присъедини към нас.

— Слушай, днес два друида са помогнали на офицер Девлин да се справи с паразитите. Нека ти ги опише, може да се сетиш кои са…

По молба на Мелисия стражът подробно описа не само външния вид на неочакваните помощници, свършили цялата негова работа, но и стила им на бой. Изясни се, че двата друида са много млади и използват различни бойни техники. Първият се бие изключително в ръкопашен бой, а вторият използвал тояга и от време на време пускал зелени мълнии.

— Странно — намръщи се друидката. — Единственият млад друид в нашата общност е пазачът, останалите са много по-стари и да ги помислиш за млади не върви. А всеки пристигащ в града друид е длъжен да се регистрира в общината, така че щях да знам за идването им… освен ако са пристигнали днес и още на са се обадили.

— А, да — спомни си Девлин. — Също така много ме учуди единият друид, този, които хвърляше зелени мълнии. Може да ми се е сторило в сумрака, но той като че ли за миг се покри с някаква странна кора… като кора от дърво……

— Покрил се е с кора? — засмя се Мелисия. — Е, тогава познавам единия от друидите. Ако той наистина е в града, то много ни е провървяло. Боец като него струва колкото десетима.

Струва колкото десетима? Това нищо не означава. Трябва веднага да се уточнява какви десетима се има в предвид — обикновени хора, вампири, ученици от Академията, Майстори… а така много неясно се получава. Например, аз и досега не мога да кажа колко ученика са нужни, за да се справят с истински вампир. Само с математика няма да минеш — всичко зависи от случая и още множество фактори.

— Остава да намерим този боец и да го поканим тука — недоволно каза Невил.

Мелисия леко прехапа устни.

— Ще се опитам да се свържа телепатично с него. Ако Херион е наблизо, аз ще го почувствам…

Бедният Невил. Беше просто ужасно да се гледа. Дори леко пребледня… Нима ревнува?

— Зак, какво си шепнете там? — извика Чез. — Да нямате някакви тайни от приятелите си?

Е, все ще се намери някоя… но това е основно за ваше добро. Надявам се, че не го казах на глас?

— Какво говориш, какви тайни? — махнах с ръка. — Ние просто слушаме разказа на офицер Девлин за случилото се в местния зоопарк.

— Слушайте — усмихна се Даркин. — Точно там великият капитан от стражата загуби двама души, нали?

Кога успя да разбере, нали току-що пристигна? Е, да, за провала на любимия му офицер сигурно са му казали още преди да влезе в къщата.

— Беше случайност — раздразнено отвърна Девлин.

— Кажи го на семействата им — продължи с нападките нисшия вампир.

— Това не е твоя работа! — сопна се стражът.

— Разбира се, аз дори не съм човек. Кой ще се интересува от мнението на нисшия — Даркин каза думата със същия пренебрежителен тон, който обикновено използваха истинските вампири — вампир.

Все пак ми се струваше, че се познават… Не, сигурен бях в това!

— Господа, сега не е време за подобни разговори — студено ги прекъсна Алиса. — Напомням, че слънцето вече е залязло, и всеки момент плъховете могат да изпълзят от дупките си. Време е да решим какво ще правим?

Само повтаря — какво да правим, какво да правим… Ще мислим!

— Да чакаме? — неочаквано предложи Наив. — Като се появят, тогава ще видим.

Колкото и да е странно, огненото момче изрази мисълта ми. Вярно, че нямаше да я кажа на глас, защото намирисваше на откровен мързел. В същото време, от гледна точка на елементарната логика, точно това трябваше да направим. Само че елементарната логика не отчиташе жителите на града, които се излагаха на риск. И двойно по-странно беше, че тази мисъл я изрече именно Наив.

— Може да пратим из града няколко групи да разузнаят! — предложи Невил. — Нека да обиколят, да разгледат и ако стане нещо — веднага да тичат при нас.

— Страхувам се, че хората и вампирите са твърде уморени — въздъхна Алиса. — Да ги изпращаме поединично е рисковано, а ако се опитаме да съберем групи, просто няма да ни стигнат хората.

— Трябва да предупредим обшината на друидите и нисшите вампири за възможна атака — изведнъж си спомних аз.

— Сети се — Алиса изсумтя саркастично. — Отдавна изпратих няколко младши сътрудника. Така че възможните цели за атака вече са предупредени.

Надявах се, че от това ще има някакъв смисъл. Дракон да ме вземе, Алиса пак се заяде с мен! Трябваше да се сетя по-рано…

— Може би имам една идея… — започна Даркин.

Така и не успя да ни каже идеята си. В импровизираната „заседателна зала“ се втурна нисш вампир.

— Там… тези… — въмпирът пое дълбоко дъх, опитвайки се да се успокои. — Гости!

Какви са тези гости, че да изплашат вампира? Глупав въпрос, нали точно тях чакахме.

— Плъхове ли? — предположих аз.

— Не само — многозначително каза вампирът.

Че кой друг? Нима Съществото ни беше удостоило с присъствието си? А Канмиир говореше, че то няма да се хвърли в битка — затова и никой от нас не се сблъска с него по време на лова на плъхове. От друга страна, какво пречеше на Съществото да управлява пълчищата плъхове от разстояние?

— Да отидем да видим — предложи Чез. — Всички въпроси за поведението на паразитите, за това къде ще отидат, кого ще нападнат, отпадат от само себе си — ето ги, сиви и пищящи, точно под прозорците. Дори не е нужно да ги търсим!

— В това е въпросът — замислено каза Невил. — Паразитите се самообучават и не би трябвало да повтарят грешките си… по принцип. Значи би трябвало да имат някакъв, макар и примитивен, план.

— Стига сте вярвали на всичко, което е казал този вампир — махна с ръка Чез. — Хайде, нека да видим как глупаво ще се блъскат в защитата на Прокълнатата къща.

Оптимист, както винаги.

— Това би било твърде добре — каза тихо Алиса.

Е, тя пък беше пълна противоположност на рижия ми приятел — песимистка, и то каква.

— Да вървим! — повтори Чез.

Качихме се на втория етаж и излязохме на балкона — оттам се откриваше прекрасна гледка към верандата и подредената от друидката градина. Впрочем, погледите ни бяха привлечени не от градината, а от това, което се случваше на улицата до оградата. В първия момент дори не осъзнах, че тротоарът не просто е сменил цвета си, а се е превърнал в плътен мърдащ килим от сиви тела. През едва различимото защитно поле, придаващо странен лилав оттенък на гледката, всичко изглеждаше особено зловещо.

— Къде са се крили досега? — изненадано възкликна офицер Девлин.

Кой ги знае. Във всеки случай не бих искал да се натъкна на дневното им убежище без няколко подсигуряващи ме Майстори или Висши вампири.

— Вижте, там има не само плъхове!

Наистина, тук там в сивия килим се открояваха отделни фигури на кучета, свине и дори хора. Дракон да ме вземе, а представителите на местната Школа по изкуствата така и не дойдоха! Или нещо ги е задържало, или… ги е задържала смъртта и тогава пред нас ще се изправят още няколко много опасни противника.

Даркин конвулсивно стискаше дръжката на меча си.

— Защо не атакуват?

— Страхуват се? — предположи Чез.

Алиса се облегна на парапета и замислено огледа района пред къщата.

— Може би разработват стратегия за нападението?

— Струва ми се, че чакат някой — твърдо каза Невил.

— Откъде знаеш?

— От факта, че ей онзи току-що се появи!

Невил посочи надолу по улицата. И наистина, там се появи тъмен силует — висок, покрит с костна броня…

— Съществото!

— Сега наистина имаме сериозен проблем — заявих аз и изведнъж се сетих за нещо много важно. — Слушайте! Днес михте ли се във фонтана? Без психична защита Съществото много лесно ще ви подлуди!

— Какво за фонтана? — заинтересува се Мелисия. — И как предпазва от хипно-атаки?

— Нямам време за обяснения — махнах с ръка. — Мелисия, моля те събери всички стражи и незабавно се измийте във фонтана. Честна дума, това е много важно. И заповядай всички да бъдат готови да защитят къщата, нека заемат отбранителни позиции в близост до прозорците и вратите, включително и на втория етаж.

Друидката послушно (колко непривично звучи) отиде да изпълни заръката ми, а ние продължихме да наблюдаваме Съществото и останалите нашественици.

— Не съм сигурен, че можем да се справим със Съществото — замислено казах аз. — Магията не му влияе, остава близък бой с мечове… При това не съм сигурен, че то изобщо ще тръгне да се бие с нас — вампирът каза, че има силно развит инстинкт за самосъхранение. Във всеки случай, първо ще трябва да се справим с цялата тази тълпа заразени… същества.

— Ако преди това те не се разправят с нас — нервно каза Чез. — Виж, започнаха да се движат!

— Невил, Наив и Девлин, слезте долу, ще помагате на друидката да защитава първия етаж, ако плъховете пробият — казах аз. — А ние с Алиса, Чез и Даркин ще защитаваме терасата. Освен това, оттук е много удобно да атакуваме гадините със заклинания. Имайте предвид, че те могат да се телепортират, така че съвсем не е задължително да използват прозорците или вратата.

— Няма проблем — увери ме Невил. — Пазете се…

— А вие бъдете внимателни — неочаквано топло каза Алиса.

Ех, надявам се някой ден да може и на мен да даде малко от тази топлина… Макар че по-добре да ми даде цялата.

Приятелите ни слязоха долу.

— Вижте, започнаха да се движат! — извика Алиса, поглеждайки надолу.

Началото на атаката беше белязано с писъците на паразитите. Съществото пищеше най-силно, сякаш раздаваше заповеди на своите войници.

Отпред вървяха няколко дузини плъхове. Те, като разузнавачи, се устремиха към нашата градина.

Аз все още бях с „пелената“, но очилата не показваха магията, сложена върху разстенията. По-точно, вложена в тях… Може би точно затова „пелената“ не можеше да покаже сплитанията на друидските магии?

Затова пък уличното осветление ни позволяваше да се насладим на всички подробности, така да се каже, „на живо“. Няколко плъха се промушиха под желязната ограда и веднага попаднаха в ръцете… или не бяха ръце? Какво имат храстите… шипове? Да, сигурно е така. Разнесе се ужасен писък и труповете им увиснаха по клоните на храстите в нелепи пози.

— Браво на Мелисия — зарадва се Алиса.

— Това няма да ги задържи за дълго — казах раздразнено. — Не разбирам защо веднага не се телепортират, без да влизат в храстите?

— Сигурно могат да се телепортират само на късо разстояние — предположи Чез. — Или само веднъж? Затова си пазят силите.

Как можах да забравя?! Нали тази мисъл вече я бях обмислял.

— Откъде такива знания в паразитологията? — изненадах се аз.

Чез се потупа по темето.

— Ето от този бездънен кладенец на мъдростта.

— По-скоро кладенец на глупостта — подразни го Алиса. — Макар че сега, може би, съвсем случайно се оказа прав.

Междувременно плъховете продължиха настъплението си. Този път те предприеха по-масирана атака — стотина сиви тела се втурнаха към желязната ограда и тя със силен трясък падна точно върху храстите, отчасти смачквайки ги с тежестта си.

— Може би вече е време да ги ударим с огнено заклинание? — предложи Чез.

— Ще засегнем растенията — поклатих глава аз — а те все още могат да ни помогнат, а и защо преждевременно да хабим сили? Но може да опитаме да ги ударим още на улицата.

— Далече е — пресметна на ум Алиса. — Огнен килим там не става, а вълната няма да стигне по-далеч от края на градината. Само Огнени топки можем да мятаме, но ползата от тях е минимална. По-добре да изчакаме, докато се приближат, и да им устроим истински огнен ад. Но нека храстите да си свършат работата, после ще дойде нашия ред.

— Имайте предвид, че могат да се телепортират, прескачайки защитата на къщата — напомних аз.

— Не, не могат — не се съгласи Чез. — Говорих с техномаговете, обикновено на къщите се поставя не само защита от физически нападения, но и защита от телепортация. Тоест, от къщата навън може да се телепортираш, но вътре в нея — не. Така че първо ще трябва да разрушат защитата на Прокълнатата къща.

Ама че подлец! Знаел е и през цялото време си е мълчал. Това обясняваше защо при първата атака плъховете не са могли да се телепортират и глупаво са се блъскали в защитното поле. Чудех се какво ли са намислили сега?

— Тогава всичко става по-лесно — зарадва се Алиса. — Зак, напразно изпрати долу Наив, тук той може да ни е много полезен.

— Нищо — защити ме Чез. — И сами ще се справим, а огненото момче може пак някоя глупост да направи.

Не тръгнах да обяснявам, че в къщата Наив може да направи не по-малка глупост. Дори по-голяма — ще хвърли унищожителното си Огнено кълбо и ще докосне някой…

— Хей, вижте, вече се справиха с храстите!

Наистина, плъховете бяха нападнали насажденията, като ги прегризваха в основата. Разбира се, растенията се съпротивляваха и унищожиха доста сиви зверчета, но те все прииждаха и прииждаха Сивата вълна буквално заля пространството пред къщата, давайки ни възможност да се насладим на гледката за края на света в умален вид.

— Подгответе заклинанията — заповядах аз, макар че приятелите ми и без мен, предполагам, са се досетили, че е време да се действа.

Даркин извади меча си и застана до нас. Нарочно го оставих на балкона, за да ни защитава от телепортиращите се плъхове. Но, както се оказа, засега нямахме нужда от помощта му. Поне докато плъховете не преодолеят защитата на къщата…

— Гори! — изпревари ме Чез и удари по плъховете с Огнен килим.

Земята пред Прокълнатата къща пламна. Всъщност Чез не можа да залее цялата площ с огън, затова ние с Алиса му помогнахме. Когато огнената завеса спадна, пред нас се откри абсолютно гола черна земя до самата желязна ограда. Нямаше и помен от растителност или плъхове.

— Сега три пъти ще помислят, преди отново да нападнат Прокълнатата къща — злорадо казах аз.

— Ако изобщо могат да мислят — засмя се Чез, навивайки ръкави.

— И се съмняваш? — Алиса посочи някъде в сивата маса. — Виж там!

Погледнах към слабо осветената от уличните лампи улица. В сивата маса се движеха няколко фигури… човешки фигури!

— Не ми харесва това — ядосано каза Чез. — Хайде…

Той създаде Огнена топка и я хвърли в появилите се хора. Провал! Незнайно как пред самото лице на тайнствената фигура Огнената топка просто изчезна.

Алиса, чието зрение беше много по-добро от нашите, възкликна учудено:

— Това са вампири!

— Съдейки от факта, че Огнената ми топка изчезна още преди да ги достигне, това не са нисши вампири — каза Чез. — Те също ли са заразени с паразити?

— Очевидно — съгласих се аз. — Ако е така, то паразитите ще могат да използват всички способности на заразения, и значи изобщо не ни е провървяло.

— И още как — съгласи се Алиса. — Хайде да ги ударим едновременно, докато плъховете не са се приближили прекалено близо.

Ние ги атакувахме едновременно с различни заклинания — Огнени топки, Огнени птици и дори Ледени игли (реших да експериментирам). Част от заклинанията отново се разтвориха въвъ въздуха, без да достигнат целта си, но някои все пак пробиха защитата на вампирите…

С невероятни скокове околните плъхове приеха ударите на заклинанията върху себе си.

— Нещо прекалено умни станаха — замислено каза Чез.

— Най-накрая се сети! — плесна с ръце Алиса. — Тези паразити се държат все по-разумно. Ако продължава така, не знам докъде може да доведе всичко това.

Предполагах докъде, но някак не ми се мислеше за смъртта.

Тройката вампири се отделиха от нерешителните, както ми се стори, плъхове и стъпиха на почернялата земя. Без да си кажем нито дума, ние ги атакувахме с истински порой от заклинания, макар да не разбирахме какво точно могат да направят приближаващите се вампири. Но всеки от нас интуитивно се досещаше, че от тях нищо добро не може да се очаква.

Вампирите с лекота „разтвориха“ повечето от нашите заклинания, а останалата част без особени усилия избягнаха.

— Ама че бързаци — недоволно изхриптя Чез. — Хей, те спряха!

Вампирите стояха точно пред линията на защитните заклинания — отчеливо виждах през „пелената“ енергийните модели, някаква хитра защита. Освен това, съдейки от разказите на нисшите вампири, някъде отгоре трябваше да удрят мълнии, но, както изглежда, само при пресичане на защитните линии.

Чез и Алиса продължаваха да засипват вампирите със заклинания, но сега икономисваха силите си, опитвайки се да използват различни тактически прийоми — атакуваха от различни страни, или обратното — в една точка. Но всичко беше напразно — вампирите успяваха да отразят всичките им атаки, и при това един от тях направи странно действие над защитата на къщата. „Пелената“ ми позволи да видя, че вампирът по някакъв начин влияеше на защитата — от ръцете му се извиха странни, едва забележими енергийни нишки в абсолютно черен цвят. За първи път виждах подобен вид енергия, очевидно свойствена само за вампирите.

— Искат да разрушат защитата! — досети се Алиса.

— Нима ние тримата не можем да се справим с някакви си вампири?! — възмути се Чез.

Не можех да повярвам на очите си — черните енергийни нишки на вампира се впиха в защитното поле, то започва да мига и бавно да се разрушава!

— Трябва да направим нещо! — нервно каза Чез, гледайки през очилата си същата картина.

В съзнанието ми нещо изведнъж прещрака и аз си спомних за мълниите, удрящи от покрива на къщата.

— Имам идея! Нека използваме всичките си сили, за да накараме вампирите да докоснат защитното поле!

Алиса и Чез послушно удариха вампирите с Огнени топки, а веднага след тях следваха няколко Въздушни вълни, мое производство. Всички атакуващи заклинания бяха насочени в гърбовете на вампирите, за да ги изблъскат към защитното поле. Двата вампира успешно отблъскаха заклинанията, докато третия разрушаваше защитата на къщата, но четвъртата Въздушна вълна все пак проби защитата им. И тримата паднаха върху защитното поле и веднага бяха ударени от десетки мълнии. Белите снопове енергия от покрива бяха в непрекъснат поток и скриха вампирите от очите ни в заслепяващ взрив от светлина.

Когато светлината изгасна, от вампирите не беше останала дори шепа пепел. Но заедно със светлината изчезна и защитното поле около Прокълнатата къща.

ДЕЙСТВИЕ 10

— Те всички тръгнаха! — дрезгаво изкрещя Чез, сочейки с пръст плъховете.

Подвластното на Съществото воинство се изля напред и мина покрай останките на желязната ограда.

— Гори, докато не е станало твърде късно! — изкомандвах аз и ние ги ударихме с всички сили.

Цялата поляна пред Прокълнатата къща отново се превърна в огнен ад, но сега, когато защитата на къщата беше разбита, плъховете започнаха да се телепортират в нея. Писъците бяха такива, че нищо друго не чувахме — хиляди паразити отваряха устите си в отвратително пищене. Много от тях замлъкваха, погълнати от пламъците на огнения ад пред къщата, но все нови и нови паразити се хвърляха напред, и непоносимите писъци не преставаха.

Някои плъхове се изхитриха да се телепортират директно при нас на балкона, но Даркин се разправяше с тях още преди да имат време да изпищят или дори да се огледат.

В същото време някъде под краката ни служителите от Огнения патрул се биеха с телепортиращите се сиви гадини. А ние тримата продължавахме да изгаряме и да изгаряме пълчищата плъхове и още дракон знае какви животни. Сигурно сред тях е имало и хора… но аз се опитвах да не мисля за това. Изобщо да не мисля. Всичко, което беше в главата ми, беше огънят. Той беше в моите мисли и около мен… навсякъде…

Аз не веднага забелязах, че моите приятели спряха с магиите и хванаха мечовете. Плъховете продължаваха да се телепортират на балкона и Даркин вече не успяваше да се справя с всички, трябваше му помощ. Но най-важното беше, че приятелите ми вече привършваха силите си. Сивите пълчища сякаш нямаха край и продължаваха да прииждат към нас — бяха повече от хилядата или двете хиляди, посочени от Канмиир. Много, много повече.

Налагаше се да изсмуча от себе си всички налични сили, но чувствах, че не мога да спра сега. Ако спра, вълната плъхове просто ще ни погълне.

Не знам колко време мина в реалния свят, на мен ми се стори цяла вечност. Вечност в огън и с огън… аз самият бях огън.

През огнената пелена до мен достигна гласът на Алиса:

— Зак! — тя докосна рамото ми. — Спри, или ще прегориш като Невил!

Отбелязах нейните думи и жест, но само толкова. Вече просто не можех да спра.

— Ти изобщо чуваш ли ме?!

Още едно заклинание, още едно…

Изведнъж загубих равновесие и паднах по лице, без дори да успея да се предпазя с ръка.

— Дракон да го вземе, какво искаш? — сопнах се аз и скочих на крака.

— Дойде на себе си — зарадва се Алиса. — Използваше твърде много енергия и се уплаших, че ще прегориш…

Е, благодаря ти. Не стига, че ми прекъсна заклинанието, но и носа ми разби.

— Стига сте говорили! — прекъсна я Чез, убивайки с меча си поредния телепортирал се на балкона плъх.

— Трябва да отстъпим в къщата! — извика Даркин. — Тук няма да издържим дълго!

И ние се оттеглихме от балкона, стъпвайки по труповете на плъховете, оставяйки пламъците да бушуват в двора без нас. Без мен. Противно на всички закони на магията, пожарът не спря да гори след прекъсване притока на енергия. Не видях, но почувствах, че пламъкът е все още жив. Явно сме вкарали твърде много енергия в него, с резерв, така да се каже.

В къщата кипеше истинска битка — заварихме в едно плъхове и хора.

— Да, това се казва парти! — коментира Чез и веднага се втурна в центъра на битката.

Писъците бяха такива, че се налагаше да крещим с всичка сила, за да се чуем един друг.

— Никаква магия! — предупредих приятелите си. — Лесно може да засегнем нашите.

Плъховете се появяваха на най-неочаквани места — в средата на залата, направо във въздуха, по мебелите, които, впрочем, бяха доста намалели. Всички „наши“ се стараеха да застанат с гръб към стената, за да не ги изненадат с неочаквана атака. Някои стояха гръб в гръб, по-специално така стояха стражите, изглежда тях специално ги обучаваха за подобна тактика в боя. Невил и Мелисия се защитаваха от две огромни кучета, Наив в едната си ръка държеше меч, а в другата крак от счупената маса. Битката тук се водеше от доста дълго време и за да стъпя на пода, трябваше да разчистя приличен слой мъртви плъхове.

Аз също извадих меча си, но Алиса и Даркин застанаха от двете ми страни и не допускаха плъхове.

— Успокойте се! — извиках аз. — Какво сте тръгнали да ме защитавате?!

— Учудвам се, че все още стоиш на краката си! — извика ми Алиса, не спирайки да размахва меча си. — Ти поддържа Огнения килим три пъти повече, отколкото ние с Чез, взети заедно!

Я виж ти, изобщо не бях забелязал. Значи способностите ми са се увеличили след тръгването ми от Академията.

— Отдръпнете се! — изревах аз и направих няколко крачки напред.

Кой да види, че там имало огромен тлъст плъх. Спънах се в него и паднах на пода — Алиса все пак беше права, краката ми наистина бяха леко омекнали. За щастие заразените с паразити същества бяха напълно лишени от кръв, в противен случай щях да се изплескам с нея от главата до петите.

— Вдигни го и го издърпай до стената — със студен глас нареди Алиса.

Даркин ме вдигна от пода и ме облегна на стената.

— Почини си малко.

Поех дълбоко въздух.

Така. Трябва да се взема в ръце. Вдишвам-издишвам, вдишвам-издишвам…

Вътре в къщата засега като че ли се справяхме. Зачудих се какво ли се случва навън? Огънят сигурно все още гореше… виждаше се през прозореца. Но колко ли плъхове са останали извън обсега му?

— Трябва да изляза навън! — извиках на Даркин. — Ще дойдеш ли с мен?

— И още как! — съгласи се вампирът.

Бяхме застанали близо до един от прозорците. От него ясно се виждаше, че огънят още бушуваше в двора. Всъщност, с изключение на огъня, нищо друго не можех да видя.

— Прикривай ме! — помолих Даркин и се опитах да мина през прозореца.

Очевидно плъховете вече бяха успели да развалят защитните заклинания, защото аз съвсем спокойно се покатерих на перваза и скочих навън. Буквално на няколко сантиметра от мен започваше пожара, обхващащ целия двор и дори част от улицата. Колкото и да е странно, огънят не докосваше къщата — или ние много прецизно бяхме направили заклинанията, или някаква част от защитните заклинания на Прокълнатата къща продължаваха да действат.

Как да разбера какво се случваше около къщата? Ако плъховете продължаваха да се телепортират вътре, скоро приятелите ми щяха просто да бъдат погребани под купчина трупове. Трябваше да излезем от къщата, за да можем пълноценно да използваме магията, че тук само огън и абсолютно никаква видимост.

— Как е там? — попита на висок глас Даркин, гледайки през прозореца.

— Нищо не се вижда — отговорих аз. — Ще се опитам да направя нещо с този огън.

Какво можех да направя? Освен да го загася малко, да изляза и да се огледам. Всъщност не беше задължително, достатъчно ще е просто да създам един Въздушен щит, и по-точно комфортния му вариант — с филтриране на въздуха и поддържане на постоянна температура. Тогава ще мога да мина през огъня, без да се изгоря.

— Ще се върна скоро! — извиках на Даркин, създадох Въздушен щит и закрачих в огъня. В това нямаше нищо страшно — отчетливо виждах Въздушния щит, който ме разделяше от пламъците, и се чувствах абсолютно защитен. Макар че страничен наблюдател без очила „пелена“ можеше да види само човек, крачещ през огъня. Съдейки от виковете, раздали се зад гърба ми, именно това видя Даркин и изглежда видяното много го уплаши…

Между другото, здрави очила се оказаха! Вече няколко пъти успявах да ги изтърва, а те още бяха цели.

След десетина крачки видях пред себе си очертанията на улицата. За да не привличам излишно внимание, аз не излязох напълно от огъня, а само надничах от него.

Е, очаквах нещо подобно на това, което видях. Плъховете, строени в прави редици, без суетене се приближаваха плътно до огъня и се телепортираха директно в къщата. Без да стъпват в огъня. Интересно защо трябваше да се приближават толкова близо до огъня. Може би Чез ще се окаже прав и способността да се телепортират беше само за къси разстояния? Кой ги знае…

На един от близките покриви забелязах Съществото. То, като истински генерал, хвърлящ войските си в битка, наблюдаваше отгоре цялото пространство пред къщата и силно крещеше с всичките си десет пръста — сякаш раздаваше заповеди. Между другото, армията на черния генерал беше значително намаляла — не напразно толкова дълго поддържаме Огнения килим, определено си заслужаваше. Интересно колко ли време и изгорели плъхове ще му трябва на Съществото да осъзнае грешката си и да промени тактиката си. Вампирът казваше, че Съществото се самообучава, но не отчиташе, че всяко обучение се основава на грешки. Едва ли Съществото можеше да се учи от чуждите грешки, а докато се научеше от своите, току виж сме го убили.

След като поразмишлявах малко над сложната ситуация, аз отстъпих крачка по-навътре в огъня и ударих армията от плъхове с поредица от Огнени килими. На ви сега! И нека да опита някой от тях да се телепортира при мен — веднага ще изгори в огъня… Ох, ох!

Май малко се престарах с Огнените килими! Отново си отбелязвам, че Алиса беше права. Краката ми изведнъж омекнаха като памук, а в ушите ми се разнесе странен звън — изглежда, че тези заклинания бяха последната капка, сега трябва да се опитам само да поддържам Въздушния щит около мен…

Аз отново надникнах през огъня, за да видя какви са пораженията от моето заклинание. Не беше зле! И най-важното — плъховете престанаха да се телепортират в къщата, защото аз успешно бях унищожил всички пристъпващи към „зоната за телепортация“ гадини. С удоволствие бих избил и останалите, но силите ми едва стигаха да поддържам Въздушния щит. Така че засега стига толкова с магическите атаки.

И тогава се случи неочакваното — огънят около мен започна да затихва! При това рязко, сякаш в заклинанието вече не постъпваше енергия. Всъщност то така си и беше — изчерпа се енергията, която ние с Чез и Алиса вложихме в Огнените килими.

Добре, че го забелязах преди плъховете да ме атакуват. Дори започнах да отстъпвам към къщата, но тогава огънят изгасна окончателно… и оцелялата половина от армията на Съществото се оказа до мен. Сивите гадини сякаш специално чакаха кога ще свърши действието на огнената магия, и веднага пристъпиха към стените на къщата. По нещастна случайност до тези стени стоях аз.

Въздушният щит беше стандартен размер, тоест позволяваше известна свобода на движение в него. Затова няколко плъха, случайно или нарочно, се оказаха в сферата. Добре, че не бях прибрал меча в ножницата. С плъховете, въпреки големия им размер, нямаше нужда от кой знае какви фехтовални умения. Просто подлагах острието срещу скачащите към мен тела. Въпреки очевидната лекота на това занятие, след десетина гризача започнах да се отегчавам. През цялото време не спирах да се придвижвам все по-близо и по-близо до къщата, оставяйки след себе си диря от нарязани плъхове. Подозирам, че ако бях останал на едно място, телепортиращите се плъхове щяха да са много повече — а така, благодарение на преместването ми, част от тях просто пропускаха. За щастие, повечето плъхове се телепортираха в Прокълнатата къща, а при мен се появяваха едва по два наведнъж, и то с прекъсвания.

Опирайки гръб на стената на къщата, аз сериозно се замислих. Да остана на място определено не беше добра идея. Дори и да успеех да убия всички, телепортирали се при мен, аз скоро щях да бъда затрупан под телата им. Бих могъл да използвам магия, но се страхувах, че след първото заклинание ще ме обземе голяма слабост, а все още трябваше да се защитавам от гризачите. Да се вмъкна през прозореца, през който излязох, също не беше добра идея — ако точно в този момент в сферата се телепортира поредния плъх и ме захапе отзад? Ще бъде много неприятно. А едновременно да размахвам меч и да се катеря през прозореца… уви, все още не бях достигнал такива висоти във фехтовката. Така че ще трябва да изчакам до момента, когато приятелите ми ще напуснат Прокълнатата къща.

Избивах периодично появяващите се в защитната сфера гризачи и неволно се възхитих на самообладанието си. Съвсем доскоро в подобна ситуация бих се държал много по-различно — не бих мислил за сложността на ситуацията, не, бих се паникьосал! А сега какво? Въртя меча и едновременно с това отделям време да умувам как да се измъкна от капана, в който сам се вкарах.

Тъй като цялото ми внимание бе заето с плъхове и мрачни размисли, аз не забелязах веднага, че вратата на къщата се отвори и моите приятели започнаха да излизат. Първи бяха Чез и Наив — те вече бяха успели да се спуснат по стъпалата. След тях бяха нисшите вампири и стражите заедно с Мелисия и стария друид.

— Зак!

Дрезгавият глас на Чез трудно си проправи път до мен през писъците на паразитите.

— Прекрасна нощ, нали? — извиках аз в отговор, но приятелите ми едва ли ме чуха.

Когато от къщата излязоха всички стражи и нисши вампири, на прага се появи ариегарда — Алиса и Невил. При това Алиса хвърляше през вратата Огнени топки, отблъсквайки преследващите ги плъхове. Чез и Наив в същото време оформяха предната линия на защитата — прикриваха с Въздушни щитове и атакуваха струпалите се върху мен плъхове с Огнени топки.

Много бързо около мен не остана нито един гризач — избягаха или изгоряха от Огнените топки на Чез.

Огледах се — цялата улица беше осеяна с трупове на плъхове, но кръв не се виждаше никъде. И по-добре, защото така при изгрев слънце на тротоара нямаше да остане нищо друго освен черни петна от изгорелите тела на заразените с паразити същества.

С голямо облекчение свалих Въздушния щит и бързо притичах при приятелите си.

— Какво правиш тук сам? — попита ме Чез.

— Ами, изгорих няколко хиляди плъха — казах скромно. — Дреболия, нали знаеш.

— Глупак! — не особено нежно каза Алиса, святкайки с червените си очи. — Защо рискуваш така живота си?

— Поначало нищо не рискувах — започнах да се оправдавам аз. — Бях напълно защитен от огъня…

Загрижила се тя за мен!

Невил ме потупа одобрително по рамото.

— Правилно постъпи. Така ни осигури време да се организираме и да напуснем сградата.

— Мисля, че почти не останаха плъхове — отбеляза Наив.

Ние се огледахме.

Наистина. Живи противници, ако изобщо можеха да се нарекат живи превзетите от паразити мъртви тела, почти нямахме. Всички атакуващи същества бяха успешно разбити от нас и само тук-там се забелязваше по някое слабо раздвижване. Периодично във въздуха се появяваха единични плъхове, но Алиса, Чез или Наив веднага ги удряха със самонасочващи се Огнени птици. Ако плъховете се появяваха твърде близо до нас, в действие влизаха вампирите или стражите, но това вече не носеше сериозен риск.

— Всички здрави ли са? — беше първото нещо, което попитах. — Имаме ли загуби?

— Ние загубихме петима — съобщи Даркин.

— Четирима — кратко каза Девлин, неговата блестяща броня сега по-скоро напомняше на очукана тенджера.

Всички около мен, и хора, и вампири, бяха доста изтощени и изподраскани — кой повече, кой по-малко. Вярно, имаше едно изключение — чистницата Алиса дори не беше изцапана.

— Хайде да разчистим бойното поле — предложих аз. — Други масирани атаки не се предвиждат…

— А Съществото?! — напомни ми Чез.

— А, да… — главата ми май не функционираше както трябва. — Тогава ще направим така — стражите и младшите сътрудници, водени от Девлин и Даркин съответно, ще разчистят района от останалите паразити, а ние шестимата ще се опитаме да направим нещо със Съществото.

Честно казано, нямах никаква идея какво да правим със Съществото, и дори не исках да се приближавам до него! За разлика от моите приятели, аз бях виждал какво може да направи със своите противници, и знаех, че ние едва ли можем да му причиним кой знае какви поражения. Но все пак трябваше да отидем. Просто трябваше, и точка.

Покривът, на който за последно видях Съществото, беше пуст. Очевидно генералът, осъзнавайки, че армията му губи битката, беше решил да избяга. Може пък да беше за добро…

— Вижте там, на покрива! Изглежда някой напада Съществото! — неочаквано извика Наив.

Погледнахме нататък, накъдето сочеше ръката му. Наистина! На покрива на двуетажна сграда в другия край на улицата се сражаваха два силуета. На фона на луната ясно се виждаше, че единият от тях беше много по-висок от другия и от ръцете му стърчат извиващи се паразити. Вторият силует сякаш се размиваше във въздуха, толкова бързо се движеше.

— Бягайте! — заповядах аз. — Да се опитаме да му помогнем!

— На кого? — не схвана Чез.

Тук трябваше внимателно да помисля. По принцип, ние трябва да помогнем на вампира, който се биеше със Съществото. Но това беше Канмиир — определено не наш приятел, а по-скоро враг. Особено за Алиса, въпреки че тя все още не го знаеше. Нали той беше убил баба й — жената на Келнмиир. Трябваше да избирам между две злини…

— Сигурно е вампир — не много уверено отговорих аз, вече бягайки.

— Виждам, че този вампир не ти харесва особено — каза Алиса. — Затрудни се да кажеш на кого да помогнем.

Така си беше. Съществото беше просто едно програмирано творение, а вампирът — личност, която съзнателно избира да извършва злини. Имаше разлика! От друга страна, в този момент Съществото все пак представляваше по-голяма опасност за града, а ние бяхме длъжни да се грижим за жителите му.

— Ако го познаваше като мен, и на теб нямаше да ти харесва — измърморих аз. — Как да стигнем до покрива?

— Хей, те вече се прехвърлиха на съседния! — отбеляза Наив.

— Така! Ако продължават да се движат толкова бързо, едва ли ще успеем да се намесим — усмихна се Алиса. — Не сме на тяхното ниво.

— Да, глупаво се получава — бях принуден да се съглася аз. — Никаква полза от нас.

Мълчаливата през цялото това време Мелисия внезапно каза:

— Ей сега ще дойде помощ.

— Помощ ли? — подозрително попита Невил. — Кой ще дойде?

— Мой стар приятел, който днес беше в зоологическата градина — поясни друидката. — Той казва, че са ги задържали плъховете, атакували общината на друидите, и още някои животни…

— Кой е той? — разсеяно попитах аз, сега повече ме интересуваше какво става на покрива.

Вампирът подскачаше около Съществото и с лекота избягваше неговите удари, но и самият той не успяваше да нанесе сериозни рани — черната черупка се оказа изненадващо яка. Освен това Съществото периодически изчезваше и се появяваше отново някъде другаде — на съседния покрив, зад вампира и дори вътре в някои сгради.

— Не знам — след кратка пауза каза Мелисия, — той не говори.

В този момент Съществото и вампирът отново изчезнаха от очите ни.

— Къде изчезнаха сега? — попита Алиса. — Някой вижда ли ги?

Никой не ги виждаше. Затова пък веднага забелязах появилите се зад ъгъла хора. Ние веднага вдигнахме мечове и подготвихме нападателни и защитни заклинания.

— Спокойно, това са приятели — бързо ни успокои друидката.

При по-внимателно вглеждане хората наистина се оказаха не съвсем хора. Отпред крачеше друид в зелени дрехи, след него… отначало аз го взех и него за друид, благодарение на зелените дрехи, но при по-внимателно вглеждане това се оказа… Велхеор! Тези двамата бяха придружени от момчета в тъмни дрехи, с арбалети в готовност — представителите на местната Школа по изкуствата.

— Херион! — възкликна Мелисия и се хвърли на врата на друида.

Беше страшно да гледаш Невил — той пребледня и конвулсивно стисна юмруци.

— Спокойно — бързо зашепна Чез. — Не се изнервяй.

— Да — присъединих се и аз, — може това да е брат й…

Сякаш специално за да опровергае думите ми, друидът целуна Мелисия по устните. Изглеждаше приятелска целувка, но брат не целува точно така сестра си.

— Само не припадай! — обезпокоено каза Чез.

Поглеждайки лицето на Невил, той осъзна грешката си и бързо се поправи:

— Добре! Припадай. Само не предизвиквай бой, малко са ни другите проблеми.

Хванах Невил за лакътя и се опитах да го избутам настрана. Никакъв шанс! Той стоеше като излят, без да мърда, и неотстъпно гледаше прегръщащите се друиди.

— Сега ще става, каквото ще става — обречено каза Чез.

И наистина нещо се случи, но съвсем не беше това, от което се притесняваше рижият ми приятел. Въздухът затрептя и точно пред нас се появи Съществото. Диво крещейки с всичките десет паразита, то отново изчезна, оставяйки след себе си странен остър мирис на гниене.

— Какво беше това?! — едновременно попитаха новодошлите.

— О, няма значение — автоматично отвърна Чез, явно не се чувстваше в стихията си. — Домашно животно, съседите го пускат нощем да потича из града…

От близкия покрив се приземи тъмен силует.

— Къде изчезна?

— Не мърдай! — изведнъж ревна Велхеор.

Изглежда позна стария си приятел, значи не грешах.

— Ъ-ъ… подозирам, че нямам работа тук — бързо каза Канмиир и скочи обратно на покрива.

Алиса колебливо докосна рамото ми.

— Това същият вампир ли е…

— Херион, ето този изрод уби твоя приятел, дръж го! — извика Велхеор.

И в следващия миг той повтори скока на Канмиир.

Дошлият с Велхеор друид отблъсна Мелисия и, покривайки се със странна кафява кора, хукна след вампирите.

— Изглежда, че не знаем нещо важно — предположи Невил, който се успокои веднага щом друидът изчезна от погледа му. — Какво крещеше този вампир? Че е убил приятеля му?

Така. Значи Канмиир е успял да причини неприятности не само на Велхеор и Келнмиир, но и на този друид. Между другото, къде ли е Келнмиир?

— Мелисия, ти разбра ли нещо? — попита Чез.

Тя поклати отрицателно глава.

Погледнах представителите на Школата по изкуства.

— А вие?

— Не — отсече учителят. — Всъщност, тъкмо се канехме да ви идваме на помощ, когато школата ни бе нападната от коне.

— От какво?!

— И аз се изненадах — кимна Линек. — Цяло стадо мъртви коне. Без помощта на тези двамата нямаше да успеем да ги отблъснем. Един кон се телепортира в сградата на Школата и такива поразии направи…

А аз си мислех, че Съществото се е насочило основно към плъховете и други заразени няма да има. А тук цяло стадо коне се появява.

— Добре, че не стигнаха до нас — облекчено каза Наив.

— Не си го и помисляй — съгласих се аз, опитвайки да си представя мъртъв кон със същия побеснял характер, както при плъховете. При такива туловища един меч нямаше да е достатъчен.

— А какво стана при вас? — попита Линек. — Видяхме червено зарево от другия край на града.

— Ами… — Чез щеше да се пръсне от гордост. — Изгорихме няколко хиляди гризача.

— И това е работа — важно се съгласи Линек.

— За какво изобщо говорите? — изненадано попита Мелисия. — Някъде из града обикалят Съществото и някакъв странен вампир… А вие тук се хвалите един пред друг като малки деца.

Права беше. Отвлякохме се — вероятно си казваше думата напрежението. Едва пряката заплаха за живота изчезна, и ние веднага се отпуснахме и успокоихме…

— Какво можем да направим? — разумно попита Чез. — Съществото се телепортира, вампирът скача по покривите. Ние не можем нито едното, нито другото.

— Да, така е — съгласи се Мелисия. — Но трябва да направим нещо!

Трябва. Напълно бях съгласен с нея. Но какво точно?

За щастие, случайността реши вместо нас. В най-неочаквания момент от покрива на съседната сграда право в краката ни падна Съществото. А след него скочиха двата вампира и друида.

— Сега ще те разкъсам на парчета! — извика Велхеор и се хвърли към Канмиир.

— Къде си тръгнал с твоята херния — засмя се Канмиир, с лекота избягвайки атаките на най-кървавия вампир на хилядолетието. — Ти си загубил способностите си. Какво можеш да ми направиш?

В говорещия вампир се насочи зелена мълния — подарък от друида. Този приятел на гората не промълвяше нито дума, просто мълчаливо нападаше противника.

— Ти пък какво искаш от мен? — Канмиир мимоходом отби мълнията с ръка и ритна лежащото между тях Същество.

Като стана дума за него, огромното черно страшилище вече не изглеждаше заплашително и се държеше подозрително тихо. Може би защото доскоро стърчащите от ръцете му паразити бяха изчезнали някъде. Най-вероятно някой от вампирите просто ги е отрязал или изтръгнал от корен. Между другото, така да се каже.

— Какво става тук? — шепнешком ме попита Чез. — Ти винаги си в течение на събитията…

В течение съм, но… имам ли право да кажа? Въпреки че, защо не?

— Канмиир е убил сестрата на Велхеор преди около десет века — казах аз. — А за друида не знам.

— Аха — кимна Чез. — А… Велхеор… кой е той всъщност?

— Приятел на Келнмиир.

— Ясно… Доста злопаметни са вампирите, както виждам.

Едва ли. Просто вампирите имат много добра памет и не се обременяват с глупави мисли за морал и доброта.

Алиса и братя Викерс слушаха с интерес моите обяснения, като не забравяха да гледат подскачащите вампири и друида. Тримата обикаляха около Съществото, което изобщо не можеше да се отлепи от земята.

— Хей, какво все скачат? — не издържа Невил. — Нека първо убият Съществото, а после да решават личните си проблеми!

— Наистина — съгласи се Наив. — Или хайде ние да го направим, докато не са се телепортирали.

— Добра идея! — хищно се усмихна Алиса.

Наистина ли беше добра? Какво можехме да направим? Освен да опитаме да нарежем Съществото с мечове… на магия то не реагира.

При Чез от думите до делата е половин крачка, така че докато аз още размишлявах, той вече действаше. От ръцете му излетя Огнена птица и се устреми към Съществото. Оказалият се на пътя на птицата Велхеор рязко отскочи и пропусна заклинанието покрай себе си. Птицата удари Съществото, но без абсолютно никакъв ефект. Черното туловище леко трепна, с което веднага си заслужи ритник от вампира.

— Лежи си — заповяда му Канмиир.

— Не става — въздъхна Чез. — Трябва да опитаме нещо друго.

Изобщо не разбирах защо досега Съществото не се е телепортирало. Изчерпало си е телепортациите ли? А и изглеждаше някак смачкано, сякаш преди да го хвърлят от покрива, здравата са го наритали. И паразитите бяха изтръгнати от ръцете… садисти, с една дума.

Междувременно друидът все пак успя да стисне Канмиир отзад.

— Това е — зарадва се Велхеор. — Сега вече ще се разкъсам. И за Алисия, и за потомците й!

— Те бяха позор за нашия род! Кланът Миир не трябваше да смесва кръвта си с клана Хеор! — извика Канмиир, напразно опитвайки да се изтръгне от здравите ръце на друида.

— Точно сега не трябва да лъжеш! — гневно ревна Велхеор. — Някой друг баламосвай с глупостите си за мръсна кръв! Просто ти също харесваше Алисия! Не можа да понесеш мисълта, че тя обичаше само Келнмиир. Мислиш, че не знам как се присламчваше към нея, докато ние отсъствахме?

Канмиир все пак успя да се освободи от хватката на друида и неочаквано скочи право върху нас. Преди някой да успее да реагира или да се уплаши, той хвана Алиса и долепи нож до шията й.

— Никой да не мърда!

Дракон да ме вземе!

— Пусни я! — сам не забелязах как създадох няколко Огнени пеперуди и направих крачка напред.

— И не мисля — засмя се вампирът. — Какво, Велхеор, сега ще можеш ли да ме спреш? Виждаш ли този нож? Точно с него убих Алисия. И сина й, и сина на сина й… а сега ще убия и пра-пра-внучката й.

От ярост ми секна дъха. Не знам как, но ако дори само косъм паднеше от главата на Алиса, аз… аз не знам какво щях да направя с това чудовище!

— Копеле! — изрева Велхеор. — Зад дете ли се криеш? Ти самият си позор за вампирите, дори и в най-пропадналите нисши вампири има повече чест, отколкото в теб!

В това време мълчаливият друид бавно заобиколи Канмиир отдясно.

— Гнида — изведнъж се включи в разговора Чез. — При това си висш вампир. Нищожество си ти, ето какво си. Дори в това валящо се в калта Същество има повече сила и достойнство.

— Как се осмеляваш? — извика вампирът и за частица от секундата разхлаби хватката върху гърлото на Алиса. Но тази частица от секундата й беше напълно достатъчна да се освободи от ръцете на Канмиир със светкавично движение.

Тя скочи настрани и към вампира веднага полетяха всички подготвени от нас заклинания, заедно със зелените мълнии на друида.

Естествено, нямаше видими щети от нашите атаки, но веднага след това вампирът попадна в ръцете на Велхеор. Те започнаха да се търкалят по земята, но това не беше обикновен бой, не, вампирите се биеха с ярост, нанасяйки си десетки удари. Въпреки факта, че се биеха легнали, ръцете и краката им действаха с такава скорост, че ние нищо не успявахме да видим — всички движения се сливаха в едно голямо размазано петно.

— Ама че бой — възхити се Чез.

Бегло погледнах към вампирите и веднага се втурнах към Алиса. Тя стоеше заобиколена от учениците от Школата по изкуства, който я бяха наобиколили веднага след като тя се освободи от Канмиир.

— Как си? — попитах аз, обгръщайки раменете й.

Тя отблъсна ръката ми и рязко попита:

— Какво говореше този вампир за моите роднини?

— Мисля, че сега не е времето — отговорих аз уклончиво. — Виж какво става.

Вампирите се търкаляха по земята и постепенно приближаваха към лежащото Същество. То отдавна беше притихнало и не показваше никакви признаци на живот.

Накрая те се разделиха и веднага скочиха на крака на няколко метра един от друг.

— Ще те убия — предупреди противника си Велхеор.

— Ще видим — каза Канмиир и скочи… но не към Велхеор. И не към нас. Той скочи върху Съществото.

Няколко бързи удара с ножа, и главата на Съществото се отдели от тялото.

— Е, най-накрая някой да приключи с тази зараза — зарадва се Чез.

Канмиир се закикоти, разтърсвайки отрязаната глава.

— Мисията е изпълнена! Пак ще се срещнем, Велхеор!

Друидът и Велхеор едновременно скочиха към врага си, но той сграбчи висящият на врата му медальон и… изчезна в блясъка на телепортацията. Точно както стана с Кейтен и лъжемайсторите в Прокълнатата къща.

Велхеор изрева диво и забълва мръсни ругатни. След това отново изрева и няколко пъти изруга… И продължи да ругае поне още пет минути.

Още след първата ругатня Невил с привично движение запуши ушите на малкия си брат.

— Точно така — одобри Мелисия.

— Ех, жалко, че нямам бележник — тъжно въздъхна Чез. — Такива сочни изрази пропадат…

Няколко минути по-късно Велхеор изведнъж спря да ругае и тихо каза:

— Хайде да отидем в някоя кръчма, искам да пия нещо много силно… и освен това — той погледна към Алиса. — Трябва да поговоря с теб, насаме.

ДЕЙСТВИЕ 11

Велхеор ни заведе до кръчмата „При добрия вампир“ и настоятелно ни помоли да ги изчакаме отвън, докато те с Алиса ни поканят. Тъй като тази кръчма също беше нападната от плъховете, около сградата беше осеяно с множество сиви трупове, така че чакането не беше особено приятно.

Общото песимистично настроение беше засилено от нещастното изражение на Невил. Мелисия, заедно със стария си приятел, бързо се прибра в общността на друидите, оставяйки Викерс старши да страда за разбитото си сърце в нашата компания.

В главата на Чез му влезе поредната муха — той изобщо не можеше да повярва, че вампирът толкова лесно уби Съществото. През цялото време, докато чакахме, той се ядосваше, по-точно обиждаше, че не ние сме убили Съществото, а някакъв си вампир.

— Защо да се напрягаме и излишно да рискуваме себе си, когато някой друг може да ни свърши работата? — неразбиращо попитах аз. — Ние можеше и изобщо да не се справим със Съществото. Кой щеше да бяга след него по покривите, ти ли?

— Все пак жалко — упорстваше Чез. — Те някак твърде лесно го победиха.

— Откъде знаеш какво са правили на покрива? — не се съгласих аз. — Може би там е станала цялата битка…

— Това беше наша работа — инатеше се червенокосият ми приятел. — По всички правила ние трябваше с огромни усилия, губейки литри кръв, да убием тази напаст сами!

— Съжалявам — засмях се аз. — Но моите литри си ми трябват…

Алиса изскочи от кръчмата след около двадесет минути и веднага втренчи в мен ядосан поглед.

— Ти си знаел!

— Да — обърках се аз. — Не се ли радваш, че намери своите роднини?

— Ти си знаел — повтори тя — но нищо не ми каза.

Ама че късмет.

— Защо се сърдиш?

Алиса се обърна с гръб към мен, но успях да видя, че в очите й блестят сълзи.

— Забрави за мен.

— Алиса, почакай!

Опитах се да я хвана за ръката, но вампирката лесно се изплъзна.

— Разкарай се.

Чез и братя Викерс благоразумно се отдръпнаха настрани, стараейки се да не ни пречат.

— Не можех да ти кажа, дадох дума!

— Значи дадената на някой си дума за теб е по-важна, отколкото аз?

Тя се отдалечи от кръчмата.

Защо момичетата винаги всичко обръщат с главата надолу?

— Но Келнмиир искаше сам да ти каже всичко, когато му дойде времето — опитах да се оправдая, догонвайки вампирката.

— А ако изобщо не дойде?

— Защо все усложняваш нещата…

Алиса ускори крачки.

— Трябва да остана сама.

Настигнах я, хванах рамото й и я обърнах с лице към себе си.

— Какво става?

— Какво става ли? — тихо и, както ми се стори, заплашително попита тя. — Искаш ли да знаеш какво става?

— Искам! — казах предизвикателно.

— Келнмиир е убит! — извика тя. — Разбираш ли? Убит е дядо ми, а аз никога не поговорих с него като с… роднина…

Тя се хвърли на гърдите ми и започна да плаче. Аз, доколкото можех, се опитах да я успокоя, галейки главата й и говорейки разни глупости, а в мозъка ми пулсираше само една мисъл — как се е случило това?

Внезапно Алиса се отдръпна и ме погледна в очите.

— Съжалявам, но аз никога няма да мога да ти простя това… никога…

— Но…

Тя ме отблъсна и побягна.

Известно време стоях замръзнал, гледайки безизразно напред.

— Дракон да ме вземе! — изругах накрая и се втурнах да догоня вампирката.

Алиса явно не искаше да ме вижда, така че не успях да я открия, колкото и да бягах по нощните улици на Крайдол.

— Защо всичко винаги се усложнява? — за пореден път повторих аз, застанал до някаква врата, опитвайки се да събера мислите си. Накрая реших да отида в Прокълнатата къща. Да търся Алиса из целия град беше безсмислено, особено като се има предвид, че тя не искаше да бъде намерена. Да се надяваме, че няма да попадне на бягащи плъхове. Между другото, тя имаше медальон, значи можех да я открия по картата… но трябваше ли да го правя?

Градът изглеждаше безлюден. Крачех по пустите улици и се учудвах на невероятната тишина и някак зловещото спокойствие. Все пак жителите на Крайдол бяха невероятни хора, те интуитивно усещаха кога се случва нещо лошо и изчезваха минути преди това. Като стана дума за нещо лошо… Какво да правя с Алиса? Аз наистина не я разбирах. Не стига, че старателно се преструва, че между нас няма нищо, но и постоянно търси поводи да ми се сърди! Келнмиир е загинал и това беше ужасно… макар че, честно казано, ми е трудно да го повярвам, дори не мога да си представя кой може да го убие. Келнмиир, вампир с хилядолетен опит, чудовище, с което не е толкова лесно да се справиш. Във всеки случай, тя няма право да обвинява мен! Или има? Ако й бях казал, че Келнмиир е неин роднина, какво щеше да се промени? Дракон да ме вземе, вероятно много…

Изведнъж на рамото ми легна тежка ръка.

— Разхождаме се в толкова късен час?

Подскочих от изненада и по инерция опитах да се измъкна, но не се получи — вампирът, а това беше именно той, имаше желязна хватка. Изглежда сега имаше реална възможност да ми отмъсти, както беше обещал. Интересно дали сеонецът случайно се беше натъкнал на мен или ме е следил и изчаквал удобен момент?

— Искате ли нещо? — с леко дрезгав глас попитах аз, трескаво сплитайки Копиен щит.

— Не ти го препоръчвам — предупреди ме вампирът и аз изведнъж усетих, че още незавършеното заклинание буквално се сви, лишено от енергия. Зъбатият подлец по някакъв начин успяше да блокира сплитането ми!

Без помощта на магия изобщо не си струваше да пробвам да се измъкна от ръцете му.

— Какво искаш?

— Имам да си връщам — прошепна вампирът право в ухото ми.

Как мразех този техен глупав маниер на говорене. Отвратителен.

— Честна дума, сега изобщо не ми е до теб — казах уморено. — Да го отложим за някой друг път, а?

— Мисля, че когато се срещнем следващия път, ще бъдеш малко по-различен — ласкателно каза вампирът.

Преди да успея да разбера какво имаше в предвид, усетих странно изтръпване, разпростиращо се от врата по цялото тяло. Противно на логиката, последното изключи мозъка ми.

* * *

Отново се носех в небето над Крайдол. Както и миналия път, не усещах движението на въздуха, но бях сигурен, че това се случва наистина. Поне за града. Що се отнася до мен, то тук всичко беше по-сложно — изглежда, че душата ми (отново тя!) пътуваше извън своето родно тяло. Висейки във въздуха, аз с интерес се вгледах в очертанията на улиците, очаквайки да видя черните петна — паразитите, но тях ги нямаше — може би защото бяхме унищожили всички. Във всеки случай, аз искрено се надявах на това.

В същото време около мен започна да става нещо странно — времето се ускори и аз с изненада наблюдавах как появилото се на хоризонта слънце за броени секунди изминава пътя си по небосклона и над града се спуска нощ. Това се повтори няколко пъти, и всеки път луната беше все по-пълна и по-пълна, докато не се превърна в идеален кръг. И тогава непонятната сила ме хвана за яката и го повлече нанякъде.

Под мен прелитаха къщи, улици, квартали… И ето вече бях пред добре познатата ми сграда. Прокълнатата къща стоеше като непоклатима черна грамада, зловеща и загадъчна.

Бледата лунна светлина сякаш не искаше да го възкресява от тъмнината, осветявайки всичко друго, само не и мистериозната сграда.

Изведнъж в главата ми се появи глупавата мисъл, че тази къща е жива. Тя сякаш ме наблюдаваше… За един миг силуетът на Прокълнатата къща се разми и се оформи в нещо ужасно… Не можеше да се нарече точно лице — нямаше нито очи, нито нос, нито уста, нито каквито и да са други човешки черти. Но пък имаше огромна зъбата паст, всъщност, то цялото беше уста. И сякаш почувствало, че го разкрих, то още по-широко отвори уста. Усетих, че започва да ме засмуква, и се опитах да се изплъзна, но не се получаваше… и отново времето се ускори — луната за броени секунди изчезна от небосклона и слънцето изгря. Погледнах към Прокълнатата къща и не открих никакви видими следи — беше притихнала до следващото пълнолуние.

* * *

Отворих очи и известно време просто лежах неподвижно, асимилирайки поредното ужасно видение. От започването на виденията винаги постъпвах така след всеки сън — припомнях си го отначало докрай, подреждах и анализирах. И сега направих точно същото, лежейки на… На пода?!

Скачайки на крака, аз силно се олюлях и едва не паднах назад. Тялото така ме болеше, сякаш ме бяха ритали цяла нощ.

Така. Къде ли се намирах? Пак някакво мазе… От малкото, обковано с прогнили дъски прозорче, се процеждаше светлина, значи вече беше ден. Как бях попаднал тук? Спомнях си, че хукнах след Алиса, после се появи вампирът… И после се събуждам в мазето. Много странно.

Огледах се за врата. Аха, намерих я. Дали беше заключена? Би било забавно — опитват се да задържат ученик на Академията в някакво мръсно мазе с помощта на обикновена врата. Или не беше обикновена? Изглежда някъде бях загубил очилата „Пелена“ и сега не можех да видя енергийните потоци. А ако се опитам да сплета заклинание, да кажем, Въздушен юмрук? Отлично. Сега без проблем мога да избия вратата.

Впрочем не се наложи да избивам вратата, тя дори не беше заключена. Погледнах навън и се огледах. Стара, порутена къщичка, хора няма, и явно никой не се канеше да ме спира. Така че, тук работата е друга. Дотук сам не съм допълзял, бих си спомнил, значи някой ме е довлякъл по някаква причина. Сигурно е бил онзи вампир, но за какво му е да ме пъха в мазе?

Излизайки на улицата, аз примижах на яркото слънце. Около мен бяха порутените и неугледни къщурки на „сребърния“ квартал. Странно, наистина ли съм отишъл толкова далеч, преследвайки Алиса?

Слънцето днес напичаше твърде силно, по-добре беше да сложа качулката.

Без да се колебая, аз попитах минувачите за пътя към Пазарната улица и се отправих към Прокълнатата къща. Почти се боях да си представя как изглежда сега… след всичко, което се случи в нея.

Все пак Крайдол беше удивителен град. Тази нощ стана такава… става ми страшно само като си помисля за тази касапница. А градът си живееше, все едно нищо не се е случило — хората се занимават с техните си работи, сякаш не е имало никакви пълчища от плъхове.

В главата ми ставаше дракон знае какво — мислите ми се движеха много бавно, а целият околен свят възприемах през някаква мъгла. Тялото ми беше сякаш от памук и трудно ми се подчиняваше. В същото време бях толкова отнесен, че дори не можех да обърна внимание на това и да се притесня.

Когато приближих Прокълнатата къща, не повярвах на очите си — улицата беше абсолютно чиста и, което беше още по-удивително, в двора отново имаше красива градина, дори по-хубава от предишната! Даже забитата в земята ограда беше на мястото си и беше боядисана с прясна боя.

— Е, браво — възхитих се аз.

Едва пристъпих към вратата и от къщата изскочи Чез.

— Зак! Къде беше?!

Той се хвърли върху мен и едва не ме събори на земята.

— Къде изчезна цяла нощ?

— Спокойно — помолих аз Чез, оправяйки качулката си. — Твърде съм уморен…

На виковете му дотичаха и останалите — братя Викерс, Даркин, Велхеор и дори Алиса.

— Търсихме те из целия град!

— А медальона? — попитах аз. — Можехте да ме намерите по него.

— Той е извън обхват — съобщи ми Невил. — Къде си го дянал?

Уф, пак съм го загубил по време на вчерашната битка. Макар че ако беше така, приятелите ми трябваше да го намерят някъде наблизо. Нима вампирът е взел медальона за спомен и е изчезнал от града, извън обсега на картата? Е, това би било чудесно — тогава бих могъл да дочакам момента, когато тази напаст ще се върне в града, и да отмъстя за неговия подарък. Между другото, а може би и очилата „Пелена“ ми е откраднал, подлеца?

— Дракон да го вземе — махнах с ръка. — Хайде да влезем в къщата…

По пътя Чез успя да ми разкаже как са ме търсили из целия град до сутринта. Невил ме разпитваше да разбере къде съм се загубил, но малко вяло — явно повече го вълнуваше новодошлия друид, или по-скоро връзката му с Мелисия. Алиса и Велхеор предпочитаха да мълчат. За Алиса ясно, тя изобщо не искаше да говори с мен, но Велхеор… той ме гледаше много странно. Оценяващо и подозрително.

— Мога ли да взема един душ и после ще говорим за всичко? — помолих аз. — Че главата ми съвсем отказва…

С известно нежелание приятелите ми ме пуснаха, позволявайки ми да отдъхна малко и да дойда на себе си.

Под душа ме очакваше нова изненада. Много неприятна! Вампирът беше ми откраднал не само медальона и очилата, но също справочника със заклинания и… и дневника на лудия Майстор! Тях не бих могъл да ги загубя, те бяха в затворен джоб, от който нищо не може да падне физически! Дракон да го вземе… всъщност не, ще мина без помощ и сам ще се справя с него. Ще го намеря и ще го разкъсам на парчета!

Стоейки под горещите струи вода, аз с огромно удоволствие и подробно си представях какво ще направя с вампира. Цялото ми същество просто кипеше от ярост. И дори рязката смяна на водата от гореща на ледена не можа да охлади моя плам.

Бързо изскочих от банята и облякох чиста ливрея.

Така, спокойно. Защо да хабя нерви за някакъв си жалък зъбат крадец?

Погледнах в огледалото, канейки се да се среша порасналата си коса, и онемях. На врата ми отчетливо се открояваха две червени точки. Не стига, че този сеонец окраде всичките си ценности, но и ме е ухапал! Зъбат изрод! Ето защо ми беше неуютно под слънчевите лъчи…

Краката ми изведнъж се подкосиха и аз бавно се отпуснах на пода. Впрочем, аз не бях някоя надута дама, че да припадна от шока. Просто… лека слабост в краката…

Идвайки на себе си, аз станах и тръгнах обратно към стаята. Сега не исках абсолютно нищо…

— Хей, Зак, как е самочувствието?

Вампирът изскочи иззад ъгъла така внезапно, сакаш специално искаше да ме изплаши. Но нямаше успех — в сегашното си състояние реагирах на заобикалящото ме твърде бавно, за да се изплаша.

— Прекра-асно — проточих аз. — Ако не възражаваш, бих искал да почина малко…

— Разбира се, разбира се. — Велхеор се ухили в подигравателна усмивка. — Може ли само първо да погледна шията ти?

— З-защо? — със заекване попитах аз, сграбчвайки яката с ръце.

— Любопитно ми е — сви рамене вампирът. — Мисля, че си се променил малко след последната ни среща.

— Изкъпан съм? — предположих аз.

Велхеор се втурнаха към мен, хвана ме и ме вдигна във въздуха.

— Я да видим какво имаме тук?

С едната си ръка ме държеше във въздуха, а с другата дръпна яката.

— Така си и мислех — Велхеор докосна раните на врата ми. — Откога?

— От тази нощ — отговорих аз, мятайки крака във въздуха. — Може ли все пак да ме пуснеш на пода? Чувствам се… недобре.

— Да — леко объркания вампир ме свали на пода. — Кажи ми, кой те е ухапал?

— Един вампир от клана Сеон — въздъхнах аз. — Веднъж имахме спор с него, и той решил по този начин да си отмъсти. Затова ме нямаше цяла нощ — търкалях се зашеметен в едно мазе.

— Кога намерихте време за всичко това? — изненада се вампирът и тръгна с мен. — Мина само някаква си седмица, а вие вече целия град обърнахте с главата надолу.

— Сам се учудвам — отворих вратата на стаята си и с жест поканих Велхеор. — Влез.

Вампирът се огледа с интерес.

— Добре си го измислил, — похвали ме той и седна на стола. — Е, какво планираш да правиш сега?

О, да, имах няколко прекрасни плана.

— Ще намеря гадината и ще го разкъсам на части — замечтано казах аз, наслаждавайки се на всяка дума.

— Последният път, когато те срещнах, не беше толкова самоуверен — каза Велхеор.

Разбира се, спомнях си. Така бях изплашен от него, че едва не загубих съзнание, а и той се държеше подобаващо — всячески се стараеше да ме ужаси. А сега гледах на всичко по различен начин, включително и на вампирите. А и след последните събития беше станало много по-трудно да ме изплаши.

— При последната ни среща още не бях начинаещ нисш вампир.

Пльоснах се на леглото.

— Ти и сега не си вампир — успокои ме Велхеор. — Изглежда, че си от тези, които се превръщат в течение на няколко дни.

— Това добре ли е?

— Това е нормално — сви рамене вампирът. — Има дори много, подчертавам, много малка вероятност, ти въобще да не се превърнеш във вампир. Ще поболедуваш, все едно някаква настинка, и ще се върнеш към нормалното. Но вероятността е малка, примерно едно на хиляда.

Успокои ме. А Алиса говореше нещо за едно на сто… Разбира се, аз съм Човек на съдбата, и всички тези вероятности би трябвало да работят в моя полза. Но кой знае кога и в какво точно може да се прояви това?

— И после душата ми ще почернее и ще стана също така вреден и кръвожаден като теб — тъжно се усмихнах аз.

— Е, не — изведнъж стана сериозен вампирът. — Толкова кръвожаден като мен никога няма да станеш. А за душата… сериозно се съмнявам, че тя може да почернява или побелява. Дори да почервенява ми изглежда малко вероятно. Аз ще ти кажа, като един вид специалист в тази област, душата — тя е безцветна. Освен това, духовната същност може да бъде много по-различна от характера на самия човек.

— Как така? — не разбрах аз.

— Имам една теория — в гласа на вампира се появи гордост. — Душата — това е като човешки скелет, върху който се наслагват всички жизнени ценности, навици, принципи, и в резултат се получава личност. Грубо казано, ако човек поначало има добра душа, това изобщо не означава, че той ще бъде добър. Ако е поставен в неправилна жизнена среда, то той лесно може да се превърне в хладнокръвен убиец. Въпреки че в дълбините на душата му ще го мъчат угризения на съвестта, това изобщо няма да му попречи да убива хора. Същото може да бъде и наобратно… Но това е само една теория — душата не може да бъде просто „добра“ или „лоша“, както и самия човек. Тя само определя склонността на човек към добро или зло в дадена ситуация. Впрочем, на практика всичко е много по-сложно, но мисля, че схвана идеята.

Много приблизително, честно казано.

— А какво тогава се случва в момента на трансформация на човека във вампир?

— Считам, подчертавам, това е само мое мнение, че процесът на трансформация на човека във вампир освобождава душата от оковите на разума и всичко онова, което спира хората, когато искат да направят някаква гадост. Освобождава от страха и угризенията на съвестта, разума и инстинкта за самосъхранение. Вампирът прави точно това, което иска, без никакви задръжки. Кой е виновен, че във всички хора, в една или друга степен, присъстват лоши душевни качества? Но, пак казвам, това е само теория.

Е, какво пък, поне никакво почерняване на душата ми не се предвиждаше. От друга страна, Велхеор окончателно ме обърка. Неконтролируеми вампири, които правят само това, което пожелае душата им, която, на свой ред, е устроена някак по-особено. Всичко беше твърде неясно и неопределено.

— Както вече разбра, тук без литър водка, тоест вино, няма да минеш — засмя се вампирът. — Но засега не бързай да униваш. Почини си малко, разсей се, а довечера аз ще се свържа с Ромиус и заедно ще поумуваме какво можем да направим в тази ситуация.

— Добре — въздъхнах аз. — Ще се опитам, но няма да е лесно да се разсея. Все пак след няколко дни, ако правилно съм те разбрал, аз окончателно ще се превърна във вампир.

— Да — потвърди Велхеор. — Имаш още ден-два в запас. Ще мислим. А ти… постарай се да не се ядосваш и да не се изнервяш. Разбира се, от това душата ти няма да почернее, но по-добре се дръж в ръце.

Разбира се, лесно му е да го каже. Сеонецът ми открадна справочника със заклинания, дневника, очилата „пелена“, на туй отгоре ме превърна в нисш вампир. Алиса повече не иска да говори с мен и, според мен, просто ме мрази. Келнмиир умира при много странни обстоятелства, за които все още нищо не зная. Кейтен изчезна неизвестно къде и очевидно не планира да се връща. Невил „прегоря“ и никой не знае кога отново ще бъде в състояние да използва своите способности, в допълнение, след края на практиката ме чака наказание, така че нашата петорка при всички случаи ще бъде отстранена от занятия. Някъде до града живее, лишен от памет и личност, Стил, и следващата седмица ще има пълнолуние, по време на което, според видението ми, Прокълнатата къща се превръща в странно чудовище. А за всички останали… животът е прекрасен.

— Душевно спокойствие — многозначително каза Велхеор. — Ще тръгвам, а ти полежи още малко, вземи се в ръце.

— Чакай — сетих се аз. — Искам да знам какво се е случило с Келнмиир? Как е умрял?

— После — бързо каза вампирът и изчезна зад вратата.

След разговора с Велхеор аз просто не можех да се отпусна. Той сякаш специално ми наговори един куп неразбираеми неща и окончателно съсипа настроението ми. Всъщност не, неразбираемите неща ги каза той, но настроението аз си го съсипах. Във всеки случай, и дума не можеше да става за душевно спокойствие.

Както се случваше до постъпването ми в Академията, доброто ми настроение върна моя риж приятел. Нахълтвайки в стаята, той още от вратата извика:

— Ама че си чудовище!

— Защо? — подозрително попитах аз.

— Знаеш ли какво говорят за теб нисшите вампири. Започват с това, че превръщаш всеки, който те е подразнил, в злато, а след това го разпродаваш на части…

Неволно се усмихнах.

Вампирите са приели насериозно моите истории? Забавно.

— И завършват с ходенето през огъня. За това, как ти само с меч в ръка си избивал плъховете, аз не казах нищо. Нисшите, а и не само те, са свикнали да мислят, че Майсторите не могат нищо да правят без магия. Разбирам ги — тази мисъл е успокоителна, освен това, тя не е много далеч от истината. Но ти им показва, че прекрасно можеш да минеш и без уменията на Занаята. Странно, защо не сме се сетили досега? Впрочем, ако съм с всичкия си, не бих рискувал да тръгна в челната редица да избивам плъхове — все пак в Лита ме чака прекрасно момиче, и тя със сигурност ще се разстрои, ако й занесат оглозганите ми останки.

Е, тогава не бях с всичкия си. И продължавайки в този ред на мисли, никакво момиче не се безпокои за мен, така че за нищо не се учудвай, Чез, абсолютно за нищо.

— Е, говорят си нисшите всякакви глупости. Голяма работа.

— Да, голяма работа — съгласи се той. — Само че сега те едва ли не за почетен нисш вампир искат да те приемат. Закари Никерс за тях сега е нещо като идол.

Трепнах.

Чез дори не можеше да си представи колко беше прав. Само след няколко дни, ако се вярва на Алиса, аз ще се превърна в нисш вампир. Макар и в почетен…

— Това са глупости — въздъхнах аз. — Ще се върне Кейтен…

— Между другото, много интересен въпрос! — спомни си Чез. — Нещо много се бави твоя чичо, никакви писма не идват от Академията. Някой ще ни удостои ли с обяснение къде изчезна нашият наставник?

— Може би това е твърде важна информация, за да я разкриват на някакви си ученици — предположих аз.

Чез тупна с крак.

— Значи, когато воювахме със Съществото много бяхме подходящи, а когато трябва да ни кажат информация — не сме подходящи! Ах, само да ми паднат…

— Кои? — не разбрах аз.

— Те — многозначително каза червенокосият ми приятел и рязко скочи на друга тема: — Слушай, а ти знаеш ли как е умрял Келнмиир?

— Аз? — попитах учудено. — Нямаше ме цяла нощ, откъде мога да знам?

— Ами… всички мълчат — и Алиса, и Велхеор, и дори друидът, който Невил с радост би удушил със собствените си ръце. Ти винаги знаеш, кажи ми, а? Интересно, как може да умре хилядолетен вампир?

Интересно му било.

— Не знам — въздъхнах аз и се поправих. — Засега не знам…

— Добре, хайде да слезем — огорчено каза той. — Аз вече доста огладнях, а долу подготвят банкет.

Ние с Чез се спуснахме на първия етаж, където наистина ни очакваше отрупана маса. Нисшите вампири бяха настанени в съседната зала, защото техните вкусове бяха малко по-различни от нашите, но Даркин все пак предпочете да седне с нас и да яде обичайните неща. Е, полагаше му се — сега той беше официален капитан на Огнения патрул.

Най-накрая да седна и да разпусна както трябва…

— Хей, Зак, та ние вече имаме вино! — спомни си Чез. — Би ли го донесъл от мазето?

— От мазето? — попитах малко дрезгаво. — Няма начин! Повече никакви мазета!

Всички се засмяха. Вярно — Невил, Велхеор и Алиса твърде вяло и с крива усмивка, явно не им беше до нас. Затова пък Чез и Наив се смяха за петима.

— Шега — все още смеейки се каза Чез и издърпа изпод масата кошница с бутилки.

— Глупава, между другото — измърморих аз раздразнено.

Масата се огъваше от ястия, доставени, както подозирах, от заведението на Гръм. В допълнение към нашата петорка в закритата част на залата бяха още Велхеор, а също Даркин и Девлин — капитаните на стражата и на младшите сътрудници на Огнения патрул. Капитаните седяха на противоположните страни на масата, очевидно стараейки се да бъдат колкото се може по-далеч един от друг. Чудех се защо ли? Същото толкова далеч, но спрямо мен, беше седнала Алиса. Мелисия с новодошлия друид изглежда бяха останали в общността, и това явно разваляше настроението на Невил — как само беше намръщен.

Всички прозорци бяха със спуснати щори, за да могат вампирите да се чувстват повече или по-малко удобно. И на мен, честно казано, ми беше много по-добре, когато не ме огряваха слънчеви лъчи. А съвсем скоро ще ми се наложи да нося също такава маска, както нисшите вампири… Освен ако, разбира се, в най-скоро време не измисля нещо.

Колкото и да е странно, първият тост го предложи Невил.

— Е, добре — той стана прав с чаша вино в ръка. — Искам да вдигна тост за нашия Огнен патрул. Ние всички сме толкова различни… но може би в това е нашата истинска сила.

Ние го подкрепихме с одобрителни викове и изпразнихме чашите си.

— Нека Зак да говори! — веднага предложи Чез. — Следващият тост — от началника!

Трябваше да ставам от стола, което не ми се искаше, че и реч да произнасям. В съответствие с настроението, тя се получи не само тъжна, а направо погребална, в пряк и преносен смисъл.

— Бих искал да пием за загиналите, нека почиват в мир. Те умряха, защитавайки жителите на града.

Пихме в мълчание. Пред очите на всеки един от нас бяха сцени от вчерашната обсада на Прокълнатата къща. А аз неочаквано си спомних как умря Съществото. Мълчаливо. То дори нямаше очи, да не говорим за уста… просто лежеше безпомощно на земята, и нищо не можеше да направи. Примитивно създание, програмирано да убива и неспособно да чувства нищо освен жажда и болка. Мелисия обеща да ни каже резултатите от проучването на останките… Може би точно затова не беше сега с нас — вършеше си работата. Много се надявах да е така, в противен случай на Невил му бяха гарантирани душевни мъки… е, почти като моите.

— Хайде все пак да не се разкисваме — ненатрапчиво предложи Чез. — Справихме се с всички тези паразити, че и със Съществото…

— Не със всички — поправи го Даркин. — Младшите сътрудници продължават да издирват остатъците от разбягалите се плъхове.

Виж ти, моето обръщение към нисшите вампири оцеля и те самите започнаха да се наричат така. Всъщност, всичко е по-добре, отколкото оскърбителното „нисши“…

— Стражата също работи неуморно — отсече офицер Девлин, недоволно поглеждайки към вампира. — Началникът ни заповяда да съдействаме във всичко на Огнения патрул.

— Тоест, вие сте длъжни да съдействате на сътрудниците на Патрула? — с усмивка уточни Даркин. — Това важи ли и за младшите сътрудници? Защото тогава излиза, че стражата трябва да се подчинява и на нашите заповеди?

— Само не на твоите — озъби се офицер Девлин. — Само това остава, да се подчиняват на някаква си мърша.

Уау! А аз си мислех, че нашият вечно излъскан страж и да ругае не може. Дори когато ни нападнаха ходещите мъртъвци, той не си позволи такъв език, а тук… какво ги свързваше тези двамата?

Колкото и да беше странно, нито Невил, нито Алиса се опитаха да спрат разправията. Обикновено тези двамата се стараеха да следят за реда в нашата компания, но сега главите им очевидно бяха заети с по-важни мисли.

— Успокойте се — изненадано ги помоли Чез. — Какво правите?

— Защо това копеле седи на една маса с нас? — изрева полицай Девлин, без да обръща никакво внимание на Чез.

— Мисля, че сега ще избия зъбите на някой — закани се Даркин, ставайки от стола си.

Велхеор, който стоеше точно до нисшия вампир, с едва забележимо движение на погледа свали Даркин обратно на стола.

— По-спокойно, по-спокойно — меко, както могат да говорят само вампирите, каза Велхеор. — Без ексцесии. Ако някой тук трябва да избива зъбите на друг, то това ще бъда аз.

Но това не беше достатъчно.

— Изглежда, че имаш нещо против вампирите? — ласкаво се обърна Велхеор към стража.

— Само против един конкретен вампир — припряно поясни Девлин.

Уау, нашият офицер се изплаши! В очите му се таеше истински, неподправен страх. Изглежда беше чувал за нашия приятел вампира-дълголетник.

— И защо не ти харесва този приятен млад човек? — попита Велхеор с такъв тон, че веднага ставаше ясно — за Девлин беше по-добре да отговори на този въпрос.

Офицерът се поколеба. Очевидно не искаше да говори за това, но пък да спори с истински вампир… беше равносилно на подписване на собствената смъртна присъда. И това — в най-добрия случай.

— Виждате ли… този отвратителен негодник…

— Е неговият любим по-голям брат — засмя се Даркин.

Брат?!

— Мисля, че братята обикновено се отнасят един към друг малко… по-различно, — учудено отбеляза Алиса. Уау, вампирката толкова беше изненадана от признанието на Девлин, че се разсея от мрачните си мисли.

Дори и Невил, който сигурно през цялото това време си мислеше за мистериозните взаимоотношения на Мелисия с новодошлия друид, показа някакъв интерес към разговора ни.

— Любим?! — извика офицер Девлин. — Аз го ненавиждам!

— Тогава го убий — неочаквано предложи Велхеор, — след като е такава гадина.

— Ти какво? — задавих се аз. — Отвратителен съвет.

Колкото и да е странно, Девлин сподели моето мнение.

— Не мога — сякаш за да оправдае, каза той. — Той е… мой брат, и… — гласът му започна да укрепва. — Аз съм офицер от стражата, а не убиец!

Даркин с подигравателна усмивка гледаше мъките на по-малкия си брат.

— А ти какво се усмихваш? — Велхеор вдигна Даркин за яката като палаво кученце. — Така ли ще слушаш как те оскърбява? Защо не се разправиш с него?

— Той не ме дразни — опита се да свие рамене Даркин. — Нека говори каквото си иска.

— Стига си ме баламосвал — отсече Велхеор, поглеждайки всеки един от братята. — Или сега излизате не двора и се биете до смърт, или се прегръщате и млъквате. Ясно ли е?!

Нашата петорка откровено се любуваше на способността на вампира да решава проблеми. Изглежда, че най-кървавият вампир на хилядолетието лесно можеше просто да ги изкомандва… което, като цяло, си беше съвсем логично.

Но вампирът не спря дотук. Речено — сторено. Велхеор скочи от стола си, освобождавайки мястото за Девлин.

— Бързо сядай на мястото ми — нареди вампирът. — И ще стоите и пиете вино дотогава, докато не решите всичките си проблеми.

Да, пред истинския вампир, преживял десетки векове, и изтупания страж, и самоуверения нисш вампир се чувстваха като малки непослушни деца. Примерно така се чувстваше Невил близо до Мелисия, макар че това ни най-малко не намаляваше привързаността му към нея.

Толкова различните братя послушно седнаха един до друг и, въпреки че не започнаха приятелски разговор, поне спряха да се ругаят. Във всичко това имаше само един минус — сега нямаше да разберем защо братята така се мразеха. Във всеки случай, поне докато не ми се предоставеше възможност да ги разпитам поотделно.

— Не забравяй — Велхеор размаха пръст към Даркин, — още не си заслужил прошка, белегът си остава при теб.

За какво говореше той?!

Междувременно Чез реши отново да направи опит да съживи нашата компания:

— Приятели! И все пак, въпреки всичко, днес имаме празник. Нека забравим за момент всичките си проблеми и да се порадваме на нашата победа!

Погледнах приятелите си.

Даркин и Девлин демонстративно се игнорираха един друг, седейки на съседни столове — това би изглеждало глупаво, ако не беше толкова тъжно. Алиса гледаше навсякъде, само не и към мен, и старателно мълчеше. Невил явно искаше сега да не е тук, а в общината на друидите, така че цялото му изражение казваше само едно — „кога ще свърши всичко това?“. Велхеор продължаваше хитро да се усмихва, но, както ми се струваше, предишният му ентусиазъм се беше загубил някъде, най-вероятно там, където беше загинал Келнмиир. Дори Наив дъвчеше без особен апетит, а това само по себе си беше безпрецедентно събитие!

— Ех, за какво ли стоя тук с вас? — въздъхна Чез, виждайки безсмислието на своите опити да повиши настроението ни. — В Лита сега ме чака момиче… и скучае вероятно.

— Какво момиче, дракон да го вземе? — неочаквано за себе си избухнах аз. — Та ти почти не я познаваш! Тя вероятно отдавна се среща със здравеняка Ланс, който гордо патрулира по улиците на Лита в състава на тамошния Патрул.

Моят приятел ме погледна втрещен, неспособен да каже и дума.

— Ех… ти…

Разбрах, че явно съм преминал границата, но вече беше твърде късно.

— И ти се наричаш мой приятел?! — Чез скочи от стола. — С всички твои тайни и секрети от приятелите си… струва ми се, че скоро съвсем ще се отучиш да говориш истината!

А, така ли?!

Аз също станах на крака, за да не го гледам отдолу нагоре.

— Ако не бях аз, вие отдавна щяхте да сте мъртви!

Виж го ти, не му харесвало, че имам тайни. Това си е лична работа и аз не съм длъжен да разкривам тайните си на незнайно кой.

— Момчета, защо? — тихо попита Наив. — Ние сме приятели… екип…

— Сядай и яж, без да се обаждаш! — озъби се Чез.

— Не смей да говориш така с брат ми — предупреди го Невил.

Чез, от своя страна, погледна Викерс старши.

— Какво, друидката те излъга и сега си решил на мен да си го изкараш? Няма да стане!

— Просто семейни работи, — изсумтя Алиса.

— Невероятно — не й остана длъжен Чез. — Нима знаеш значението на тази дума?

— Млъкни — изсъска вампирката, за която темата за семейството явно беше болезнена. — В противен случай ще получиш…

— Само опитай — ядоса се Чез и създаде няколко Огнени топки. — Стана ни навик да се бием…

— Никаква магия! — едновременно извикахме с Велхеор.

Дракон да ме вземе, ако се стигне до магии…

В залата се втурна младши сътрудник и бързо каза:

— Имате гости!

Чез се опомни и бързо изгаси Огнените топки, правейки го точно навреме.

Следвайки нисшия вампир, в залата влезе самият Ромиус Никерс. В сивата ливрея на Върховен Майстор и с тояга от известното дърво „тувит“ в ръце.

— Добър ден, дами и господа. О, и ти ли си тук, Велхеор? Виждам, че имате празненство — с усмивка каза той. — Какво празнуваме?

— Масово избиване на плъхове — омърлушено се усмихна Велхеор.

Отне ми известно време да дойда на себе си и да възстановя душевното си равновесие.

— Поводи повече от достатъчно, — изтръгнах от себе си. — Моите уважения, Ромиус, отдавна ви очаквахме.

Въпреки нервността си аз си спомних за нашето споразумение да се обръщам към него на публично място само на „вие“.

— Така ли? — изненада се Майсторът. — Странно, аз изобщо нямах намерение да идвам, но Майстор Ревел искаше да говоря с теб по повод участието ти в изследванията.

Ние се спогледахме изненадано, моментално забравяйки всички разногласия.

— Но вие ни писахте, че непременно ще посетите Прокълнатата къща, веднага щом имате свободно време — неуверено каза Алиса, сядайки на стола.

— Аз съм ви писал? — изненада се Ромиус. — Кога е било това?

— Ето писмото — Невил бръкна във вътрешния джоб на ливреята. — Къде ли е… — Викерс старши учудено погледна към нас. — Сигурен съм, че беше в този джоб. Той се затваря херметически, нищо не може да падне от него!

— Почакайте — помоли ни Ромиус. — Разкажете ми всичко отначало. Какво е станало тук и къде изобщо е Кейтен? Той е вашият надзорник, нека той да ми обясни всичко.

— Дракон да ме вземе — казах тихо, сядайки обратно на стола, и повторих бавно, опитвайки се да получа максимално удоволствие от думите: — Дракон… да… ме… вземе…

ЕПИЛОГ

Келнмиир се събуди в пълна тъмнина. Тя беше навсякъде, и преди всичко в него самия — той целият се състоеше от тъмнина. Не можеше нищо да чуе или види, защото тялото му като такова просто не съществуваше. Келнмиир се чудеше как изобщо можеше да мисли.

Минало е много време, или само секунда… той не можеше да определи, защото тук нямаше нищо. Само мисли, и тъмнина…

Как попаднах тук? Спомням си, Кървавият бог ме подхвърли и… тъмнина. Може би ме е изял? По-скоро не, защото тогава щях да съм умрял, а май съм още жив… или това е самата тя, загадъчната и необяснима смърт?

Съвсем неочаквано, някъде дълбоко в съзнанието му се появи нещо чуждо, сякаш някой надничаше в мислите му.

Келнмиир притихна, опитвайки се да не мисли за нищо.

— Страхуваш ли се? — появи се съвсем чужда мисъл.

— Не — помисли в отговор Келнмиир.

— Правилно — съгласи се невидимият събеседник. — Няма от какво да се страхуваш. Аз, като истински баща, не искам да навредя на собствените си деца.

— Татко? — мислено се ухили вампирът. — Какво искаш от мен, татко?

— Правилно разсъждаваш — одобри събеседникът. — Имам за теб една много интересна мисия. Обещавам, че няма да скучаеш, а наградата ще надмине всичките ти очаквания.

Преводът е направен специално за „Моята библиотека“ и се публикува в нея със съгласието на автора.

Оформление на корицата: gogo_mir, 2012 г.

За корицата е използвана картина от Олег Бабкин.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Прелюдия

Акт първи — нервен

Действие 0

Действие 1

Действие 2

Действие 3

Действие 4

Действие 5

Действие 6

Действие 7

Действие 8

Действие 9

Акт втори — тайнствен

Действие 0

Действие 1

Действие 2

Действие 3

Действие 4

Действие 5

Действие 6

Действие 7

Действие 8

Действие 9

Акт трети — семеен

Действие 0

Действие 1

Действие 2

Действие 3

Действие 4

Действие 5

Действие 6

Действие 7

Действие 8

Действие 9

Действие 10

Действие 11

Епилог

Допълнителна информация

Заслуги