ЕЛИЗАБЕТ ЛОУЕЛ

НИКОГА НЕ Е КЪСНО ДА УМРЕШ

Превод: Дори Габровска

chitanka.info

Могъщото семейство Куинтрел винаги е привличало общественото внимание. След смъртта на баща си губернатор Джош Куинтрел се подготвя за оспорваната надпревара за президентския пост — доста неподходящ момент за ровене в семейни тайни. Ексцентричната леля на губернатора обаче иска точно това от генеаложката Карли Мей. Младата жена търси отговори за личния живот на кандидат-президента, починалия му баща, парализираната му майка и убитата му сестра-наркоманка. В резултат животът на любопитната Карли е заложен на карта. Тя няма на кого да се довери, освен може би на Дан Дюран, опасен и тайнствен мъж, свързан с миналото на семейство Куинтрел. За да оцелее, тя се нуждае от съюзник. Проследяването на кръвните връзки на богатите и жадни за власт може да се окаже доста мръсна работа, а някои тайни са направо смъртоносни…

Наелектризиращо повествование и напрежение, остро като бръснач. Бестселъровата авторка Елизабет Лоуел още веднъж ни доказва защо е една от най-добрите в жанра…

На Ерик и Миранда

Бъдещето е ваше

ПРОЛОГ

Близо до Таос, Ню Мексико

Януари, вторник, 3 ч. през нощта

Бушуващата зимна буря караше старата къща да стене и охка като човек на прага на смъртта.

Някой щеше да се озове там. Скоро.

Призрачната усмивка не подсказваше нищо.

Никой не видя как неканеният посетител беззвучно и плавно пристъпи по старинния персийски килим. Никой не чу как се отваря вратата към библиотеката.

Болничното легло и кислородната бутилка изглеждаха не на място край редиците подвързани с кожа книги и портретите в позлатени рамки на Андрю Джаксън Куинтрел Първи и жена му Изобел Мерседес Арчулета и Кастийо. Амбицията, създала едно от най-големите ранча в Ню Мексико и дала старт на политическите кариери на бъдещите Куинтрелови, блестеше в ясните сини очи на Ей Джей Куинтрел. Не по-малката амбиция на един от най-старите родове в Ню Мексико личеше и в лешниково зелените очи на Изобел.

Старецът в болничното легло беше техният внук. Огънят на амбицията бе почти изтлял у него. Той щеше да завърши живота си там, където го бе започнал — в ранчото „Куинтрел“. Никакви болници, никакви сестри, никакви доктори. Никакво суетене, мрънкане, престорени усмивки, даващи надежда.

Надежда нямаше.

Почти век сенатора се бе наслаждавал на богатството, престижа и властта на семейство Куинтрел. В продължение на осемдесет години бе ръководил семейството със здрава ръка и абсолютна власт. Сега бавно се предаваше на конгетивната сърдечна недостатъчност. В момента кислородът му помагаше да спи по-спокойно. След малко нямаше да може. Тогава щеше да се задуши.

Умирай, старче. Не можеш ли просто да пукнеш и да спестиш усилията на всички ни?

Не се чуваше никакъв звук, освен забавеното, повърхностно и равномерно дишане на Андрю Джаксън Куинтрел Трети.

Живял си като езически крал. Не можеш ли просто да умреш като такъв? Не, на теб ти трябва всичко — и животът на езичник, и християнският рай.

Отец Ройбал щеше да дойде отново тази сутрин, за да прикани сенатор Куинтрел да пречисти душата си от греховете и да помоли за Божието опрощение. Опрощението щеше да е там, на разположение.

Както винаги става с блудните синове.

Изповедите може да носят покой на душата, но са ад за живите. Аз не искам да живея в ада, старче.

Време е ти да се озовеш там.

Най-после.

Облечените в ръкавици ръце издърпаха тръбичката с кислорода от носа на Сенатора. После облечените в ръкавици ръце взеха една възглавница от леглото и я притиснаха нежно, твърдо и безпощадно върху лицето на стареца. Дишането се забави и спря. Отначало той се раздвижи леко, после напрегнато, почти яростно, но не можеше да мери силите си със смъртоносната нежност, която го лишаваше от въздух. Една минута, две минути и всичко свърши, дишането и сърцето спряха, смъртта зае мястото на живота.

За още по-малко време убиецът заличи следите от присъствието си — пъхна обратно тръбичката за кислорода, върна възглавницата на мястото й и излезе навън, в горчивите обятия на нощта.

1

Близо до Таос

Неделя сутринта

Двама мъже присвиваха очи заради вятъра и се взираха в семейното гробище на Куинтрелови. То се намираше на неколкостотин метра по-ниско и на двеста метра от основата на дългата, назъбена клисура, където стояха те. Бяла ограда от ковано желязо обикаляше гробището, сякаш смъртта би могла да бъде отделена с нещо толкова просто.

В края на долината черните силуети на пиниите се извисяваха над тънката снежна покривка. Клоните на тополите в цялата долина бяха оголени от зимата, светлееше само крехката им кора. Назъбеният правоъгълник и покритата с мушама купчина червена пръст наблизо изглеждаха не на място в черно-белия пейзаж. Три гарвана клечаха на мушамата, като гости, очакващи почерпка. Полиран ковчег висеше над прясно изкопания гроб, в очакване свещеникът да даде сигнал за спускане.

Първата кола от погребалната процесия се появи и спря до богато украсената ограда. Нямаше да има много коли, защото службата тук бе ограничена само до свещеника и най-близките роднини на Сенатора. Публичното опело се бе провело предния ден, в Санта Фе, и на него присъстваха всички медии, богатите и известните си разменяха лукави усмивки, енергични ръкостискания и неискрени комплименти, а величествената катедрала бе изпълнена с мириса на умиращи цветя.

Скрит под един висок бор, Даниел Дюран машинално погледна през рамо, за да се увери, че силуетът му не се вижда отдолу. Не се виждаше. Не се виждаше и баща му.

Двамата не бяха известни или скандално прочути. Не бяха поканени нито на опелото, нито на погребението на починалия, когото всички наричаха Сенатора. Дан не се беше впечатлил от липсата на покани. И без това нямаше да отиде.

Тогава какво правя тук?

Това бе добър въпрос. На който нямаше отговор. Дори не бе сигурен, че иска да го научи.

Вятърът вееше яростно откъм високите върхове на планината Сангре ди Кристо и носеше мирис на сняг и далечина. Времето бе точно такова, каквото повечето хора мразеха. Задънено време. Невъобразимо време. Време, което е толкова властно, че свежда човечеството до една забавна бележка под черта в четиримилиардната история на Земята.

Дан харесваше такова време. Хората наистина му изглеждаха забавни. Смешни. Само така можеше да запази разсъдъка си.

А това беше нещо, за което си бе обещал да не мисли няколко месеца. Как да запази разсъдъка си.

Ако не загубиш главата си, когато всички останали губят своите, има вероятност ти да не разбираш ситуацията. Защо иначе ще казват, че невежите са блажени?

С мрачна усмивка той се извърна така, че раненият му крак да не поема силата на брулещия вятър.

— Трябваше да си останеш вкъщи — каза Джон Дюран.

Дан хвърли кос поглед към баща си.

— Раздвижването е полезно за крака ми.

— Този старец никога не призна, че ти и майка ти носите неговата кръв. По дяволите, той едва признаваше и законната си дъщеря.

Дан сви рамене и остави вятъра да разроши тъмната му коса, която не си беше правил труда да подстриже от месеци.

— Не го приемам лично. Той не е признал нито едно от своите копелета.

— Тогава защо се домъкнахме тук за погребението на Сенатора? И не ми разправяй врели-некипели за раздвижването на крака си. Много по-лесно ти е да правиш обиколки на градския площад в Таос, ако искаш.

Известно време се чуваше само как леденият вятър свири в клисурата. Накрая Дан отвърна:

— Не знам.

Джон изсумтя. Съмняваше се изключително умният му син да не знае защо са дошли да им мръзнат кокалите край Кастийо Ридж, за да видят как ще бъде погребан един от най-известните женкари в Ню Мексико. Но пък може би наистина Дан не знаеше причината.

— Сигурен ли си? — попита Джон.

— Да.

— Е, това е най-обнадеждаващата случка, откакто ти се появи в града преди три месеца.

Някога Дан щеше да се усмихне, но това бе преди болката да остави отпечатъка си върху лицето му и цинизмът да разяде душата му.

— Кое имаш предвид?

— Нещо ти се стори достатъчно важно, за да извървиш пет километра в снега.

Дан повдигна вежди.

— Толкова зле ли бях?

— Не — отвърна баща му бавно. — Но си различен. Усмивката ти никаква я няма. От теб лъха на стомана. Не се смееш. Мълчиш повече. Сякаш не си на трийсет и четири, а на сто.

Дан не опита да спори. Това беше самата истина.

— Не е само заради раняването — каза Джон и кимна към десния крак, където металните пирони и болката раздираха плътта на сина му. — Мускулите и костите заздравя ват. Чувствата… — Той въздъхна. — На тях им трябва повече време. А понякога изобщо не заздравяват.

— Мислиш за мама и за това, което е станало с нейната майка.

Джон кимна.

— Тя още не говори за това.

— По-добре.

— Преди време не мислеше така.

— Преди време не разбирах, че не трябва да се разлайват кучетата, и не бях чувал за заровените тайни. Сега вече знам.

Точно това тормозеше Дан. Снахата на Сенатора, Уинифред, се бе развихрила да разлайва кучетата наляво и надясно. Рано или късно и тя щеше да изрови някоя от заровените тайни и да пробуди нещо, което беше толкова брутално, че неговата собствена майка нито веднъж не бе посмяла да говори за него дори с човека, когото обичаше.

Двамата мъже мълчаливо изгледаха лъскавата бяла катафалка, спряла до портата на гробището. Двойката на задната седалка, Джош Куинтрел и жена му Ан, изчакаха шофьорът да им отвори вратите на колата. Синът им Ей Джей Пети, на когото викаха Анди, слезе от колата и се извърна с гръб към ледения вятър. После се появиха родителите му, облечени в черни дрехи, досущ като гарваните край гроба.

Втора кола паркира наблизо. Една висока кокалеста жена слезе и се изправи срещу бръснещия вятър, олюлявайки се съвсем леко, от което едва пролича възрастта й. Стоманеносивата й коса под черната дантелена кърпа я открои от останалите — Уинифред Симънс и Кастийо, снаха на мъртвия Сенатор, жена, която за повече от седемдесет години не бе намерила мъж — или каквото и да било друго, — без когото да не може да живее.

— Ходещ ад — каза Джон почти с възхищение.

— Така ли наричаш човек, който търси заровени тайни, тропайки с крак и ритайки всичко пред погледа си?

Джон поклати глава и млъкна. Не знаеше защо Дан е разстроен от това, че Уинифред се е заела да рови миналото на рода. Когато го попита направо какъв е проблемът, Дан млъкна, наежен и непроницаем. Джон не повтори въпроса си. Макар да беше работил за няколко федерални служби, синът му никога не беше говорил за работата си. Дори и след като напусна държавната служба и постъпи в „Сейнт Килда Кънсалтинг“, той пак не каза нищо за работата си.

Още една фигура слезе от колата е гъвкавата енергичност на младостта. Която и да беше жената, тя се губеше в огромното палто, стигащо до глезените й. Вятърът издуха кърпата от главата й. Тя я сграбчи с облечената си в ръкавица ръка и я завърза по-здраво. Но за момент наситено кестенявата коса пламна в зимната светлина с ярките цветове на живота.

— Това тя ли е? — попита Джон.

— Глупачката, която се кани да се зарови в тайните на Куинтрелови? Да, тя е, Каролина Мей, или Карли, както я наричат приятелите й.

— Проверил ли си я?

— Ти как мислиш?

— Проверил си я. И?

— Сладката Карли си няма никаква представа с какво се захваща.

Джон изсумтя.

— Лошо.

— Стават такива работи.

Портата издрънча от отварянето и гарваните литнаха към клоните на една топола, където продължиха бдението си.

2

Семейното гробище на Куинтрелови

Неделя сутринта

Карли Мей беше израснала в скалистите планини на Колорадо, което означаваше, че бе свикнала с режещия студ на зимата в планината. Въпреки това ръцете й се бяха вкочанили под черните ръкавици, които си бе купила набързо за погребението. Една част от Карли, тази част, която обичаше да проучва и пише семейни истории, се чувстваше поласкана да присъства на семейното погребение на сенатор Куинтрел. Останалата част от нея се чувстваше като натрапница, защото тя не бе от това семейство. Нищо ново. Беше се чувствала така цял живот.

Надявайки се да изглежда достатъчно съсредоточена в погребалната церемония на един човек, когото никога не бе срещала, Карли мислено проверяваше списъка с дрехи и електронни устройства, които бе натъпкала в малкия си джип. Когато четири седмици по-рано Уинифред Симънс бе настояла Карли да дойде, за да се заеме с историята на семейство Кастийо, тя бе изпратила по куриер част от нещата, необходими за генеалогическите си проучвания. Но когато пристигна там предната нощ, изтощена от шофирането от дома си в Северно Колорадо, никой не я очакваше.

Карли потисна прозявката си и се втренчи в гроба. Това бе причината за бързането й — да присъства на погребението на един легендарен човек и да разкаже на поколенията за него.

— … да не скърбим за кончината на един велик човек — каза свещеникът, — а да отпразнуваме прехода от тленно то към…

Карли се насили да запази сериозното си изражение, докато свещеникът предъвкваше Шекспир и го нагаждаше към хвалебствията за бившия сенатор. Тя хвърли кос поглед към другия човек в расо — един свещеник, който се бе надявал да ознаменува преминаването на умиращата знаменитост в лоното на католицизма. Отец Ройбал бе тук по специалната покана на единствения жив син на Сенатора — Джош Куинтрел, който бе губернатор на големия щат Ню Мексико. Въпреки оказаната му чест добрият отец Ройбал имаше вид, сякаш предпочита той да провежда службата, вместо да си мълчи. Или просто се чувстваше нещастен, защото бе загубил една от най-известните души в страната.

Вятърът бушуваше и забиваше ледените си нокти в земята. Ан Куинтрел придърпа дългото до средата на прасците палто от самур по-плътно към тялото си и нахлупи бялата си качулка. Вчера, в Санта Фе, където постоянно примигваха светкавици и камери, тя бе облечена в семпло черно вълнено палто. Тя бе родена, за да носи самурени кожи, а не вълна — нещо, което двамата със съпруга й старателно криеха от избирателите. Колкото и синя да бе кръвта във вените им, когато камерите се намираха в близост до мъжа, който хранеше амбиции за президентския пост, той се обличаше скромно като Ейбрахам Линкълн и държеше жена му да прави същото.

Карли отбеляза пищното самурено палто на Ди със същото безразличие, с което бе запаметила кашлицата на мис Уинифред от време на време, както и бръчиците от умора по лицето на губернатор Джош Куинтрел. Дори и когато си минал шейсетте, не е лесно да преживееш загубата на баща си.

— … с благословените, които тръгнаха по самотния си път…

Сега свещеникът цитираше Милтън. Карли бързо сведе глава, за да скрие усмивката си, и съжали, че не е проявила достатъчно смелост да донесе диктофона си на гробището. Не искаше да й убегне никой от дребните факти, които от суха генеалогия щяха да превърнат семейната история на Куинтрелови в пулсираща история за надежди и загуби, любов и омраза, успехи, сълзи и смях. Но тя бе тук едва от няколко часа и не бе посмяла да поиска разрешение да запише частната погребална служба.

Свещеникът продължаваше да говори, макар публиката да му показваше по всякакви начини, че страда от студ и покруса. Дори безпощадният вятър не можеше да накара този човек да побърза. Беше дошъл с огромен запас от баналности и възнамеряваше да изрече всяка една от тях.

Карли престана да го слуша. Въпреки опита си в проучване и писане на семейни истории досега не бе присъствала служебно на нито едно погребение. Обикновено я викаха преди това — когато някой бе почувствал хладния шепот на смъртта и за пръв път бе осъзнал тленността си. Точно тогава хората пожелаваха да затвърдят мястото си не само сред мъртвите, но и сред живите.

Щом ме видите, ще разберете, че и вас ви чака смъртта.

Тя размърда вцепенените си пръсти в платнените ботуши, които не бяха предназначени човек да стои върху замръзналата земя, докато един свещеник с посредствен интелект се опитва да обхване най-великото тайнство на живота, мародерствайки творбите на мъртви поети.

— … горящи в леса на нощта…

Беше дошъл ред на Блейк. Карли погледна изпод дългите си черни мигли в опит да види как публиката реагира на нескопосаните хвалебствия. Андрю Джаксън Куинтрел Пети изглеждаше леко позеленял, но това бе резултат по-скоро от зверски махмурлук, отколкото от думите на свещеника. Лицето на Ан Куинтрел бе напълно безизразно, ако не се броеше изражението на мимолетно безпокойство, когато поглеждаше към двайсет и три годишния си син, за да се увери, че той още се държи на краката си. Джош изглеждаше изтощен и тъжен или може би просто бе измръзнал и отегчен. При професионалните политици човек не можеше да е сигурен. Той определено бе привлекателен мъж, висок и с хубава стойка въпреки шейсетте си години, с развята от вятъра сребриста коса и искрящи сини очи.

Госпожица Уинифред имаше гарванови очи и мрачно изражение. И тя бе висока и изправена, но нямаше мускулестото тяло на племенника си. Беше мършава като оголените от зимата тополи.

— … притискат го зелен и леден…

Още един изнасилен поет. Карли преглътна трудно, но издаде неволен звук. Усети, че госпожица Уинифред я гледа, и стисна устни. Сега не бе подходящ момент да изпуска от контрол особеното си чувство за хумор.

Мисли си за нещо тъжно, каза си тя строго. Представи си как се обръща в гроба Дилън Томас.

Един гарван издаваше протяжни звуци, говорейки си сам в клоните на тополата. За утеха на Карли звуците много приличаха на смях. Тя прехапа устната си силно и прикри емоциите си зад безизразна физиономия. Точно това правеше и през всичките си години в училище, когато им даваха за домашно да проучат историята на родителите си или и задаваха въпроси за семейството й.

Тя беше осиновена. Досието й бе запечатано. Край на домашните работи и на небрежните разговори.

Но това не променяше чувството, че е различна, че е извън основния поток на човешкия опит, безименна и отхвърлена от нечие родословно дърво.

Стига самосъжалени, каза си Карли. Марта и Глен ме отгледаха по-добре, отколкото повечето биологични родители отглеждат децата си.

Тя се размърда, опитвайки да съживи замръзналите си крака.

Свещеникът бе от някаква по-издръжлива материя. Само устните му се движеха.

Анди погледна крадешком към Карли и й намигна. Тя не му обърна внимание. Дори и без зеленикавия оттенък на кожата, този потомък на рода Куинтрел никак не й харесваше. Беше прекалено самовлюбен. За нещастие, освен децата на работниците Карли бе единствената жена под четирийсет години в цялото ранчо. Две секунди след запознанството им Анди беше решил, че тя ще внесе разнообразие в скучните му селски нощи.

Най-после свещеникът свърши с научените цитати и направи знак да положат ковчега в гроба. Механизмът се задвижи бавно и звучно. Когато спускането най-после спря, Джош хвърли задължителната шепа пръст върху ковчега.

— Пепел при пепелта, пръст при пръстта — промълви той тихо.

Уинифред изненада всички, като хвърли две шепи пръст. Изражението й подсказваше, че би искала да изсипе всичката пръст наоколо и да приключи с това и със Сенатора.

Карли мислено отбеляза удоволствието на работодателката си от смъртта на Сенатора. Дори и някой от семейството да бе изненадан от действията на Уинифред, не личеше. Това също заинтригува Карли. Емоциите бяха плътта и виното на семейните истории.

Щом губернаторът и съпругата му се отдръпнаха от гроба, отец Ройбал се приближи към Джош.

— Моите съболезнования, синко. Въпреки че Сенатора не успя да ми се изповяда, чувствам, че Бог ще приветства душата на този добър човек в своето царство.

Уинифред издаде звук, досущ наподобяващ граченето на гарвана.

Джош не й обърна внимание.

— Благодаря ви, отец Ройбал. Вие и вашата църква носите утеха на мнозина от жителите на Ню Мексико. Няма да пропусна да изразя признателността на семейство Куинтрел и в бъдеще.

Отецът кимна. И той като Джош знаеше, че много от жителите на щата са католици. Всяко добро дело, извършено от губернатора за католическата църква, щеше да впечатли голям брой гласоподаватели.

— Може ли да идвам да говоря с вас, както правех с баща ви? — попита Ройбал.

— За разлика от Сенатора аз съм доволен от моята религия — отвърна Джош непринудено. — Ако това се промени, ще потърся съветите ви.

Ройбал беше млад и амбициозен, но не беше глупак. Той прие отказа с достойнство.

— Вие и семейството ви ще присъствате в молитвите ми.

— Благодаря ви, отче. — Джош хвана лакътя на Ан, за да й помогне по замръзналата земя към погребалната кола. — Молитвите са винаги добре дошли.

Карли проследи с поглед как първата двойка в щата се отправи към относителната топлина на колата, следвана от протестантския свещеник и католическия отец. Всеки от божиите служители имаше отделен скромен автомобил. Вратите на колите се отваряха и затваряха с поредица от резки шумове.

Тя погледна Уинифред с надежда. Старата жена гледаше към гроба със странно изражение. Може би съжаление или пък дори удоволствие. Може би лошо храносмилане. Карли не познаваше Уинифред достатъчно добре, за да прецени. Но ако трябваше да се обзаложи, би посочила мрачното удоволствие.

— Карли — повика я Анди, — защо не се качиш при нас? Има достатъчно място. Можем да си поговорим за семейството и така нататък.

Уинифред го прониза с убийствен поглед.

— Плащам на нея да се занимава с това, не на теб. Когато поискам тя да те интервюира, ще ти го съобщя.

— Ей, законното робство отдавна е отменено — възрази Анди. — Тя е достатъчно голяма. Може да говори от свое име.

— Естествено, че мога — каза Карли отчетливо. — Благодаря за предложението да пътувам с вас, но двете с госпожица Симънс и Кастийо трябва да обсъдим доста неща, преди да съм готова да започна интервютата с членовете на семейството.

— Аз няма да съм тук още дълго — предупреди я Анди.

Слава богу. Карли с усилие скри усмивката на облекчение.

— И разговори по телефона ще ми свършат работа.

— При тях се губи личният контакт.

— Трудностите правят работата още по-интересна.

Анди присви сините си очи, после се обърна и пое с наперена походка след родителите си.

Уинифред се засмя, а гласът й прозвуча ръждясало като предупредителните викове на гарваните:

— Същият е като Сенатора. Вярва, че никоя жена на света няма да откаже да разтвори краката си за него.

Карли се поколеба, после реши, че това трябва да бъде обсъдено в някой момент, и се запита дали не може да стане веднага.

— При проучванията ми дочух намеци, че на младини Сенатора е бил много… хм… активен сексуално.

— Надигаше всяка пола, до която се е докосвал, а успяваше да се докосне до повечето. Когато стана прекалено стар, за да се справя, си купуваше от онези хапчета за ерекция и продължи така до смъртта си.

Карли повдигна вежди.

— Успявал е да държи медиите настрана от романтичния си живот.

— В това нямаше никаква романтика. — Уинифред изви тънката си горна устна. — Похот — това бе всичко. Репортерите знаеха много добре как той прекарва нощите и обедните си почивки. Но по онова време политиците можеха да развратничат колкото си искат, дори и без съгласието на жената, и никой не обелваше и дума. После дойде ерата на Клинтън. — Уинифред махна с ръка. — Но тогава Сенатора вече се разделяше с политиката. А историите за неговите компаньонки и проститутки изобщо не бяха новост.

Карли издаде характерен звук, с който да покаже, че слуша съсредоточено. В това я биваше най-много: да слуша. И да запомня.

— Кои са онези хора? — попита тя, загледана отвъд оградата. — Онези, които не дойдоха при гроба.

Уинифред погледна двойката, чакаща търпеливо пред портата.

— Пийт и Мелиса Мур. Служители. Той беше счетоводител на Сенатора. Тя е икономката.

Онази, която забрави за моето пристигане?

Но Карли не каза нищо на глас. Смъртта на Сенатора навярно бе обърнала цялата къща наопаки. Когато се запознаеше с Мелиса, щеше да разбере дали недоглеждането е било умишлено. Надяваше се да не е имало нищо такова, но в същото време бе подготвена да открие противоположното. Често се случваше да не я посрещнат с отворени обятия в семейство, чиято история е била наета да документира. Важна част от работата й бе да обезоръжава враждебни хора, да ги кара да се отпускат и да се разкриват пред нея.

— Е, няма нужда да стоим и да мръзнем тук — каза Уинифред. — Да оставим гробарите да си свършат работата. А после аз ще си купя червени лачени обувки и ще танцувам на гроба на дъртия женкар.

И тя се отправи към колата си с походката на жена с десетилетия по-млада от нейните почти осемдесет години.

Карли погледна за последен път гроба, опитвайки да запомни подробности като цветове, температура, вятър, мирис. След секунди долови смътно движение по хребета на отсрещния край на долината. Вдигна глава точно навреме, за да успее да види два силуета, които се спуснаха по склона и изчезнаха от погледа й.

Някой не си беше направил труда дори да застане до оградата.

Когато опозная Уинифред по-добре, ще я попитам кой друг би искал да танцува върху гроба на Сенатора.

Единствените сълзи на това погребение бяха причинени от ледените нокти на вятъра.

3

Таос

Неделя следобед

Семейство Дюран живееше в покрайнините на Таос, отвъд туристическия район с остарели кирпичени къщи и модерни паркинг метри, отчитащи минутите със сребърни монети. Семейство Дюран обитаваха една част на Таос, която малцина виждаха. Място със скромни къщи, сгушени сред оголени от зимата пасища, заобиколени от върбови плетове и огради от бодлива тел.

Джон вкара колата в тесен схлупен гараж, който някога е бил част от конюшнята, и изгаси двигателя на камиона си. Въпреки че къщата бе на повече от двеста години, бяха прокарани модерни алармени инсталации. Датчици за движение палеха лампи, които осветяваха всяка изтъркана от времето кирпичена тухла. Самото място бе чисто. И двамата родители на Дан не понасяха боклуци, вехтории и счупени машини, разпилени из двора. Някои от съседите смятаха, че всеки си има право на собствено сметище в двора, но никой не се трогваше от това. В Ню Мексико хората бяха свикнали всеки да живее според разбиранията си.

— Мама дали се е върнала? — попита Дан.

Джон погледна часовника си. Два часът.

— Би трябвало. Тя преподава след обедната служба.

— Още ли ги учи на английски?

— Това е най-необходимо на децата. Учи ги и на проста аритметика.

Дан поклати глава.

— Никога не се отказва, нали.

— За това я обичам. Има огромно сърце. И ти трябва да си намериш някоя добра жена, която да те направи щастлив.

— Вече съм щастлив.

— Така ли? По-добре си сложи табела с надпис. Иначе изражението ти може да изплаши малките деца.

— Да, да, да — съгласи се Дан, без да се ядосва. Знаеше, че баща му е прав, но това не променяше спомените му от последните дванайсет години, годините, през които се бе убедил сам колко много е животинското в него.

Прогони спомените. Те не можеха да го научат на нищо ново. Затова се беше върнал у дома с надеждата да намери нещо различно, нещо, заради което болката да живееш си струва.

Джон изчака с надежда, но Дан не каза нито дума по вече.

— Същият си като майка си. Таиш всичко в себе си.

Дан не отговори. Джон и не очакваше отговор.

Задната врата се отвори, преди кракът на Дан да докосне първото стъпало към тясната веранда. Косата на Даяна беше къса и тъмна, освен един голям бял кичур на лявото слепоочие, наследство от незнаен прародител. Тъмните й очи бяха ясни както винаги, а усмивката й огряваше неочаквано сериозното й лице. Леко закръглена и решителна като мъж, майката на Дан бе светлина в живота на много хора, включително и на сина си.

— Това определено беше дълга разходка — каза тя, докато го наблюдаваше как се изкачва по стъпалата. Загрижеността заради нараняването му личеше в очите й и напрегнатата й челюст. — Сигурно сте измръзнали.

Дан я прегърна силно, после я пусна внимателно.

— Прекалено голям съм, за да замръзна — той подуши аромата, който се носеше откъм кухнята. — На какво мирише?

Даяна погледна Джон разтревожено. Той леко поклати глава.

— Супа и пресни царевични питки — каза тя и се намръщи. — Запалих печката. Влез да си стоплиш… Да се стоплиш — поправи се тя бързо. — Дан не искаше да се споменава за ранения му крак и се преструваше, че не се е случило нищо. Въпреки това тя копнееше да облекчи болката, която понякога виждаше изписана на лицето му. — И свинско задушено. На закуска не хапна почти нищо.

Усмивката на Дан никак не се връзваше с дълбоките бръчки от мръщене край устата му.

— Вече не съм момче, мамичко. Възрастен съм.

— Но… — тя преглътна възражението си. Синът й вече не бе дете, за да се суети около него, но майчиният й инстинкт я подтикваше да го прегърне и утеши. — Има и кафе. Точно каквото го харесваш.

— Адски горещо и два пъти по-горчиво — каза Джон нещастно. — Супер.

Даяна се надигна на пръсти и целуна мустака на съпруга си.

— Направих отделна кана кафе за теб.

Дан чу как майка му се киска като момиче зад него и се досети, че баща му я целува по врата. Дан се усмихна леко, почти тъжно. Колкото повече остаряваше, толкова повече се чудеше дали някога ще си намери жена или — както подозираше — бе по-подходящ за самотен живот.

Потисна стенанието си и се отпусна върху стола, издърпан близо до старата печка с дърва. Цепениците пукаха и горяха ярко, изпълвайки въздуха с аромат, който съперничеше на уханието от храната, къкреща на печката. Свали якето си и го провеси на облегалката на стола. Черното поло под дънковата му риза бе от високотехнологична материя, която дишаше, когато беше горещо, и задържаше топлината при студ. Поне така бе на теория. Винаги имаше разни неудобни моменти, когато платът сам решаваше какво трябва да прави.

Точно сега му беше толкова горещо, че бе готов да се върне в гаража отвън.

— Е, видяхте ли госпожа Ринкън, докато се разхождахте? — попита Даяна.

— Не ходихме в тази посока.

— А, значи сте видели сеньор Монтес. Как е подаграта му?

— И в тази посока не ходихме — обясни Джон.

Даяна бе започнала да сипва супа в чиниите и сега спря за момент.

— Така ли? Поне сте видели семейство Милър. Бебето им вече…

— Не ходихме там — прекъсна я Джон.

Дан зачака напрегнато майка му да попита къде са ходили.

Тя не попита. Понякога и с най-близките си бе толкова сдържана, колкото с всички останали, освен с децата. Тя сложи чиниите пред мъжете и се зае да добавя дърва в огъня.

Дан видя напрегнатия й гръб и въздъхна. Нямаше нужда да пита къде са ходили. Вече знаеше. Той не можеше да разбере как го правеше тя, но беше свикнал с тези й способности. Беше наследил от нея умението да чуе две-три думи и да зърне нечие изражение, след което да стигне до нужното заключение, докато всички останали се чудеха как той е разбрал нещо, за което никой друг не се е сетил. Това бе дарба, която идваше от лечителската кръв, от природните лекове, но Дан изобщо не се интересуваше от билки и отвари.

— Мамо… — започна той нещастно.

— Не — гласът й бе съвсем равен. Тя бръкна в джоба си за кърпичка и я допря до носа си. Появи се червено петно. После още едно. От сухия зимен въздух винаги й течеше кръв от носа. Не много, но колкото да досади. Тя отметна глава назад и притисна силно носа си. — Не желая да чувам името на злото в тази къща.

— Той беше просто…

— Той беше самото зло — прекъсна го Даяна и се прекръсти. — Не изричай името му в мое присъствие.

— Той ти беше дядо — настоя Дан.

Тя изправи глава, не усети повече кръв и напъха салфетката в джоба си. Изми ръцете си, взе изпускащи пара царевични питки и ги сложи пред Дан така решително, че те се разместиха в чинията.

Мълчание.

— Хората вършат зло — каза Дан, — но пак си остават хора. — Мълчание. — Той ми беше прадядо. Исках да… — Гласът на Дан секна. — Не знам какво исках. Просто знаех, че трябва да отида.

— Отишъл си и толкова — каза Даяна. — Сега яж.

Дан погледна баща си. Джон имаше умореното нещастно изражение, което неизменно се появяваше на лицето му всеки път, когато ставаше дума за Сенатора.

Как издържа татко да живее с болката й, с този дълбоко вкоренен страх от миналото, който тлее под повърхността на мълчанието й?

Времето лекуваше някои хора. Но при майка му ставаше все по-зле.

Дан се изправи рязко. Беше му писнало да заобикаля на пръсти семейните табута, горчивите потоци, които течаха дълбоко под спокойната повърхност на майка му. Кракът му се възпротиви на внезапното движение и остро му напомни за раняването. Чистият въздух на Таос помагаше много повече за възстановяването му от всички болници, операции и лекарства.

— Мълчанието няма да промени нищо — каза Дан спокойно. — Иначе отдавна да си се освободила. Защо искаш да позволиш на един жесток човек да съсипе остатъка от живота ти така, както е съсипал живота на майка ги?

— Защо разравяш тези стари истории? — попита Джон сина си грубо. — Яж или иди да се разходиш.

— По дяволите! — изруга Дан тихо.

— Не ругай пред майка си.

— Извинявай, мамо — каза Дан спокойно. — Все забравям, че фактите не са добре дошли тук.

— Даниел… — В гласа на Джон прозвуча предупреждение.

Дан взе якето си от облегалката на стола и каза на баща си:

— Извикай ме, когато решиш да палиш трактора.

После внимателно затвори вратата зад себе си и си внуши, че не чува плача на майка си.

Но го чуваше.

4

Ранчото „Куинтрел“

Неделя следобед

Анди Куинтрел Пети посегна да си вземе поредната бира, но баща му издърпа кутийката от ръката му.

— Трябва да изтрезнееш — каза Джош.

— Защо? — Анди махна небрежно с ръка. — Наоколо не се виждат камери.

— Историчката на Уинифред има камера и диктофонът й е постоянно включен.

— На кого му пука?

Ан Куинтрел влезе в кухнята.

— На мен. На баща ти. И на теб би трябвало да ти пука.

— Защото искате да стана сенатор, като навърша трийсет ли? — Анди се оригна шумно, резултат от двете изпити на един дъх бири. — А някой да се интересува какво всъщност искам аз, а?

Ан приглади черната си коса, която и без това имаше идеална форма.

— И какво искаш ти?

— Да изчукам някоя.

Върху лицето на Ан проблесна отвращение.

Джош се засмя грубо.

— Крушата не пада далече от дървото, а?

— Ами дядо чукаше всяка срещната, която му спираше погледа, и въпреки това го преизбираха на всички избори.

— Това беше едно време — каза Джош. — В наши дни женкарството влияе зле на общественото мнение.

— Да му го начукам на общественото мнение.

— Само него не си чукал още — каза Ан уморено. — Толкова ли е трудно да си държиш панталона закопчан?

Анди забели очи.

— Говориш като монахиня.

— Тогава се ожени — предложи Ан. — Момичето на Мериуедърови ще бъде отлична съпруга.

Анди изсумтя презрително.

— Даже някои кучки имат по-хубави задници от нейния. Само защото баща й е сенатор, не значи, че тя става.

— Става? — Джош небрежно се протегна и дръпна сина си да се изправи. — Чуй ме, Анди, чуй ме добре. Писна ми от твоята разюзданост.

— Джош… — започна Ан.

— Не сега — спря я Джош, без да отделя поглед от сина си. — Имаш два варианта. Или да пораснеш, или да постъпиш във флота. Там се справят и с по-големи лигльовци от теб.

Анди затвори очи.

— Само не и поредната лекция за това колко е важно да се служи на родината.

— Това не е лекция. А факт. Няма повече да те издържам и няма да позволя на майка ти да ти даде и петак.

Анди рязко отвори очи. От това, което видя в погледа на баща си, го побиха тръпки.

Джош кимна.

— Точно така. Затварям кранчето. Сенатора виждаше в теб себе си на младини и се забавляваше от това как прекарваш живота си в пиянство и чукане.

— Той ме разбираше — каза Анди.

— Той е мъртъв. Положението се промени. — Джош пусна сина си. — Промени се и ти или разкарай разглезения си задник от живота ми. — Анди погледна майка си. — Не — каза Джош. — Тя не може да ти помогне. Сенатора, който те разбираше толкова добре, остави всичко на мен.

— Какво ще си помислят хората, ако ти просто изхвърлиш на улицата единственото си дете? — попита Ан тихо.

— Ще му платя да се подложи на лечение в Санта Фе. След това да се оправя сам.

— Лечение? — възкликна Анди. — Ти си луд. Аз не съм алкохолик или…

— Ако откажеш да се лекуваш — прекъсна го Джош, — ще дам едно изпълнено е печал и гняв интервю на Джанет Дикстра в сълзливото й телевизионно шоу. Има повече родители с провалили се деца, отколкото стабилни граждани. От това рейтингът ми даже ще скочи.

— Само от това се интересуваш! — извика Анди. — Винаги си се интересувал единствено от това!

Джош сви рамене.

— А ти се интересуваш само от чукане. И какво?

Смесица от сълзи и гняв блесна в очите на Анди. Той блъсна Джош настрани и затръшна задната врата на кухнята зад гърба си.

— Записал съм му час в „Ню Дей Клиник“ в Санта Фе в понеделник сутринта, в десет — каза Джош на жена си. — Ако не отиде, да се оправя сам.

— Но това е толкова… внезапно — промълви тя и поклати глава.

— Само за теб. Аз бях готов да го изхвърля още преди десет години. Но ако бях казал и дума на Анди, той щеше да изтърчи да се жалва на Сенатора или на теб.

— Той е толкова млад — прошепна тя.

— Мъжете на неговата възраст воюват и загиват на фронта.

— Казваш го като нещо хубаво.

Джош изруга тихо.

— Водили сме този разговор безброй пъти. Или Анди ще влезе в пътя, или не искам да го чувам. Край на дискусията.

— Кралят е мъртъв, да живее кралят, така ли?

— Точно така.

Очите й станаха по-големи заради сълзите.

— Ще се разведа с теб.

Той се усмихна леко.

— Не, няма. Ти искаш да станеш Първа дама не по-малко, отколкото аз искам да стана президент. Работиш в името на тази цел, откакто сме женени, направила си толкова жертви. Няма да изхвърлиш всичко на боклука само заради едно разглезено дете, което се е разврещяло.

Две сълзи се плъзнаха по страните й. Не искаше да се съгласи с него, но знаеше, че е прав.

— Познаваш ме прекалено добре.

— Точно това е номерът. Да познаваш хората. Когато знаеш какво искат, можеш да ги въртиш на малкия си пръст. — Той допи кафето си и остави чашата настрани. — Отивам в кабинета на Сенатора да прегледам документите.

Тя въздъхна.

— Трябва ли ти помощ?

— Ще те извикам, ако ми потрябва.

Но преди да позволеше на някого да пристъпи в кабинета, той щеше да се увери, че Сенатора не е признал греховете си в някакъв личен дневник.

5

Ранчото „Куинтрел“

Неделя вечерта

Карли вървеше по един коридор в стария дом на семейство Кастийо и шепнеше в ревера си, където носеше невидим микрофон, свързан с диктофона на кръста й.

— Защо тези стени не могат да говорят — каза тя тихо.

Стените бяха от кирпич, повече от половин метър дебели в основата и по-стари от Съединените щати. Поне една от стените беше толкова стара — някога тя бе служила като предна фасада на къщата в ранчото „Кастийо“. Другите стени датираха от първата четвърт на деветнайсети век, когато родът Кастийо бе станал важна част от новата нация на Мексико. С новите задължения и власт бе дошъл и просперитетът. Правоъгълната форма на грациозната къща в испански стил бе разположена около вътрешен двор с плодни дървета и сребристи танцуващи фонтани.

Според това, което Карли бе открила, завидното положение на семейство Кастийо бе продължило едва две десетилетия. След преотстъпването на Ню Мексико на Съединените щати с Договора при Гуадалупе Идалго всичко се беше променило. Обичаите на испанците, индианците и техните смесени потомци, наричани хенисарос, бяха отстъпили пред нашествието на навахосите, Кит Карсън и гладните за земя граждани от Източното крайбрежие на младите, шумно разрастващи се, Съединени щати.

— Струва ми се, че това е било толкова отдавна — си каза Карли тихо, прокарвайки пръсти по множеството слоеве на мазилката върху стената. — Но всъщност не е. Бабата на Уинифред е била свидетел на това.

Какво ли е да знаеш кои са били прадедите ти, какво са изпитвали, как са живели? Но това бе просто една мисъл, която Карли не прошепна в микрофона си.

— Семейство Кастийо или поне някои негови членове винаги са обитавали тази къща от построяването й — продължи тя. — После, след като Сенатора и жена му построили новата сграда, старата станала къща за гости. От вида на мебелите, старинни и в относително добро състояние, макар и леко прашасали, може да се заключи, че къщата за гости не е била много използвана.

Тя продължи по коридора, после се поколеба пред една врата, която водеше към вътрешния двор.

— Човек се чувства много странно при вида на тези дървени каси, износени и издълбани от поколенията, преминавали през тях, тези врати, които са толкова малки, че изпитвам желание да сниша глава, когато минавам през тях, а аз съм едва метър и шейсет. По-добра храна, по-добри лекарства и изведнъж във всяко поколение се раждат все по-едри хора.

Карли дръпна силно вратата, отвори я, после я затвори зад гърба си. Докато прекосяваше бързо двора, вятърът вдигна няколко сухи листа и те се увиха край глезените й като котка. Можеше да остане на топло, ако беше минала по дългия път по коридора, който обикаляше от вътрешната страна на правоъгълната сграда, но имаше нужда от малко свеж въздух.

Уинифред я беше поканила да живее в старата къща, докато пише историята на семейство Куинтрел, но Карли имаше смущаващото чувство, че всички останали биха предпочели да я няма.

Когато Карли пристигна, къщата за гости изобщо не бе приготвена и не ставаше и плъх да се настани в нея — а според една от прислужниците в ранчото имало предостатъчно плъхове. Уинифред ужасно се ядоса, защото всички знаели за пристигането на Карли. Но вместо да се извинят за недоглеждането си, прислужниците се държаха намусено и повтаряха, че им било казано, че гостенката ще пристигне след един месец. Карли бе дочула прислужниците да говорят на безупречен английски с Уинифред, но когато трябваше да общуват със забравената гостенка, те се правеха, че знаят единствено испански.

Отначало Карли се опитваше да се държи мило с тях, но после реши, че и тя може да играе играта „не разбирам какво ми казваш“. Така че ако на Карли й липсваше нещо в къщата за гости — например тоалетна хартия, — тя отиваше в голямата къща и си го вземаше или молеше Уинифред да каже на прислужниците да й го занесат. Това положение бе малко неловко, но вършеше чудесна работа, след като Карли си изясни играта. Хавлиите и чаршафите, които поиска, дори бяха чисти, макар и със сигурност навършили пълнолетие.

Освен това като подслушваше русокосата испанска прислужница и нейната приятелка, Карли просто попълваше по още един начин празнините в познанията си за местната история. Поне се надяваше да е така. Дългите тиради и хленчене за пропадналия приятел на Алма, който бил изпечен престъпник, бяха по-подходящи за някой сапунен сериал, отколкото за семейната история на Куинтрелови.

Вратата, която водеше от вътрешния двор към къщата за гости, не се отключи с ключа, който бяха дали на Карли. Тя опита още веднъж, огледа провисналата каса и блъсна вратата точно под ключалката. Вратата се отвори покорно.

Дали същият трик няма да свърши работа и с прислужниците?

Карли се подсмихна, затвори вратата след себе си, откри че ключалката е счупена, а не заяла и сви рамене. Старата къща не бе магнит за гости или крадци.

Предният коридор бе изтъркан и чист под праха и това подсказа на Карли, че занемаряването на къщата датира сравнително отскоро.

— Чудя се дали наетите прислужници не са използвали болестта на Сенатора, за да си спестяват усилията — каза тя в микрофона. — Оставам с впечатлението, че гласът на Уинифред не се чува особено тук. Това може да се окаже проблем. Ако живите не искат да ми съдействат, ще трябва да се зарина с фотографии и изрезки от вестници. Какво пък. Няма да е за пръв път.

За разлика от останалите врати в къщата входната врата бе много внушителна и впечатляваща — огромна двойна врата с красиво резе, ръчно изработено от ковано желязо и преминаващо по цялата ширина на вратата. Дръжката на резето бе излъскана от безбройните пъти, в които някой я беше хващал и дърпал настрани. Ключалката на входната врата бе много стара, но работеше по-добре от всяка съвременна ключалка в къщата. Огромният ключ, който й бяха дали, се завъртя лесно и гладко.

Карли се поколеба, после отново заключи вратата зад себе си. Вятърът нахлуваше откъм обвитите в облаци върхове. Тя придърпа по-плътно към тялото си вълненото си сако с ярки, типично югозападни шарки. Платът му беше от градчето Чимайо, известно с качеството на вълнените си дрехи. Вълната беше дебела, но вече не беше твърда. Карли го носеше от години и възнамеряваше да го носи още дълго. Тъканите на Чимайо се изработваха от хора, които познаваха климата на Северно Ню Мексико и Южно Колорадо.

Новата къща се намираше на неколкостотин метра. Ако можеше да се съди по изсъхналите или занемарени растения, пътеката между къщите се виеше през градината на кухнята, една розова градина и семейната овощна градина. В момента всичко, което не бе побеляло от сняг, беше кафяво и запуснато.

— Забележка: Да поискам от Уинифред да ми покаже снимки и/или да ми разкаже спомени за градината през пролетта, лятото и есента. В топлите сезони това сигурно е било любимо място за партита и тихи закуски.

Карли приведе глава, за да се предпази от вятъра, и закрачи възможно най-бързо, като внимаваше за заледени места под снега. Гладките й кожени обувки й бяха напълно неподходящи за престой на открито на такава надморска височина през зимата. Когато се сближеше малко със страховитата госпожица — не госпожа — Уинифред, Карли щеше да я помоли за някакви по-топли обувки. Дотогава трябваше да носи тези, вълнен панталон и кашмирен пуловер под някое от трите вълнени сака, които си бе донесла.

Новата къща бе с впечатляващо модерна архитектура, с една цяла стена от трипластово стъкло, обърната към планината Сангре ди Кристо, която се издигаше на две хиляди и сто метра над дъното на долината Таос. Формата на къщата напомняше на бумеранг със стъклен външен ръб и вътрешен ръб, сключващ се около две от страните на вътрешния двор, в който имаше басейн, осветяван от скрити лампи. От едната страна, свързан със стъклен пасаж, се намираше апартаментът за гостуващи големци, където сега живееха Пийт и Мелиса Мур.

— Интересно — измърмори Карли в микрофона. — Повечето хора покриват басейните си през зимата. Чудя се дали зад това не се крие някаква история или просто е недоглеждане вследствие на продължителното боледуване на Сенатора.

На късата страна на бумеранга се намираше апартаментът на госпожица Уинифред и специалните стаи за сестра й, Силвия Куинтрел, вдовицата на Сенатора. Не че Силвия знаеше, че е вдовица. Тя не бе говорила с никого и не бе проявявала никакви признаци да познава някого от 60-те години на XX век.

— Забележка: Да проверя дали има заснети филми или видеокасети с госпожа Куинтрел преди болестта й.

Карли прекоси вътрешния двор, заобиколи басейна и пристигна пред вратата на Уинифред с един порив на вятъра, който я разтресе. Повдигна старинното чукче — обърната нагоре подкова, за да задържа късмета вътре — и почука три пъти.

От вътрешността на къщата не се чу никакъв звук.

Тя зачака, треперейки от вятъра. Реши да почука отново, този път по-силно, когато вратата се отвори. Ъгловатото, надменно лице на Алма се появи в тесния процеп. Прислужницата не каза нито дума.

— Госпожица Уинифред ме очаква — осведоми я Карли.

Алма се поколеба достатъчно дълго, за да разгневи Карли, преди да отстъпи настрани и навъсено да пусне гостенката вътре. Алма изглеждаше объркана и раздразнена, сякаш я бяха прекъснали по средата на някаква много важна задача.

— Щеше да изглеждаш много по-привлекателна, ако се усмихваше — каза Карли мило на езика, който Алма се преструваше, че не разбира. — Може би щеше да се усмихваш повече, ако беше омъжена. — Алма присви леко очи, подсказвайки на Карли нещо, което тя и без това знаеше — прислужницата говореше английски съвсем добре. — Но не всички жени са родени за брак, нали? — продължи Карли със същия приятелски тон. — Въпреки че е жалко, че не си богата като госпожица Уинифред. Да си прислужница на седемдесет години, звучи много потискащо. — Карли се ухили съчувствено.

Алма бе принудена да се усмихне и да кимне в отговор, типичният отговор на човек, който не разбира езика — или иска да изглежда, че не го разбира.

— Много добре — каза Карли. — Много си хубава, когато се усмихваш. — Като за кучка си хубава.

Прислужницата се обърна рязко и я поведе през дневната, покрай малка кухня с трапезария и през двойната врата, която свързваше спалнята на Уинифред със стаите на сестра й. После с рязък жест се обърна и се отдалечи, с изпънат гръб и измачкан панталон.

Карли бързо огледа стаята. Силвия Куинтрел бе малка неподвижна издутина под одеялата на едно болнично легло. На ръката й имаше система. Сонда за хранене се криеше под завивките. Леглото бе разположено така, че обитателката му да може да гледа към градината и басейна във вътрешния двор. Приглушените гласове от скандалното токшоу на Джанет Дикстра се чуваха от стария телевизор.

В стаята бе достатъчно горещо да се отглеждат орхидеи.

Уинифред седеше на една кожена лежанка до леглото. Беше облечена в черно — блуза, сако, панталон и обувки. Не от уважение към наскоро починалия сенатор. Просто предпочиташе да се облича в този цвят. Очите й бяха затворени и дясната й ръка беше сключена около тънките пръсти на сестра й. Старинна масивна гривна и индиански пръстен с тюркоаз тежаха върху крехката й ръка. Среброто грееше с меката патина на бижу, което се носи постоянно.

Тя бавно отвори очите си — тъмни и пълни с емоции. Карли се зачуди дали старата жена би споделила тези емоции със семейната историчка, която бе наела, очевидно въпреки протестите на останалите Куинтрелови.

— Седнете — каза Уинифред и махна с ръка към един тапициран стол. — Свалете си сакото. — Тя се наведе напред и хвърли цепеница в огъня. — Нарочно държа стаята топла заради Силвия.

Карли внимателно свали сакото си и го провеси на облегалката на стола.

— Благодаря. — Тя погледна към леглото. — Как е тя днес?

— Както всеки ден.

Добре, каза си Карли. Засега ще оставя настрана темата за Силвия Куинтрел.

Уинифред дръпна ръчката на лежанката, така че да повдигне нивото на краката си. Подметките на грубите й обувки бяха протрити и износени. Кожата й беше бледа под обичайния си маслинен цвят. Старицата изглеждаше едновременно изтощена и решителна. Сякаш дори дишането й костваше усилие.

— Може да направим това утре — каза Карли. — Погребението сигурно ви е изморило.

Уинифред махна с тънката си ръка, сякаш за да отхвърли загрижеността на по-младата жена.

— Добре съм.

Карли завъртя микрофона така, че миниатюрната му главичка да стои обърната към Уинифред. Записът щеше да бъде с различна сила в зависимост от това кой говореше, но Карли беше свикнала. Тя отвори лаптопа си, извика файла за Куинтрелови и се приготви да пише, ако се наложи.

— Нали знаете, че диктофонът ми е включен? — попита тя.

— Казахте ми, че винаги, когато ви виждам, трябва да приемам, че думите ми се записват — кимна Уинифред. — Имам добра памет, госпожице Мей. Не се нуждая от сложна апаратура, за да ми припомня какво съм чула преди няколко часа.

Карли също нямаше проблеми с паметта, но записите със сигурност й спестяваха спорове кой какво е казал и кога.

— Завиждам на паметта ви — каза Карли, докато проверяваше дали всичко с компютъра й е готово. Тя си носеше и цифров фотоапарат, но не искаше да започне да снима, преди всички да са достатъчно свикнали с присъствието й.

— Откъде искате да започнем? — попита Уинифред.

— Зависи от това какво искате да постигнете. Колко далече искате да проследите историята на рода Куинтрел…

— Не ми пука изобщо за историята на Куинтрелови — прекъсна я Уинифред. — Искам да съхраня историята на нас двете със Силвия. Нашият род е много по-стар от този на Куинтрелови. Успях да проследя историята ни чак до Фернандо Велики[1].

— Това е невероятно — каза Карли, като се опита да потисне въздишката си. Повечето връзки с далечни прочути предшественици се оказваха само плод на нечия фантазия. Съвременните издънки на родовете не се радваха да научат, че впечатляващото семейно дърво съществува единствено във въображението на някой прадядо. — Разполагате ли с документи?

— Майка ми го е научила от нейната майка, която го е чула от сестрата на баща си, която пък го знаела от нейната майка.

— Ясно. Преданията от уста на уста са интересна част от историята на всяко семейство — отговори Карли предпазливо. — Но физическите доказателства, като нотариални актове за земя, свидетелства за раждане и брак, военни документи за служба в армията, църковни…

— Имам и такива — прекъсна я Уинифред рязко. Ръката с големия тюркоазен пръстен махна по посока на огромното старинно бюро. — Всякакви документи назад чак до седемнайсети век.

Чудесно, помисли си Карли без никакъв ентусиазъм. Това оставя празнина от шестстотин години до единайсети век и Фернандо Велики.

Тя бързо затрака по клавиатурата на лаптопа си.

— Нямам търпение да прегледам тези документи, но не съм съвсем наясно какво искате да направя. Колко назад в миналото искате да се върне моето описание на живота на прадедите ви?

Нещо неприятно проблясваше в черните очи на Уинифред. Усещаше се и в гласа й, дрезгав, почти неприятно груб.

Клавишите на компютъра тракаха тихо, докато бързите пръсти на Карли документираха тези мрачни емоции.

— Първоначално земята е била дадена на съпруга на Игнасиа Изабел Мария Веласкес и Оняте преди възвръща нето на териториите.

Карли прерови в паметта си познанията за ранната история на тези земи, преди те да станат Ню Мексико, и установи датата.

— В края на седемнайсети век?

— Прадедите ми са притежавали земя в Таос преди бунта на индианците.

— Това прави проучването много вълнуващо за самата мен. — Карли се наведе напред с неприкрито въодушевление. — Обожавам да проучвам историите на родове, чиито корени са толкова дълбоко в историята на съответния щат. Знаете ли името на човека, на когото първоначално е била дадена земята?

— Хуан де лос Диос Оняте.

Карли се зачуди дали възрастната жена знаеше, че фамилията Де лос Диос в повечето случаи означаваше незаконородено дете. Де Хесус бе друго често срещано име сред децата без баща. Този обичай датираше от по-ранните векове, когато само благородниците са сключвали брак, макар жените от всички класи да са зачевали. Най-големите късметлии сред незаконородените деца на благородниците получавали благоразположението на своите бащи аристократи. Очевидно Хуан де лос Диос Оняте е бил от късметлиите. А земя получавали само хора, които са имали влияние пред испанския кралски двор.

— Вие… — започна Карли.

Уинифред я накара да млъкне с един рязък жест. Тя се наведе към леглото и се вгледа напрегнато. Главата на Силвия се обърна бавно към стаята. Тъмните й очи бяха отворени, но празни и безизразни.

— Какво има, скъпа? — попита Уинифред нежно сестра си. — Чу новия глас ли? Това е госпожица Каролина Мей. Тя е тук, за да напише историята на нашето семейство. Цялата. — Усмивката на Уинифред бе толкова хищническа, колкото гласът й бе ласкав. — Ще има справедливост, сестрице. Заклевам се в гроба на нашата майка, лечителката.

[1] Фернандо Велики (1016–1065) — крал на Кастилия и Лион. — Б.пр. ↑

6

Таос

Понеделник сутринта

Дан затвори олющената врата на „Таос Морнинг Рекърд“. Кимна на секретарката, чиято невероятно червена коса правеше невидими бръчките на лицето й. Жената работеше във вестника отпреди раждането на Дан и цветът на косата й не се беше променял никога.

— Дано това да не са понички — каза тя, като подуши въздуха с надежда. — Лекарят ми каза да внимавам със захарта.

— Никога не пипвам понички — излъга Дан и се отправи към вратата на редактора.

— Хм. На устните ти е полепнала пудра захар.

— Ами. Това е сняг. Точно така — сняг.

Жената се усмихна, поклати глава и продължи да печата.

Дан тръгна по коридора. Неравният под бе следствие от многовековната му употреба и неравномерното слягане на земята под сградата. Вратата на редактора стоеше леко открехната поради простата причина, че касата на вратата бе изметната.

Гас вдигна глава. Както обикновено, към ухото му бе притисната слушалката на телефона. Той вдигна два пръста.

Две минути.

Дан постави кутията с поничките на бюрото, наля си чаша от черната мътилка, която Гас наричаше кафе и се загледа в поставените в рамки първи страници на стената в кабинета на редактора. Освен тези, които проследяваха кариерата на Сенатора и на сина му, губернатора, най-големите заглавия датираха отпреди повече от век. В Таос рядко се случваше нещо, което да се нуждае от бомбастично заглавие.

Печатарските преси бяха пристигнали през 30-те годи ни на XIX век и испанският вестник, впоследствие станал известен като „Таос Морнинг Рекърд“, бе започнал да излиза. Мексиканският губернатор бе раздал най-големите парцели земя през 1842-а и най-печеливши от това бяха сеньор Баубиен и сеньор Миранда от Таос. Скоро след това Лусиен Максуел се беше оженил за дъщерята на Баубиен и бе създал предпоставките за войната в окръг Линкълн. Кит Карсън и Лусиен Максуел, и двамата от Таос, се бяха сражавали за Джон Фремон през 40-те години. Мексиканско-американската война бе избухнала през 1846-а, Гражданската война бе заслужила бегло споменаване, защото бе запазила територията на новосъздадената държава Ню Мексико и бе попречила тя да стане щат. Били Кид и Пат Гарет бяха изживели своите бурни съдби през 80-те години. Присъединяването към Съединените щати през 1912-а бе заслужило заглавие, голямо колкото вестника.

След това почти нищо заслужаващо внимание не се беше случило до 60-те години на XX век, когато отново бе отворен един ски курорт, най-големият син на Сенатора бе убит във Виетнам, а другият му син бе ранен, хипитата бяха завладели окръг Таос, един троен убиец бе заловен с кървав нож в ръката. Фактът, че една от убитите жени бе необузданата дъщеря на Сенатора — клинично доказана патологична лъжкиня и известна наркоманка, — бе споменат съвсем дискретно, без да се подчертава излишно. Просто една от трите жертви.

Много повече мастило бе изхабено за скръбта на Сенатора за смъртта на най-големия му син и обещанието му да открие и увековечи вярната служба на всеки таоски войник от Виетнам. Вместо да лобира за мемориал единствено за загиналия си син, Сенатора бе бръкнал у собствения си джоб и бе поръчал изработването на статуя, увековечаваща имената на всеки герой от Таос, загинал в тази война.

Друга важна местна новина бе големият мост над клисурата на Рио Гранде край града, който спестяваше на местните едно голямо отклонение и значително насърчаваше туризма. Най-скорошното вълнение бе преди години, през 1998-а — четиристотната годишнина на Ню Мексико, родината на много нации.

За това ли се върнах тук? — запита се Дан. — Да науча как хората от тази селска земя е трябвало да отидат на другия край на света, за да намерят смъртта си?

Няма значение кой умира и кой остава жив. Нищо не се променя.

Гас затвори телефона и се пресегна към поничките.

— Благодаря. Умирам от глад. Марш стоя будна цяла нощ заради бебето, а мен никак не ме бива в кухнята. Татко още ли го боли гърбът?

Дан се обърна и видя как доведеният му брат отхапва юнашки от поничката.

— Аз също умирам от глад, така че остави поне една за мен. И да го боли гърбът, не му е проличало. Вчера извървяхме десет километра.

— Така ли? Защо?

— Прииска ми се да походя. На него му скимна да дой де с мен.

— Аха. — Гас дояде поничката и веднага се протегна за друга. — Има ли кафе?

— Освен помията, която държиш в тази кана ли?

Гас намигна.

— Да.

— Съжалявам. — Дан вдигна наздравица с чашата, от която бе отпил едва глътка. — Няма нищо по-добро.

— Все си мисля, че ако е достатъчно гадно, няма да пия толкова много.

— И действа ли тази система?

Гас вдигна предпазливо капака на каната.

— През повечето време. Но снощи не успях да спя много, така че… — Той сви рамене и напълни захабената чаша, която никога не напускаше бюрото му. — Как е кракът ти?

— По-добре.

— Ти все така казваш.

— Защото е вярно.

Гас отпи от кафето, направи гримаса и бързо отхапа от поничката.

— Ако се вземе предвид, че крака ти никакъв го нямаше, когато пристигна тук, сигурно си прав, че сега е добре. — Той погледна крадешком стойката на по-големия си брат. Изправена и отпусната едновременно. Това сигурно бе някакъв номер, на който ги учеха в специалните части, защото армията със сигурност не бе повлияла на обичайно изгърбената стойка на Гас. — И докъде вървяхте? — попита Гас.

— Кастийо Ридж.

— Там е хубаво. През лятото.

Дан сви рамене и не обърна внимание на загатнатия въпрос в думите на брат си.

Гас отново се зае с поничките. През последните няколко месеца беше научил, че когато Дан приемеше някоя тема за приключена, тя повече не подлежеше на обсъждане.

Телефонът иззвъня.

Гас вдигна слушалката, заслуша се и машинално погледна през прозореца към съседната стая, за да види дали някой от тримата репортери на вестника, които работеха на половин ден, не мързелуваше на бюрото си.

— Благодаря, ще пратя някого до десет минути. — Той затвори телефона, натисна бутона на интеркома и бързо изреди на Мано нарежданията си. Репортерът нахлупи шапка върху червената си коса, грабна якето и фотоапарата и излетя навън.

— Сбиване в някой бар ли? — попита Дан небрежно.

— Бой с петли. Шерифът пак е прибрал Армандо.

— Сандовал?

— Да.

— Мислех, че той е в затвора за пласиране на дрога.

— В затвора е най-големият брат. Майка им убеждава всички, че Армандо е добро момче, че ходи на църква всеки ден, а в неделя два пъти, и така нататък.

— А той в играта ли е? — попита Дан.

— И още как. Обаче никога не са го пипвали. Испанците са били тук много преди янките и границата е нещо като шега на майката природа към американците. Ако шерифът доближи на по-малко от петнайсет километра до складовете за дрога на клана Сандовал, из цялото поле на Мексико зазвъняват звънчета. — Гас се прозя и разтри лицето си с една ръка. — От време на време подхвърлят на шерифа по някое кокалче и го оставят да ги пипне, че правят боеве с петли. Чудо голямо.

— Май тук нищо не се е променило, откакто свят светува.

— Сменят се само имената на играчите. — Гас внезапно се ухили. — Луд съм по тази работа.

Дан се поколеба, после попита:

— Не ти ли писва понякога?

— От кое?

— От мошениците, ченгетата, от дебелите задници, които преследват собствените си дебели задници.

— Не.

— Но ти не пускаш във вестника дори половината от това, което знаеш. Това не те ли потиска? Не ти ли се иска да сграбчиш някого, да го разтърсиш и да кажеш: Огледай се около себе си, глупако. Всичко, което мислиш за истина, е лъжа.

Тъмните очи на Гас се разшириха.

— Не мога да го направя. — Дан поклати глава. — Виж — каза Гас спокойно, — във вестника се пускат новини за избори, пияници, правителства, светофари и боеве с петли. Каквото знаят хората за всички останали е най-добре да не се появява напечатано. А някои тайни ги знаят само един-двама души, от тези тайни, заради които стават убийства. Не ми трябва да знам такива тайни. Никой, дори и с малко мозък в главата, не иска да ги знае.

— А какво правиш, когато се получи пресичане на фактите, които се знаят от хората, и фактите, които са известни на малцина?

— Това са моментите, в които не харесвам работата си, защото тогава страдат хора, които познавам.

Дан пак поклати глава.

— Кланът Сандовал продава дрога и си плаща на човек, заемащ един от най-високопоставените изборни постове в Мексико, сводничи на малолетни проститутки, понякога против волята им, и между другото търгува с бебета. Куинтрелови използват положението си, за да забогатяват за сметка на бедните и невежите — търгове за земя, търгове за гори, замени на земя, така че собствеността на семейството да става все по-скъпа, наемане на нелегални имигранти, законодателни услуги за своите…

— Кажи ми нещо, което не знам — прекъсна го Гас. — Даже ми кажи нещо, което не е известно на всички. Да си чувал за някой прочут политик, който да е напуснал поста си по-беден, отколкото го е поел?

— Но защо това не го пише във вестника ти?

— Моя вестник?! Как ли не! Познай кой е собственик на вестника?

— Куинтрелови?

— За бога, не. Щеше да е прекалено нагло. Един добър приятел на един богат спонсор, който…

— Няма значение — прекъсна брат си Дан. — Мога да си попълня празните места. Затова се печатат само добри новини за Куинтрелови.

Гас сви рамене.

— Да не мислиш, че с другите вестници по света е различно? Всички вестници имат редакторска страница. Злободневните новини, които противоречат на възгледите на редактора, просто не се публикуват или се сбутват някъде отзад при личните мнения. — Той се прозя. — Истории, които подкрепят възгледите на редактора, получават челно място на първа страница. Такава е човешката природа. Няма нужда от конспирации или тайни ръкостискания.

Дан грабна една поничка и я захапа, сякаш тя е най-големият му враг. Знаеше достатъчно за редакторските възгледи и човешката природа и отричането на очевадната истина.

— Чувал си всичко това и преди — каза Гас. — Тогава за що се ядосваш сега?

Дан сви рамене и продължи да дъвче.

— Понякога ми идва до гуша, затова.

— Откакто се върна, все ти е дошло до гуша.

— Ами много съм се натъпкал.

— Още ли не ти се говори за това?

— Защо да си губим времето. Никой не иска да знае.

— Аз искам.

Дан изтупа ръцете си.

— Не, не искаш. Всъщност изобщо не ти трябва. На никой не му трябва да знае. И не ги виня. Ще ми се и аз да не знаех. — Той изтри ръцете си в дънките. — И какво, Лила грип ли е пипнала?

Гас преглътна смяната на темата заедно с горчивото кафе.

— Изглежда. Всичките деца се изредиха да го карат.

— Това са радостите на бащинството. Вие с Марти вече боледувахте ли?

— Засега не. — Той се усмихна хитро. — Искаш ли да дойдеш на вечеря?

— Разбира се. Ще сготвя.

— Шегувам се. Не искам да те заразим.

— Няма. Ваксиниран съм за болести, дето даже не си ги чувал.

— Сигурен ли си? Опасявам се, че и Марти е на път да се разболее. Тази сутрин беше много бледа.

— Какво искаш да сготвя?

— Чесново пиле — отговори Гас незабавно.

— Кога искаш да вечеряме?

— В шест. Ако се забавя…

— Ще прибера яденето ти в печката — каза Дан. — Точно както правеше мама.

— Няма нужда да готвиш. Наистина. Само се шегувах.

Подобие на усмивка пробяга по устните на Дан.

— На мен ми е приятно. Не мога да спра, нито дори да забавя упадъка в международната политика, но мога да се погрижа брат ми и семейството му да получат топла храна, когато са болни.

Гас не знаеше да се смее ли или да плаче. Бръмченето на интеркома му спести чуденето. Той се прокашля и натисна бутона.

— Да?

— Някоя си госпожица Каролина Мей иска да те види.

— Какво иска?

— Госпожица Уинифред Симънс и Кастийо я е наела да напише семейната история на рода Кастийо.

7

Таос

Понеделник сутринта

Карли огледа чистата, но овехтяла приемна на „Таос Морнинг Рекърд“. Два стола, които изглеждаха като забравени от испанската инквизиция, стояха един до друг вляво от бюрото на секретарката. Сгънат макет на днешния вестник лежеше на ниската масичка пред тях. През стъклената врата вдясно се виждаше тесен коридор, който вероятно водеше към стаята на репортерите и кабинета на редактора.

Беше толкова тясно, че човек нямаше къде да се завърти. Също като старата кирпичена къща това място бе построено за хора, които са били по-дребни на ръст от днешните обитатели.

— Госпожица Мей?

Карли спря да зяпа старата сграда и откри едно много по-съвременно творение. Огледа го със скоростта на човек, който си изкарва прехраната е умението бързо да преценява хората. Трийсет и пет, може би четирийсетгодишен. Метър и осемдесет, може би повече. Здрави рамене под полото и коженото яке, дълги крака, обути в износени дънки „Ливайс“ и очукани туристически обувки, тъмна коса, ангелско лице и зелени очи, които бяха видели ада. Каквато и да бе историята на този мъж, тя не бе написана с усмивки.

— Господин Салвадор? — Тя се отправи към него усмихната и с протегната ръка. — Много мило от ваша страна да…

— Аз съм Дан Дюран — прекъсна я той и стисна ръката й делово и кратко. — Гас говори по телефона. Последвай те ме.

Карли забеляза известна скованост в първите му крачки. Левият му крак беше напрегнат.

— Вие репортер ли сте? — попита тя, когато го настигна и закрачи до него в тесния коридор.

— Не.

Карли изчака няколко секунди, после пренебрегна нежеланието на мъжа за разговор.

— От местните земевладелци ли сте? Художник? Скиор? Полицай?

— Не.

— Месар, хлебар, грънчар?

Той й хвърли кос поглед. Нещо подобно на усмивка промени линията на устните му под наболата поне от един ден тъмна брада.

— Нищо такова.

— Охо, цели две думи — каза Карли. — Внимавайте. Може да ми отнесете главата от приказки.

Той погледна главата й, после я огледа цялата и се запита как някой толкова жизнерадостен и енергичен като Каролина Мей бе избрал за професия разкопаването на гробове. Мисълта за нея редом с кокалестата кисела госпожица Уинифред го накара да поклати глава.

— Какво? — попита Карли.

— Просто си ви представих с онази стара лечителка.

— Коя?

— Госпожица Уинифред. Тя прави отвари и лекове за половината Таос. — Освен това за нея се говореше, че може да прави магии и отрови, но Дан не сметна за необходимо да споменава това пред една любопитна непозната. Често говореха за майка му по същия начин — като за Уинифред. По тези места и двете жени бяха уважавани лечителки.

— Не знаех, че Уинифред е знахарка — каза Карли.

— Не съм казал, че е.

В този момент Дан отвори вратата към кабинета на Гас и покани Карли да влезе.

Тя се намръщи и попита:

— Какво означава това?

Той не й отговори.

Гас вдигна един пръст.

— Редакторът ще свърши с разговора след минута — обясни Дан. — После посочи с ръка поставените в рамка първи страници. — Забавлявайте се.

Той се обърна.

Карли хвана ръкава му.

— Чакайте — каза тя тихо, за да не смущава редактора на таоския вестник. — Отдавна ли познавате госпожица Уинифред?

— Да.

— Тук ли сте израснали?

— Да.

— Ще разговаряте ли с мен по въпроса за…

— Не.

— Не си тръгвай още — извика Гас на Дан.

Когато Дан сви рамене и се облегна на стената, Гас заговори бързо в слушалката. После затвори телефона, изправи се и протегна ръка през бюрото с усмивка, чиято топлина трябваше да уравновеси студенината на брат му.

— Госпожице Мей, аз съм Гас Салвадор. Не обръщай те внимание на Дан. Той е загубил чувството си за хумор някъде в Афганистан, Африка или Колумбия, там някъде са пропаднали и добрите му маниери.

Карли отмести поглед от Гас към Дан и обратно.

— Радвам се да се запознаем, господин Салвадор.

— Гас. Да си говорим на ти.

Тя се усмихна.

— Гас, госпожица Уинифред не се чувства добре днес, така че ме изпрати тук да потърся статии за родовете Куинтрел и Кастийо. Може ли да го направя?

— Разбира се — кимна Гас.

— Архивът компютъризиран ли е? — попита тя.

Гас се засмя.

— Изглеждаме ли компютъризирани?

— А микрофилми?

— Използваме стандартния метод за архивиране. Всъщност голяма част от информацията може да се търси в компютърни файлове благодарение на Дан. Той проведе истински кръстоносен поход, за да постигне това, когато беше на тринайсет години. По онова време беше истински компютърен маниак.

Карли погледна предпазливо мъжа, облегнат на стената. Въпреки че изглеждаше отпуснат, се усещаше, че всъщност е много напрегнат. Но не можеше да отгатне защо.

Може би мрази жени.

— Значи работиш в архива? — попита тя Дан.

— Не. — Той определено не възнамерявайте да насърчава решителната млада жена, която бе готова да премине през всичко, попаднало пред погледа й.

— Да, не, изобщо — каза тя. — Като интервюирам хора като теб, ми се приисква да сритам нещо.

— Например мен ли? — попита Дан, макар да знаеше, че е по-добре да си мълчи.

— Да. — Тя се усмихна, свали шала от косата си и люшна водопада от червеникавокафяви къдрици. — Стискаш си думите, сякаш са стодоларови банкноти. Добре че не си от семейство Куинтрел.

Гас понечи да каже нещо, но изражението на брат му го накара да замълчи.

— Архивите на вестника винаги са достъпни за проучвания — каза Гас след малко. — Единственото правило е вътре да не се пуши, пие или яде.

— Аз не пуша и обещавам да не ям и пия в архива.

Гас погледна часовника си.

— Мен ме чака вестник за правене. — Той се обърна към Дан. — Заведи я и й покажи това, което търси. Ти си по-запознат с архива от всеки друг.

Дан понечи да откаже, но замълча. Въпреки усмивката и топлотата, която излъчваше, Гас всъщност бе уморен, работеше прекалено много и се тревожеше за семейството си.

— Добре — съгласи се Дан. — Ключът на същото място ли си стои?

— Загубихме ключа. — Телефонът иззвъня. — Счупихме ключалката. — Той посегна към слушалката. — Така и не я оправихме. Ало? Мано? Успя ли да хванеш закопчаването?

Карли изчака двамата да излязат в коридора, преди да попита:

— Какво е…?

— Закопчаването? — Тя кимна. — Това е, когато полицаят щраква белезниците на предполагаемия престъпник и го повежда към колата пред очите на репортерите — обясни Дан.

Карли асимилира тази информация, докато вървяха по коридора и се отдалечаваха от приемната. Стигнаха до дъното на сградата и излязоха в малък изоставен и занемарен вътрешен двор. Може би през лятото той служеше като място за отдих на служителите от околните сгради, но точно сега не криеше никаква притегателна сила.

— Закопчаване — повтори тя. — Разбрах. А кого са закопчали?

— Армандо Сандовал. Устройва боеве с петли и контрабанда с наркотици.

— Наркотици? Значи ще остане на топло дълго време.

Дан поклати глава.

— Арестуван е заради боевете с петли. Ще плати глоба и ще се прибере вкъщи още за вечеря.

Карли затвори очи, защото вятърът вдигна снега от двора. Не усещаше глезените и ходилата си от студа. Дръпна шала върху главата си и го стисна с ръка, за да не отлети.

— Постоянно ли става така?

— С вятъра ли?

— Не, със закопчаването и глобата.

Дан сви рамене.

— Колкото често се налага.

— Какво означава това?

— Задаваш много въпроси.

— И ми трябват много отговори. Това ми е работата. Аз съм нещо като репортер, само дето повечето хора, за които пиша, вече не са сред живите, за да се защитят сами.

— Значи разчиташ на слухове, клюки, намеци и недомлъвки.

— Винаги можеш да се върнеш към едносричните отговори.

— Добре.

Той стисна дръжката на една врата, която стоеше някак изкривена в рамката си, и я дръпна силно. Замръзналото дърво изстърга по ледения камък. Карли бързо мина покрай него, нетърпелива да се скрие от вятъра.

— Чакай.

Тя спря, защото пръстите му стиснаха силно ръката й.

— Какво?

— Подът е опасен.

Вместо неравния дървен под, който имаха почти всички стари едноетажни сгради, от входа човек попадаше направо на паянтова врата в пода, която водеше към мазето. Върху вратата бе опъната мушама, за да задържа топлината в стаята долу. Дан дръпна мушамата настрана и натисна ключа на лампата.

Карли се ококори, виждайки старинната врата. Процепите между гредите бяха достатъчно големи, за да пропадне кракът й между тях. Дан може и да не беше най-общителният мъж, когото познаваше, но я бе предпазил от много неприятно падане.

— Едно време това е бил градският хладилник — обясни той, докато отваряше вратата. — По време на сухия режим тук е бил тайният бар на града. А сега е архивът на вестника. Направиха друг вход към първия етаж от другата страна на сградата, но оттук най-лесно се стига до мазето.

Тя го погледна с лешниковите си очи, които искряха в златисто от голата крушка над главата й.

— Благодаря. — Лявата му вежда се повдигна в мълчалив въпрос. — Че не ме остави да падна — обясни тя и посочи дупката в пода. — Знам, че присъствието ми тук ти е неприятно.

Дан погледна опушено златистите отблясъци в очите й, пълните и леко разтворени устни, лъскавите живи къдрици, които падаха върху зачервените от студа бузи. Тя беше прекалено интелигентна, прекалено привлекателна, прекалено невинна и прекалено пълна с живот. Дан не искаше тя да пострада заради това, че щеше да зададе твърде много въпроси и щеше да стигне до отговори, които не си струват цената. Той бе специалист по такива отговори.

— Права си — каза Дан и я пусна. — Предпочитам да не си тук. Но човек невинаги получава това, което иска, нали? Аз ще вървя напред.

— Защо? Има плъхове и змии? — попита тя на шега.

— Змии? Не и през зимата. Ще вървя напред, така че ако се препънеш и политнеш, да мога да те хвана, преди да си счупила любопитния си врат. Внимавай с петото стъпало. Сцепено е.

Любопитен врат? Карли би се усмихнала, но знаеше, че мъжът пред нея не се шегува. Зачуди се дали той мрази всички новодошли или само жените.

Дори и някога да е имало парапет, той не бе оцелял до двайсет и първи век. Подът около отвора също не изглеждаше особено надежден.

— Какво се съхранява там? — тя посочи щайгите и кутиите, струпани край стените на първия етаж.

— Материали.

Дан вече бе слязъл до средата на стълбището към мазето с лекота, която изненада Карли. Кракът може и да го тормозеше от време на време, но не пречеше на равновесието му.

Добре, той ще ме хване, ако падна.

Но тя предпочиташе да не проверява рефлексите му в действие. Завъртя се настрани и заслиза внимателно по десетте циментови стъпала, като пристъпи особено внимателно на петото. Мисълта как се спъва по стъпалата и се претъркулва върху Дан като топка за боулинг я накара да се усмихне. Ако не друго, това със сигурност щеше да го изтръгне от хладната му резервираност. Или може би не. И в двата случая тя щеше да научи нещо за него.

Забрави. Той не е част от проучването.

Много жалко. Той е интересен мъж. Много интересен.

Тази мисъл я изненада толкова много, че тя пропусна последното стъпало. Преди Карли да успее да реагира, Дан я хвана. Беше толкова бърз, че тя усети как я вдига, слага я на краката й и я пуска, докато тя едва успя да извика стреснато.

— Аз съм си виновна. Замислих се, когато трябваше да се оглеждам. — И си мислех глупости. Последното нещо, от което имам нужда сега, е грамаден мрачен мъж, кой то да ми обърква живота.

— Няма проблем. — Той се пресегна покрай нея и натисна един ключ. Мазето се обля в светлина. Шкафове от неръждаема стомана блеснаха наоколо.

— Уха! — възкликна Карли. — Аз очаквах купчини прашасали вестници.

— Имаме и такива.

— Ще ги оставя за накрая.

Дан отвори един шкаф и посочи множество редици с тънки класьори.

— Това са микрофилмите. Най-скорошните са най-отгоре. Най-старите са на дъното. Не съм сканирал нищо през последните шест години — добави той и посочи към един компютър. — Качеството на снимките не е особено добро, но мишките не могат да си снасят яйцата в хард диска.

— За разлика от вестниците и микрофилмите?

— Там го правят преспокойно.

Тя огледа сенчестите ъгли и пътеки между редиците с шкафове.

— Трябва ви една голяма котка. Или по-добре няколко.

— Има твърде много койоти.

— Дори и в града ли?

— Особено в града. Нищо не може да се мери с капан от няколко кофи за боклук, за да се напълни търбуха на някой мързелив ловец.

Дан мина по една пътека покрай далечната стена. Наведе се два пъти към нещо, което тя не можеше да види, после се изправи отново.

— Какво правиш? — попита Карли.

— Проверявам капаните за плъхове.

Когато той се върна, от лявата му ръка висяха на опашките си два големи мъртви плъха.

— Пфу! — потрепери Карли. — Мишките поне са симпатични. Това постоянно ли се случва?

— Сега е късно да се ловят плъхове. Те обикновено пристигат след първото застудяване. Сигурно последната голяма буря ги е прогонила от дупките им. — Дан погледна компютъра. — Ще се отърва от тях и ще ти покажа как да използваш програмата. Не рови наоколо, докато ме няма. Има още капани. Може да си счупиш някой пръст, ако не внимаваш.

— За това ли в ранчото „Куинтрел“ използват само малки капани?

— Един от домашните любимци на Силвия Куинтрел умрял в такъв капан преди доста време. От тогава използват само капани, които не убиват.

— Разумно. Може ли да използвам компютъра?

— Програмата на архива е доста трудна, докато я разучи човек. На първо време се придържай към микрофилмите.

Тя проследи с поглед как Дан се изкачи с лекота по опасните стъпала. Мъртвите плъхове се полюшваха в ритъма на стъпките му.

— Да не забравиш да си измиеш ръцете — извика Карли след него.

Стори й се, че го чу да се смее, после реши, че това е бил звукът на ботушите му по цимента. Външната врата се отвори със стон и стържене и се затвори по същия на чин, оставяйки я сама с миналото в стая, пълна с капани за плъхове.

Сега разбирам защо вестниците наричат архивите си „моргата“.

Като се опита да прогони тръпките, които я побиха, тя стисна зъби и се отправи към първия шкаф.

8

Ранчото „Куинтрел“

Понеделник сутринта

Написаното бе неравното немощно драскане на човек в края на силите си:

„Изнудване, Джош.

Една от благотворителните организации трябва да е фасада.

Не открих коя. По-добре да се плати.“

Джош Куинтрел се зачуди кой от безбройните хора, които Сенатора бе прецакал, в крайна сметка бе намерил начин да си върне. Сигурно Уинифред. Тя научаваше всички клюки от испанската общност, страхуваха се от нея толкова, колкото и я уважаваха. Тя мразеше Сенатора, от както бе научила за жените му, а не знаеше дори и половината.

Сенаторе, ти беше тежък случай. Коя от тайните ти е била разкрита? Имаше толкова тайни, колкото и любовници.

Джош не искаше да прочете нищо подобно във вестниците. Не и преди да спечели първичните избори. Не и преди самите избори.

Тайните на Сенатора бяха оцелели почти век. Без съмнение Джош можеше да ги опази заровени още единайсет месеца.

Той затвори личния сейф на баща си, без да поглежда пистолета и пачките с пари, но взе всички доказателства за корупция, които ченгетата с радост биха конфискували. Заключи с бутоните, които издадоха тихо бръмчене. Хвърли поглед към заключената врата и се отправи към камината в ъгъла. Горяха само няколко малки цепеници, достатъчно, за да изпълнят стаята с аромата на смола. Джош пусна бележката на Сенатора в огъня, видя я как изгоря и разпръсна пепелта с ръжена из огнището. Направи същото с останалите документи.

Очевидно някой е знаел прекалено много, което означаваше, че не можеше да има доверие на никой от местните. В същото време не можеше да си позволи да предизвика подозренията на тукашните хора. Щеше да се държи сякаш няма нищо необичайно и да използва счетоводител от друг щат, за да проследи изнудвача.

Докато това станеше, той си имаше и други проблеми. Карли Мей стоеше на първо място в списъка.

Джош отключи вратата на кабинета и бързо прекоси къщата до онзи й край, който всички наричаха „апартамента на сестрите“. Почука тихо и отвори вратата към стаята на Силвия. Не изчака позволение да влезе, това сега бе неговата къща.

Както винаги тялото на Силвия бе една почти незабележима издатина върху болничното легло. Както обикновено столът на Уинифред бе придърпан наблизо и огънят пламтеше силно. Празните черни очи на Силвия се взираха в стаята изпод грижливо сресаната й бяла коса.

Почти нищо не се променяше между посещенията му тук, освен сезоните от външната страна на прозорците и самата Силвия, която заприличваше все повече на дух и ставаше зее по-безплътна. Лекарят казваше на Джош, че всяка седмица при посещението си очаква да намери Силвия мъртва.

Засега нямаха този късмет.

— Добро утро, лельо Уинифред — каза той тихо. — Как е мама днес?

— Жива.

Джош преглътна въздишката и ругатнята си. Нямаше да промени нищо нито с въздишки, нито с ругатни. Уинифред никога не го беше харесвала. Щеше да отиде в гроба, без да го хареса.

— Алма каза, че не си се чувствала добре.

— Ще оживея.

— Сигурен съм в това. Нищо не би било същото без теб.

Уинифред се наведе напред, отвори едно грубо глинено гърненце и загреба нещо, което изглеждаше — и миришеше — сякаш е изстъргано от пода на обора и е смесено с развалена риба. Тя втри зеленикавата гадост в немощното тяло на Силвия, като внимаваше да не откачи многобройните тръбички на системите.

— Твоята любов и преданост я крепят жива — каза Джош, напрягайки се да не повърне от миризмата на това, което Уинифред бе забъркала. — Всички сме ти благодарни.

Старата жена не отговори.

Бавно, сякаш повдигнато от слаб полъх на вятъра листо, главата на Силвия се обърна към прозореца. Това бе единственото движение, което тя правеше — постепенно въртеше главата си от една страна на друга. Тъй като очите й никога не се фокусираха върху нищо, беше невъзможно да се отгатне защо тялото й прави това усилие.

— Върви си и я остави на мира — каза Уинифред и намести завивките на сестра си. — Изпитва достатъчно болка и без да си тук.

За момент Джош присви очи и стисна дланите си. Упоритото настояване на Уинифред, че сестра й има проблясъци на здрав разум, го влудяваше. Всички известни клиники в Америка — и поне десетина в чужбина — бяха декларирали противоположното. Ударът, поразил Силвия, бе оставил тялото й живо, но мозъкът й бе недосегаем. Самият факт, че бе останала жива толкова дълго, приличаше на чудо.

— Ако не искаш да я притесняваме — каза Джош невъзмутимо, — нека да излезем от стаята, докато обсъждаме онази псевдоисторичка, която си наела.

— Няма какво да обсъждаме.

— Не мисля, че тази „семейна история“ ще се окаже нещо повече от шашма.

— Не ме интересува какво мислиш — заяви Уинифред. — Аз съм я наела, аз й плащам, точка по въпроса.

— Този подход може и да е вършел работа при Сенатора, но на мен не ми минава. Щом ще живееш в моето ранчо, поне трябва да се държиш любезно с мен.

Уинифред го прониза с черните си очи и нежно погали косата на Силвия.

— Това не е твоето ранчо, а нейното.

Джош си каза, че трябва да запази спокойствие. Справяше се и с по-трудни и по-властни хора по пет пъти на ден. Точно това трябваше да прави сега — да си върши работата като губернатор на Ню Мексико, не да прави посещения на вежливост при една побъркана старица и призрачните останки от жена, която не бе проговорила нито дума от близо четирийсет години. Беше почти невъзможно да мисли за тази отпусната купчина кожа и кости като за жив човек, камо ли като за своя майка, но един политик никога не си позволяваше да говори лошо за жена, която бе останала жива толкова дълго и противно на всяка логика.

Толкова дълго, толкова дълго, по дяволите! Кога най-после ще се свърши с мъките й?

И с нашите.

— Сега аз съм неин настойник — каза Джош. — Ранчото е част от моята юридическа отговорност пред нея.

— Няма да спечелиш нови гласове, ако ме изхвърлиш.

Джош уморено поклати глава и издърпа вратовръзката, която си беше сложил за едно телевизионно интервю преди час. Записът бе чиста загуба на време, но репортерът работеше за един много известен национален вестник и бе твърдо в лагера на президента за предстоящите избори.

— Никой не е казвал нищо за изхвърляне. — Джош въздъхна и разкопча яката си. — Ранчото е твой дом от много време. Каквото и да се случи, ще се погрижа ти да бъдеш осигурена.

Уинифред го изгледа продължително и навъсено. Точно този поглед караше по-суеверните — или предпазливи — от местните хора да се кръстят всеки път, когато мине ха покрай нея.

— Ще ти напомня това — каза тя накрая.

— Няма никаква вероятност да го забравя — каза той нетърпеливо. — Но има разлика между това да имаш покрив над главата си и да ръководиш ранчото и къщата според прищевките си. Важни хора в моята партия прецениха, че имам големи шансове за президент. Първичните избори ще бъдат много тежки. Кандидатпрезидентската кампания ще бъде брутална. Последното нещо, което ми трябва, е някоя наблюдателна и любопитна непозната, която да души и рови из миналото на Куинтрелови. Най-добре е някои неща да си останат погребани.

— Тя ще проучва миналото на рода Кастийо.

— По един или друг начин миналото на рода Куинтрел и на рода Кастийо е преплетено още отпреди Гражданската война. — Гласът на Джош, както и изражението му издаваха нетърпението му да приключи този спор. Сините му очи бяха ледени. — Поне имай приличието да изчакаш, докато минат изборите през ноември. После развявай мръсното бельо на Сенатора колкото си искаш. Но не и сега.

Красив, ядосан, арогантен, той толкова много приличаше на Сенатора, че Уинифред имаше желание да го зашлеви.

— Интересувам се само от хората от рода Кастийо. Куинтрелови — всички до един — могат да вървят право в ада, където им е мястото.

— Но междувременно нямаш нищо против да се ползваш от щедростта на сатаната, така ли?

— Това е най-малкото, което вие, Куинтрелови, ми дължите, задето се грижа за Силвия.

— Силвия е Куинтрел.

— Не и откакто онзи женкар и кучи син разби сърцето й. Не и откакто първородният й син умря. Не и откакто тя отиде да се сдобрява с Лиза и получи удар. Не и от както ти пое нещата в свои ръце. Сега тя е Кастийо. Тя е моя, не твоя.

Джош поклати глава и се отказа. Уинифред живееше в миналото. Винаги го беше правила. Винаги щеше да го прави. Нищо, което той кажеше, нямаше да промени това. Той се обърна и тръгна към вратата.

— Ако ти не държиш историчката си изкъсо, аз ще го направя.

После затръшна вратата зад себе си.

9

Карли говореше тихо в микрофона върху яката си, застанала приведена над машината за четене на микрофилми. Докато Дан не й покажеше как да борави бързо с компютърната програма, която той бе използвал за архивиране, тя трябваше да се примири с проучването по старомодния начин. Без да е сигурна защо, тя знаеше, че Дан никак не бърза да я улесни в задачата й.

Въпреки доста примитивната стая с нацепения неравен циментов под, микрофилмите се оказаха в добро състояние, а при шкафовете се поддържаше достатъчно висока температура и не се налагаше Карли да се тревожи от кондензация по микрофилма, когато го вадеше от кутията му. За момента най-големият й проблем не бе оборудването, а преводът на най-старите документи. Разговорният й испански бе достатъчно добър, но познанията й по староиспански — съвсем оскъдни.

— Чудя се дали Уинифред би могла да преведе тези — промърмори си тя.

— Вероятно — каза Дан от най-долното стъпало. — Тя прекарва доста време, ровейки се из стари книги.

Карли се обърна рязко и едва успя да преглътне стреснатия си вик.

— Не ми се промъквай така.

Той повдигна вежди. Не беше положил никакви усилия да пази тишина, докато отваряше вратата на мазето и слизаше по стълбите.

— Зададе въпрос. Аз предположих, че си усетила идването ми.

— Водя си бележки — каза тя и посочи миниатюрния микрофон до брадичката си. — Мислех си, че съм сама.

Той забеляза микрофона, после се приближи да го огледа по-добре.

— Хубав е. Задейства се от глас или записва директно?

— И двете. В момента е настроен за глас. Включвам го на директен запис, когато провеждам интервю. Още не са направили надежден софтуер за разпознаване на множество гласове.

Дан знаеше, че всъщност вече има такъв софтуер, но бе строго секретен, така че просто кимна.

— Още колко време ще стоиш тук?

Тя примигна.

— Има ли ограничение за време?

— Обичайното работно време. — Той погледна часовника си. — Можеш да останеш до пет.

Тя погледна собствения си часовник.

— Трябва ли някой да стои тук с мен през цялото вре ме?

— Да.

Карли не се изненада, но не остана доволна, че са възложили на Дан да й бъде бавачка. Нещо в него я разсейваше, а я чакаше много работа.

Изпод спуснатите си мигли тя го видя как съблича якето и дънковата си риза. Останал по черно поло и избелели дънки, той отиде до големия шкаф в дъното на помещението. Извади някакви пожълтели крехки вестници и се зае за работа с уред, за който Карли предположи, че е вид скенер. Въпреки големината на пръстите му и физическата сила, която си личеше по изпъкващите под полото мускули, мъжът боравеше с вестниците деликатно и с търпение, което я заинтригува.

— Правил си това много пъти, нали? — попита тя. Дан кимна, без да вдига глава. — Но не си бил архивар? — Той кимна отново. Тя не разбра намека му. — Тогава защо си се заел със задачата да прехвърляш микрофилмите в компютъра?

Той я погледна. В сумрака на стаята зелените му очи светеха като котешки.

— Защото исках.

— Защо?

— Защо питаш?

— Любопитно ми е. И не ми разправяй, че любопитството затрило котката. Знам я тази история, не ме впечатлява.

Линията на устата му се раздвижи леко. Почти приличаше на усмивка. Но лицето му оставаше в сянка и тя не можеше да е сигурна.

— Не знам защо, но не съм изненадан — каза Дан.

— Не знам защо, но не мисля, че има много неща, които биха те изненадали.

Той погледна опушеното злато на очите й и осъзна, че тя греши. Тя го изненадваше. Всички други ходеха на пръсти край него, стараеха се да не смущават това, което е в главата му. А тя? Тя ръгаше, блъскаше и риташе.

— Когато бях на тринайсет, реших да прехвърля микрофилмите в компютърни файлове като част от един училищен проект — каза той и отново се изненада. — По онова време от вестника изобщо не ме пускаха до наистина старите неща, така че все още има много работа. — Той вдигна листа, обърна го и пак натисна копчето. — Усъвършенствах една компютърна програма за сканиране и продължих с тази работа, докато не заминах за колежа, когато бях на осемнайсет. Никой друг не можеше да разбере как да работи с моята програма, така че просто продължаваха с микрофилмите, а аз правех прехвърлянето в компютъра, когато си идвах за ваканциите.

Карли се вгледа в силата, която се излъчваше от раменете му, и поклати глава.

— Какво? — попита той.

— Опитвам се да си представя как си изглеждал като хилав тийнейджър — компютърен гений. Малко ми е трудно.

— Мускулите не намаляват коефициента на интелигентност.

— Може би в твоя случай — сви рамене Карли.

— Да не би да имаш нещо против мъжете, които не са смотаняци?

— Стига да не смятат, че като имат мускули, е дошло второто пришествие, не, нямам.

— Някой доста те е опарил.

— Не. Някой ме отегчи. Има голяма разлика. После той не можеше да повярва, че не го искам. Накрая трябваше да сервирам на тъпака съдебна заповед да не се доближава до мен при каквито и да било обстоятелства.

— Преди колко време беше това? — попита Дан.

Нещо в гласа му я накара отново да го погледне. Въпреки че той не беше помръднал, в него имаше нещо различно, по-интензивно, по-напрегнато, цялата му небрежност бе изчезнала.

— Осем-девет години — каза тя. — Отдавна.

Каквото и да бе напрегнало тялото му, сега изчезна толкова тихо, колкото беше дошло. Той се облегна назад на стола си и каза:

— Очевидно не е било достатъчно отдавна.

— Какво значи това?

— Още се страхуваш от мъжете.

Карли не хареса определението. Да си предпазлив, е различно от това да се страхуваш.

— Не харесвам мъже, които не приемат „не“ за отговор — каза тя. — Големите празноглавци са по-притеснителни от по-дребните на ръст глупаци. Сигурно нещо генетично заложено в мен ме кара да избягвам едрите мъже.

— Здравият разум? — подсказа той невъзмутимо.

— Бинго. Е, какво те е интересувало от миналото, че си прекарал толкова време в сканиране на стари вестници и прехвърляне на микрофилмите в компютърни файлове?

За момент й се стори, че няма да отговори. На него също. После за изненада и на двамата Дан каза:

— Вярвах, че миналото обяснява настоящето.

— Наистина е така.

Той повдигна едното си рамо.

— Документираното минало? Едва ли. Историята се пише от победителите. Това оставя поне едната половина недокументирана. Ако играеш карти само с половин тесте, със сигурност ще загубиш играта.

Докато Карли обмисляше неговите думи, навиваше една къдрица около показалеца си — навик от детството, от който така и не успяваше да се освободи.

— Това е необикновено прозрение — каза тя накрая.

— Ако си на тринайсет — може би. След това надрастваш тези възгледи. — Той отново се зае със сканирането.

Карли се опита да прецени дали това е обида лично към нея, или Дан се държеше грубо е всички.

Това не е мой проблем. Тук съм, защото Уинифред ми плаща, а неговата фамилия не е Куинтрел или Кастийо.

След като реши това, тя се чу да пита:

— Разбираш ли староиспански?

— Да. — Той затвори капака на скенера и натисна копчето.

— Хубаво. Колкото повече чета за първоначалното предоставяне на земята на Оняте, толкова по-малко разбирам. Тъй като така и така трябва да стоиш тук, може ли да ми помогнеш с превода?

— В старите документи за даряване на земя има много неща, които никой не разбира, независимо на какъв език са.

— Това „да“ или „не“ беше на въпроса ми за превода?

Той вдигна глава.

— Навярно е възможно. Кое те затруднява най-много?

Тя направи измъчена гримаса.

— Може би е по-скоро културен въпрос, отколкото проблем с превода. Оригиналното дарение на земята на Оняте е било предадено според испанските правила за наследяване, нали?

— Всички синове са наследявали поравно, а при някои обстоятелства същото се е отнасяло и за някои от дъщерите. Това ли имаш предвид?

— Да. Объркващо е, защото единствените семейни истории, които съм проучвала толкова далече назад, са се подчинявали на британската система, където най-големият син наследява всичко, а останалите синове отиват в армията или стават свещеници, защото наследството им се свежда до нещо като няколкостотин долара и потупване по рамото.

— Британската система е много ефективна за концентриране на семейното богатство и власт от поколение на поколение. — Дан извади вестника, обърна го и отново го сложи в скенера. — Испанската традиция е различна. Пасищата и горите за сеч са били общи за всички членове на семейството. Правата над реките и напояваните земи се разделяли така, че всеки наследник да има източник на вода и поле за сеене.

Карли се поколеба.

— Имали са общи земи? Като индианците?

— Не съвсем. — Дан натисна копчето на скенера. — Индианците, независимо дали са живеели в селища, или са следвали стария начин на живот с ловуване, събиране и разделяне, са притежавали цялата земя общо — ако изобщо са имали някаква земя. — Той внимателно остави вестника настрана и вдигна друг пожълтял лист. — Испанските закони са били по-сложни. Те са налагали комбинация от индивидуално притежавани и общи земи в рамките на първоначално дадената земя. Общите земи са оставали едни и същи по големина. Индивидуалните земи са ставали все по-малки с всяко следващо поколение. Големите семейства делели отново и отново една и съща земя множество пъти.

— Разбрах. Но какво се е случило с дарените земи, когато политическият контрол е преминал от Испания към Мексико?

— Адска каша.

Тя се усмихна леко.

— Това го разбрах и сама, след като прочетох микрофилма. Но защо?

— По много причини. — Докато говореше, Дан продължаваше да работи. Така му беше по-лесно, отколкото да гледа как нейните интелигентни лешникови очи постоянно се променят или как розовите й устни се движат, когато изричат думите, или как езикът й навлажнява пресъхналите устни.

Очевидно тялото му току-що бе решило, че е сто процента здраво и готово за действие.

— Докато тези места са били под испански и мексикански контрол, почти напълно се е избягвало плащането на данъци — обясни Дан. — Ако някой бирник бил прекалено усърден, свършвал пребит, мъртъв или прогонен от града. Данъците, които се събирали, оставали почти изцяло в Ню Мексико. Всъщност през цялата си история Ню Мексико е било една фискална яма, с която никое правителство не се е справило и до ден-днешен. Това е проблемът на граничните райони. Скъпо е да се контролират.

— Значи испанците и мексиканците са оставили Ню Мексико да не плаща данъци?

— Това е съвременен начин на разсъждение.

Тя примигна.

— Моля?

— Ние живеем във време, когато комуникациите са незабавни, всеки банков превод се документира и държавата получава данъците си в момента, в който работникът получава заплатата си.

— Така е — каза тя, — но държавите назад в историята са успявали да събират данъците, независимо от състоянието на комуникациите.

— В градовете и установените общности — да. Но край границите — не. Това е в природата на границите, да остават извън обществото, цивилизацията, контрола. По същество Ню Мексико е прекарало повече време след своето „откриване“ като граница, отколкото всяко друго късче американска земя. В продължение на триста години Ню Мексико е било край на земята, място, където се озовават престъпниците, пътешествениците, мечтателите, единаците, политиците. — Устните на Дан се извиха в горчива гримаса. — Докато Опенхаймер и момчетата са изобретявали атомната бомба в Аламогордо, местните лечители и шамани още са практикували древните си ритуали в селските райони, използвали са растения и билки като грамофончета, макове и мескалин, наркотици, отхвърлени от една култура, която никога не ги е разбирала. Освен официалните войни е имало и неофициални престрелки за земя или вода. Каещите се още са носели тежки кръстове и са се бичували с камшици, следвайки стъпките на Христос. — Той сви рамене. — Според някои това продължава и до днес.

Омагьосана от светлините и сенките, които преминаваха по изсеченото лице на Дан, Карли наблюдаваше движенията му, докато той работеше със скенера.

— А според теб как е? — попита тя.

Няколко секунди в стаята се възцари тишина. После Дан вдигна глава и прониза Карли с поглед.

— Според мен е най-добре нещата да се оставят каквито са. С всяка стъпка, с която човек се отдалечава от Ню Мексико Сити, се връща назад във времето. Границите са опасни. Умните хора стоят настрана от опасностите, освен ако нямат избор. А ти имаш избор.

Тя леко наклони главата си. Светлината се гмурна в косата й и открои златистите нюанси сред тъмночервените и тъмнокестенявите.

— Нещо не е наред ли? — попита Дан, усещайки напрежението й.

— Мисля, че според теб има много неща, с които е най-добре човек да не се занимава.

— Например спящите кучета и заровените тайни — каза той тихо.

— Какво?

— Нищо. Това е семейна шега.

— Нямаш вид на човек, който се смее.

Дан сложи друг лист в скенера и натисна копчето.

— Щом веднъж започнеш да мислиш за Ню Мексико като за отколешна граница вместо като за модерен щат, неговата история става много по-понятна.

Карли искаше да възрази срещу смяната на темата, но не го направи. Тя се намираше тук, за да проучи историята на едно семейство, а не личната история на този мъж. Ако предпочиташе да любопитства за личната история на Дан вместо за тази на Куинтрелови, това си беше неин проблем.

— Как така? — попита тя.

Той сви рамене.

— Селата по тези места може би са най-дълго постоянно обитавани структури в Америка, но те не са били английски. Санта Фе има история, която е по-дълга от тази на Съединените щати, но три четвърти от историята на Санта Фе не е английска. Ние сме щат едва от три поколения. Дядото на майка ми е живял на граница, където мъжете носели оръжие, защото нямало други закони. — Той извади листа от скенера и го смени с друг. — Извън Санта Фе и Албакърки хората на Ню Мексико живеят много по-сплотено, отколкото повечето американци. Те са по-близо до природата. И са отделени в културно отношение от нашите съседи.

— Мислех, че този щат е велик заради смесването на различни култури.

Той се изправи и пак я погледна. После сплете пръстите на ръцете си.

— Ако наричаш това смесване, значи ние сме смесени.

— Следователно резултатът е нещо като салата, а не като врящо котле?

— С изключение на кухнята и изкуството индианците, испанците и англичаните живеят почти напълно отделно едни от други. Живеят редом едни с други, но не заедно.

Тя се намръщи.

— Това хубаво ли е или лошо?

— Това просто е истината, Каролина Мей. Истината.

От начина, по който прозвуча името й, произнесено с неговия плътен, невъзмутим глас, кожата й настръхна.

Охо! Това не е добре.

Тя бързо разтри ръцете си и си каза, че сигурно е седяла на течение.

Но знаеше, че не е вярно.

10

Ранчото „Куинтрел“

Рано в понеделник следобед

— Благодаря — каза Джош и взе сандвича, който Мелиса Мур беше поставила пред него. — Не знаех, че е станало толкова късно.

— Благодаря, скъпа — каза Пийт, когато жена му сервира чиния и пред него. — Бях толкова гладен, че тъкмо щях да захапя кожените подвързии на счетоводните книги.

Мелиса се усмихна на двамата мъже.

— Бира, чай, кафе, кола, вино, уиски, вода?

— Кафе — казаха и двамата мъже едновременно.

— Ей сега ще го приготвя.

Пийт изпрати с поглед своята спретната, обута в дънки, жена, която излезе от кабинета на Джош. Косата й блестеше красиво и бе в същия нюанс като ярките каубойски ботуши на краката й. Индианската тюркоазна огърлица се поклащаше върху копринената блуза и едрия бюст под нея. Бюста, стегнатия задник и огромните тъмни очи Мелиса бе наследила от майка си.

— Понякога имам чувството, че виждам Бети — каза Пийт.

Джош вдигна поглед от счетоводния отчет на ранчото, проследи погледа на Пийт и каза:

— Слава богу, че не е наследила вкуса на Бети към пиенето и хапчетата.

Усмивката озари слабото, почти аскетично лице на Пийт.

— Не и моята Мелиса. Тя има ум като бръснач и е смела за двама.

— Ако тя не държеше под контрол всичко тук, отдавна да съм убедил Сенатора да продаде ранчото и да се премести за постоянно в Санта Фе.

— Няма начин. Куинтрелови живеят тук от шест поколения.

— Това място е като продънена каца и създава само главоболия. Аз предпочитам Санта Фе и Вашингтон.

— Но изглеждаш толкова добре на седлото или като бродиш из полята с ловните си кучета и карабината. Да не споменаваме ежегодното барбекю с фойерверките, костюмите, сделките. Фотографите пощуряват, а гласоподавателите не могат да се наситят на всичко това.

Губернаторът се изсмя дрезгаво.

— Може би трябва да наема теб за ръководител на кампанията ми вместо Марк Рубин.

— Не, благодаря — каза Пийт бързо. — Аз съм провинциалист по душа. Също като Мелиса.

— Добре че е така. Иначе тя щеше да се кандидатира за моето място. Оженил си се за най-организираната жена на света.

Пийт се ухили.

— Направо ме тероризира.

Мелиса се върна с поднос с кана и чаши за кафе. Тя приготви кафето им така, както го предпочиташе всеки от тях, постави чашите пред тях и попита:

— Нуждаете ли се от още нещо?

— От по-богата реколта, от повече дъжд за нивите и от мир за цялата земя, щом питаш — отвърна Джош.

— Обърни се към Църквата — каза тя.

— Правя го всяка неделя.

— Бог има доста неща, за които да се грижи. — Тя отметна дългата си коса от лицето. — Може би трябва да ходиш два пъти седмично.

Джош изсумтя.

— Същата си като отец Ройбал.

Тя присви очи за миг, после отново се усмихна.

— Той не е мой свещеник. Аз съм методистка.

— Методисти, католици, евангелисти — всичките си приличат по едно.

— Че се грижат за душите? — попита Пийт.

— Не. — Джош почука с пръст по компютърната разпечатка. — Всички искат парите ми.

Пийт погледна списъка на благотворителни фондации, който Джош му бе поръчал да състави, както и ежегодните дарения на Сенатора за всеки от тях.

— Всички искат пари. В това няма нищо ново.

— Включително и аз — съгласи се Джош. — Да се кандидатираш за президент, е ужасно скъпо, но никой от вас двамата не ме е чул да казвам нищо подобно, ясно?

Пийт и Мелиса си размениха погледи.

— Разбира се — кимна Пийт.

— Нищо, което казваш, никога не излиза извън стените на тази къща — добави жената усмихната. — Трябва ли ви още нещо?

— Не — отговори Джош.

Мелиса докосна рамото на съпруга си и тихо излезе от стаята.

Джош бе прекалено съсредоточен в списъка на благотворителните фондации, за да забележи излизането на Мелиса. Когато беше по-млад, нейните леко полюшващи се гърди биха го накарали да свали дънките й. Вече не. Сега имаше много по-сериозни грижи от случайния секс.

След като се ожени за Ан, той бе твърдо моногамен. Това не му бе приятно, но той знаеше, че е необходимо, също като яденето на жилаво пилешко на някоя благотворителна вечеря с куверт от хиляда долара. В наши дни никой политик не можеше да стигне до Белия дом, без вечерните новини да са разнищили напълно сексуалния му живот. Така че от кандидат-президента се изискваше да бъде чист като сълза, също като съпругата на Цезар. И да яде гумено пиле с усмивка.

— Относно даренията… — каза Джош, мръщейки се на списъка с благотворителните фондации. — Мисля, че няколко милиона годишно са твърде много. Какво се е опитвал да направи той — да си купи място в рая ли? Най-големите дарения са започнали, след като е навършил осемдесет.

Пийт се поколеба и внимателно подбра думите си:

— Като се имат предвид общите приходи на корпорацията „Куинтрел“, сумата на даренията е щедра, но не прекалена.

— Приходите са едно, а щедростта — друго.

Пийт опита да възрази, но преглътна и размисли.

— Както кажете, сър. Сега това са вашите пари.

Джош погледна Пийт с решителните сини очи на Сенатора. Няколко мига се чуди дали счетоводителят му не е изнудвачът, после прецени, че това не е особено вероятно. Пийт не бе родом от тук, а единствените неща, за които си струваше да се плаща на изнудвача, се бяха случили, когато Пийт е бил още във Флорида и е преследвал момичета с подскачащи гърди. Мелиса беше нещо като вътрешен човек. Освен това тя беше дъщеря и внучка на уличници и пияници, които не виждаха по-далече от следващата бутилка. Със сигурност не бяха подходящи за изнудване.

Уинифред обаче бе друго нещо. Старата кучка бе прекалено умна и прекалено подла. Ако някой знаеше къде са заровени тайните, това бе тя. Освен това тя имаше предостатъчно причини да иска да навреди на Сенатора и сина му.

Джош трябваше само да го докаже.

От друга страна, може би Сенатора бе имал основание да плати. Дори всички благотворителни фондации в списъка да бяха паравани за изнудване, това правеше само около пет милиона на година. Това бе ниска цена и Джон бе готов да я плати, за да си осигури президентството.

Но първо щеше да се увери, че се налага да я плати.

— Говоря за печалбата — каза Джош. — Самото ранчо си е вид благотворителност. Няма нужда да давам милиони на други глупаци, които не могат да се оправят с един бюджет.

— Ако не правиш тези дарения, ще загубиш около петдесет процента от разликата под формата на различни данъци.

— При което пак ще ми останат милиони в брой, с които в момента не разполагам.

— Съгласен съм. Ще ти остане и дълъг списък с благотворителни организации, които ще реват пред разни медии колко стиснат е синът на Сенатора, който иска да стане президент.

— Изнудване.

Пийт издиша продължително.

— Какво е общественото мнение, освен вид изнудване? Човек сам решава дали да плаща или не. Някои плащат. Други — не. Хора, които имат президентски амбиции…

— … плащат — довърши Джош недоволно.

Счетоводителят сви рамене. Работодателят му изглеждаше много раздразнен, което не беше добре.

— Добре — каза Пийт след малко, — кои благотворителни фондации искаш да изключиш? Тази, която осигурява пилета и лами на бедните семейства в Южна Америка, или тази, която направи клиника за ваксиниране и пренатална профилактика в Африка, или сиропиталището за деца със СПИН…

— Млъкни, Пийт!

Пийт замълча.

Джош отпи от кафето си и се замисли за възможностите. Само една водеше към Белия дом.

— Продължавай да плащаш — каза Джош накрая.

Пийт кимна и си записа нещо.

— Но междувременно — добави Джош — искам да разследваш всяка благотворителна организация, за която Сенатора е правил дарения от 1990-а насам.

Другият мъж се поколеба.

— Да разследвам? Мислиш, че нещо не е наред ли?

— Благотворителните организации правят публични отчети за дейността си. Провери кои са използвали най-много пари за нуждаещите се и кои са изпращали шефовете си и важни дарители по скъпи курорти.

Пийт кимна.

— Разбрах. Тогава, ако изключиш някоя организация от списъка, ще имаш убедително обяснение за пред пресата.

Джош се усмихна като войник, спечелил битка.

— Нещо такова.

11

Таос

Понеделник следобед

Стомахът на Карли възропта.

И още веднъж.

Дан я погледна.

— Искаш ли почивка за обяд?

Тя се постара да не се изчерви, но се съмняваше да е успяла.

— Като се има предвид, че закуската ми беше протеиново блокче, което изстъргах от дъното на чантата си преди шест часа, да, имам нужда от обяд.

Изненадата се появи и изчезна от лицето му толкова бързо, че тя не беше сигурна дали изобщо я е видяла.

— Странно — каза Дан и вдигна един лист от скенера. — Сенатора е прочут с гостоприемството си.

— Сенатора е мъртъв. — Карли примигна. Не искаше думите й да прозвучат точно така. — Исках да кажа, че има толкова неща около погребението и всичко… останало… — Тя махна с ръка и съжали, че не си е мълчала.

— Разбирам.

Което си беше истина.

Очевидно той не беше единственият човек в града, който не искаше някой да се рови в миналото. Зачуди се дали този друг човек (или няколко) просто се държеше хладно, или действаше някакъв пъклен план.

Като вземеше предвид всичко, Дан бе готов да заложи на пъкления план.

— Ще ми препоръчаш ли някое място за обяд? — попита тя.

Преди той да отговори, някой почука на вратата и извика:

— Дан, вътре ли си?

— Ей сега ще се кача, татко. — Дан погледна Карли. — Вземи си нещата. Можем да се срещнем тук, пред входа, след час, става ли? — Стомахът й нададе стон. — Това отговор ли беше? — попита той.

— Да.

Устните й се извиха в единия край. Колкото повече той се стараеше да не я хареса, толкова повече осъзнаваше, че се заблуждава. Дори само като се държеше естествено, тя проникваше през всичките му защитни стени. Дан още не знаеше дали това го радва или гневи. Но със сигурност го караше да се чувства неловко.

Докато Дан навличаше ризата и якето си, Карли взе палтото и бележника си, провери дали батериите на диктофона й не се нуждаят от зареждане и стигна преди него до стъпалата.

— Ако ти се качиш първи, няма да мога да те хвана — изтъкна тя.

— Ще рискувам. Вратата на мазето изглежда много разядена, но е достатъчно тежка. Ще ти е трудно да я вдигнеш.

— Тогава — след теб — каза тя и го подкани с глава.

Минута по-късно Карли почувства студен полъх на вятъра. Тя бързо се качи по стъпалата, при което се сблъска с масивно тяло. Две ръце се протегнаха да я хванат.

— По дяволите, Дан — каза тя, заровила лице в якето му. — Стресна ме. Мислех, че държиш вратата.

— Той я държи — каза глас, не толкова плътен, колкото гласът на Дан.

Тя отметна глава назад и погледна нагоре. Косата на мъжа бе кестенява и сребриста, формата на лицето — различна, той беше с десетина сантиметра по-нисък и в лешниковите му очи танцуваха зелени искрици.

— Вие сигурно сте таткото — каза тя. — Ще ви наричам господин Дюран, но много семейства нямат едно и също фамилно име през поколенията.

Той се усмихна.

— Дюран е правилната фамилия, но ме наричай Джон. Вие сигурно сте непознатата, чиято коса бе единственото цветно нещо на погребението на Сенатора.

Карли отметна непокорните къдрици, които все се опитваха да се разлетят от вятъра.

— Надявам се никой да не е забелязал.

— Съмнявам се някой да е забелязал — каза Дан. — Каролина Мей, запознай се с баща ми.

— По-известен като татко — каза Джон, привидно сериозно.

— А аз съм по-известна като Карли. Тъкмо питах Дан къде може да се обядва във вашия град.

— И той предложи да те заведе в дома на Дюран — каза Джон.

Карли отвори уста. Дан я изпревари:

— Всъщност се канех да й препоръчам, Джоузефс Тейбъл.

— Даяна ще те изяде с парцалите, ако пратиш една красива дама да яде някъде другаде. Особено сама.

— Татко…

Тонът му накара Карли да заговори бързо:

— Благодаря, но не е необходимо. Дан е принуден да стои в мазето с мен, докато преглеждам архивите на вестника. Не бих искала да се натрапвам допълнително. — Тя погледна часовника си, после Дан. — Да се чакаме тук в два и петнайсет, става ли?

— Не става — каза Джон и я хвана за ръката. После изгледа Дан сурово. — Принуден да стои с една красива жена. Тя да ти се натрапва!

— Гас нямаше кого друг да прати — обясни Дан.

— Значи си предложил помощта си.

— Не точно.

Джон поклати глава към сина си, едновременно натъжен и раздразнен.

— Можем да понесем това да не се усмихваш изобщо. Но да имаш лоши маниери? Двамата с майка ти не можем да го позволим. — Той се обърна и се усмихна мило на Карли. — Харесваш ли местната кухня?

— Благодаря, но не съм гладна. — Червата й изкуркаха.

— По дяволите — каза Дан отвратен. — Заведи я вкъщи и я нахрани. Аз си имам друга работа. — Той погледна Карли. — Един час.

— Каква работа? — попита Джон. — Мислех, че си в отпуск.

Дан се отдалечи без отговор. Колкото по-малко знаеше баща му за причината той да е тук, толкова по-добре. Който работеше за „Сейнт Килда“, никога не бе напълно в отпуск.

Карли все още се опитваше да измисли причини да не отиде в къщата на Дюран, когато Джон отвори вратата на дома си и внимателно я побутна да влезе.

— Даяна, имам нещо специално за теб.

Карли искаше да изстене. Никоя жена не се радваше на неочакван непознат гост.

— Донеси го тук, в кухнята — извика женски глас.

Джон преведе Карли през малка уютна дневна. Стаята бе оживена от поставените в рамки снимки на усмихнати деца в училищни униформи. На масата имаше снимки на бебе и малко дете. Карли се огледа за снимки на предишното поколение, но не видя.

Странно. Повечето хора държат всичките си семейни снимки на едно място, на млади и стари и всичко помежду им.

Тази мисъл изчезна веднага щом Карли влезе в кухнята, изпълнена с вкусни аромати, заради които стомахът й бе готов да завие. Няколко тенджери къкреха на малка печка с дърва, която освен за готвене използваха и за отопление. Стара печка на газ стоеше срещу хладилника и голяма мивка. Ако се съдеше по резервоара, който се виждаше в задния двор, печката работеше с пропан. Тежки, неизползвани тенджери и тигани висяха от тавана, удобно близо до голямата дъска за рязане, толкова стара, че повърхността й бе леко вдлъбната. Нанизи сух пипер в множество различни цветове и размери висяха заедно с тиганите и плитки с лук. По-малки плитки с чесън, съставка не толкова често използвана в традиционната югозападна кухня, се подаваха иззад голям тиган.

Карли си пое дълбоко дъх и се постара да не й потекат лигите.

— Каква страхотна кухня!

— Това е любимата ми стая в къщата — каза Джон. — По-рано бе любима и на Дан, но сега нищо не му харесва.

Преди тя да успее да попита какво се е случило с Дан, Джон посочи към малка остъклена стая точно до кухнята. Вътре приятно закръглена жена с дънки и мъжка риза прекопаваше ред след ред някакви малки растения. Късата й коса беше много тъмна, с неочаквана ивица сребристо на лявото слепоочие.

— Измий си ръцете, скъпа — каза Джон. — Искам да се запознаеш с Карли Мей.

За момент на Карли й се стори, че тялото на жената се напряга.

— Момент — каза Даяна толкова тихо, че едва я чуха. Тя бавно изми и изсуши ръцете си, стоейки с гръб към гостенката.

Най-после Даяна се обърна. Бръчките на лицето й подсказваха, че пътешествието й през живота не е било лесно. После, след неловък момент, в който измери с поглед непознатата в кухнята си, домакинята се усмихна. Усмивката я преобрази от мрачно присъствие в красива жена.

Е, няма съмнение от къде Дан е наследил външността си, помисли си Карли и машинално протегна ръка, докато Джон ги представяше една на друга. Но каква усмивка, господи! С нея може да се разтопи зимният сняг. Карли се зачуди дали Дан е наследил и усмивката на майка си.

После се запита какво трябва да се случи, за да разбере това.

— Имате фантастична кухня — заговори тя. — Винаги съм искала да имам такава — място, топло и уютно.

— Много сте мила — каза Даяна. Гласът й бе приглушен, почти колеблив и вибриращ от потиснати емоции.

Гласът на Дан има интензивността на нейния глас и усмивките им са невероятни. Карли едва не въздъхна. Сигурно е хубаво да погледнеш някого и да видиш собственото си отражение.

Познатото чувство, че е някак незавършена, припламна в нея. Тя го прогони, напомняйки си, че много хора не познават единия или и двамата си родители и въпреки това се справят чудесно в живота.

— Извинете, че се натрапвам — каза Карли. — Вашият съпруг… просто отказа да ме послуша.

Погледът на Даяна се смекчи, когато се обърна към Джон.

— Той е като булдозер, но е внимателен. Нямам нищо против, когато води интересни хора вкъщи.

Карли въздъхна.

— Аз съм съвсем обикновена.

Даяна поклати глава и каза отчетливо:

— Не, госпожице Мей. Интелигентните хора никога не са обикновени.

Стомахът на Карли отново изстена, докато казваше:

— Моля ви, наричайте ме Карли.

— Тя е умряла от глад — обясни Джон, — а Дан искаше да я изпрати в „Джоузефс Тейбъл“.

— Отлично място — каза Даяна. — Но в моята кухня не е така претъпкано. Седни, Карли. Какво ще кажеш за свински кебап и боб?

— Ще им се нахвърля като хищник.

Смехът на Даяна бе също толкова невероятен, колкото и усмивката й. Тя целуна съпруга си по бузата.

— Благодаря ти, че я доведе. Сега нека да дадем на бедното момиче нещо за ядене.

Ухилен доволно, Джон затопли една чиния, сипа кебап, боб и горещи царевични питки и я постави на масата пред Карли. Даяна донесе купа със смесена зелена салата и я поръси с домашно приготвен сос с подправки.

Карли погледна прясно приготвената благоуханна храна и почти й потекоха лигите.

— Яж — подкани я Даяна. — После ще има достатъчно време за въпроси.

Карли ядеше и слушаше разговора на Джон и Даяна за индианчетата в селското училище: кои се учат добре и кои — не, и как да се подходи към тези, които не искат да учат. Разговорът бе нормален за семейство, в което има учител, близостта между съпруга и съпругата бе изключително силна, а храната — невероятна.

Докато бавната сладка горещина на местните ястия се разпростираше в тялото на Карли, тя научи, че Даяна е родена и отраснала в Таос, докато Джон не бе оттук. Даяна познаваше родителите, дядовците и бабите на децата, с които работеше. Понякога познаваше дори прадедите им. Джон познаваше добре околността, но не бе прекарал целия си живот тук. И двамата съпрузи споделяха общата загриженост на всички родители за порасналите им деца и се радваха на шанса да се радват на внуците си.

Няколко пъти Карли се опита да накара Даяна да разкаже какъв е бил Таос в детството й и в детството на родителите й. Всеки път разговорът внимателно заобикаляше думите на Карли и продължаваше плавно напред, следвайки своя собствена посока, и домакинята пак подканваше Карли да яде и да остави въпросите за по-късно.

Карли си взе трета царевична питка, каза си, че вече не е гладна, но въпреки това я напълни с кебап. Ако първият ден бе показателен за бъдещите, тя щеше сама да се грижи за храната си в ранчото „Куинтрел“. Единствената, която май се радваше на присъствието й, беше Уинифред, а в момента тя не се чувстваше добре.

Така че Карли се наслаждаваше на късния обяд, мислено трупаше въпроси, които да зададе на Даяна при първа възможност, и се възхищаваше на общуването между мъж и жена, които искрено се радват на присъствието си.

Чак когато Джон обясни на Карли как да стигне обратно до архива на вестника, тя осъзна, че независимо от неколкократните обещания, че по-късно ще дойде време за въпроси, тя не бе успяла да попита Даяна какъв е бил Таос в детството й.

Докато караше към града, Карли се замисли за всичко изречено и премълчано по време на обяда. Повечето хора обичаха да говорят за себе си. Даяна Дюран определено не бе от тях, което събуди любопитството на Карли.

Дали не е била осиновена, също като мен? Затова ли избягва да говори за родителите си?

Карли паркира в една алея и прекоси старата сграда, в която се помещаваше редакцията на вестника, все още замислена за Даяна. Когато излезе през задната врата, се запита дали Дан би й разказал за детството на майка си или щеше да пренебрегне въпросите също като Даяна. Карли прекоси намръщена вътрешния двор с бурени и замръзнала земя, без да забележи мъжа, който стоеше в другия край и я чакаше.

Дан стоеше неподвижно и я наблюдаваше как се приближава. В походката й имаше грация, а в изражението й — тревога. Той се запита какво неприятно се бе случило по време на обяда.

По дяволите, татко! Защо ти трябваше да водиш у дома при мама жена, чиято професия е да си пъха носа в работите на другите?

Дори и при най-добри обстоятелства майка му не бе общителна с някого извън семейството — освен ако този някой не беше под шест години. С малките деца тя бе съвсем различен човек — смееше се, кикотеше се и бе сияйна като слънчевата светлина.

— Проблеми с храносмилането? — попита Дан тихо.

— Какво? — Карли подскочи стреснато. Тя едва не се беше блъснала в него. — Не, храната бе невероятно вкусна. Просто се бях замислила.

— И се мръщеше.

— Присмял се хърбел на щърбел — каза тя толкова тихо, че той да не я чуе.

Но той я чу.

— Имаш доматено пюре по устата.

Тя веднага облиза устните си. За награда усети пълния с подправки вкус.

— Ммм! Майка ти определено може да готви. От майка си ли се е научила?

— Не.

За всеки, дори и малко по-чувствителен от камък човек, тонът на Дан щеше да означава сигнал за край на разговора.

Но в Карли изригна раздразнение. Тя си изкарваше прехраната, като задаваше въпроси за миналото, и й беше писнало в настоящето да се блъска в стени. Особено с Даниел Дюран.

— Баща й ли е бил добър готвач? — попита Карли.

— Не.

— Баба й? Дядо й? Лели, чичовци, елфи? — попита тя саркастично.

Дан се запита дали не е открила истината по някакъв начин.

— Защо се интересуваш? Мама не е част от проекта на Уинифред.

Карли издиша отчаяно.

— Прав си. Но кухнята на майка ти прилича на кухня, която се е предавала от поколение на поколение, а на стените нямаше никакви снимки на родителите или на техните родители. Имаше деца, цялата дневна е в снимки на ученици. И на някои бебета.

— Двамата с татко събраха тази кухня с обикаляне по разпродажби и размени. Той построи оранжерията отзад и двете стаи, където спяха момчетата и момичетата. Беше претъпкано, но беше по-добре от местата, от които идваха децата, които бяха настанявани при нас. Никой не викаше, никой не размахваше юмрук, никой не вземаше наркотици, никой не бе способен на сексуална бруталност… — Устните на Дан се извиха, когато Карли потрепери. — Виждате ли, госпожице Мей, не всеки има семейство, което иска да си спомня.

— Такъв ли е случаят с майка ти?

— Питай нея.

— Опитах се.

— И?

— Някак не можах да задам нито един въпрос, без да прозвуча грубо.

— Ето ти отговора — каза той.

— И той е?

— Много любезен начин да се каже: „Това не ти влиза в работата“.

12

Ранчото „Куинтрел“

Понеделник вечерта

Дан паркира камиона си зад къщата на Куинтрелови, слезе и затръшна вратата. Звукът отекна като изстрел в тъмнината. Кучетата излаяха, но не се втурнаха към него. Въздухът беше чист, свеж и пронизваше подобно на леден нож ноздрите му. Дан дишаше дълбоко, наслаждавайки се на момента. Снежинките се въртяха около главата му и нежно хапеха страните му.

Тук бе съвсем различно от задръстената с играчки уютна къща на Гас, изпълнена с топлина, любов и мирис на чесново пиле, което Дан беше сготвил за семейство Салвадор. За вечерята бе донесъл салата, приготвена от Даяна, която бе изпратила на семейството и множество билкови отвари, за да им помогне в битката с грипа.

Обикновено Даяна сама правеше доставките си или я отменяше Джон, но тази вечер Дан предложи помощта си — въпреки че половината пакети бяха предназначени за ранчото „Куинтрел“. Готовността му да шофира дълго по неравния път в студената нощ изненада всички, включително и него самия. Също като при посещението му на погребението на Сенатора, Дан не знаеше защо така инстинктивно се зае да разнася билките на майка си, само знаеше, че го е направил.

Може би пълнолунието го правеше така неспокоен, пречеше му да си стои в малката кирпичена къща в покрайнините на града, която беше наел, в топлата кухня на родителите си или в приятния хаос в къщата на Гас. След сградите започваха пасища, които блестяха отрупани със сняг и облени от лунната светлина; имаше тъмни огради и сенки на дървета, където ловците се криеха в засада, сова летеше безшумно и търсеше някоя мишка. Дан несъмнено се нуждаеше от живата нощ.

Но дори и сега, стоейки насред мрака, пак се чувстваше неспокоен.

Докато вървеше към вратата на кухнята, уханията от пакетите с изсушени билки, които носеше, погъделичкаха носа му, извикаха спомени как някога с майка му ходеха на походи в долината и планините през топлите месеци, как събираха растения и семена, корени и листа. Някои се използваха свежи, в чайове и тинктури. Някои се сушаха и стриваха с различни мазнини, за да се получат мехлеми, като този, който тежеше в левия джоб на якето му сега. Други се завиваха и прибираха за бъдеща употреба.

Никога не бе питал майка си за източника на безбройните рецепти за облекчаване на болката в ежедневието на хората, които бяха твърде бедни, за да могат да си позволят — или не искаха да използват — английските лекари и хапчета. Вероятно той не задаваше въпроси, защото още от шестгодишен знаеше, че майка му предпочита мълчанието пред излишното бърборене. А ако имаше въпроси, те трябваше да се отнасят за настоящето, не за миналото.

Някакъв непознат отвори вратата след почукването на Дан. От начина, по който застана и измери Дан с поглед, Дан отгатна, че мъжът е един от незабележимите бодигардове, които държаха откачените настрани от губернатора на Ню Мексико. Това бе само част от цената да си публична личност.

— Аз съм Дан Дюран — представи се той. — Госпожица Уинифред ме очаква.

— Аз съм нов тук — каза мъжът, — така че, ако нямаш ни що против, искам да видя някакъв документ със снимка.

Мекият южняшки акцент на бодигарда не заблуди Дан; той трябваше да покаже документ за самоличност или щеше да си остане навън, докато замръзне и се вкочани. И ако поискаше да спори, вътре, точно до вратата, имаше още един бодигард, който само това чакаше.

— Няма проблем — каза Дан спокойно. Той извади портфейла си и показа шофьорската книжка.

Бодигардът сравни лицето на Дан със снимката, кимна и отстъпи встрани.

— Влез на топло. Готвачката остави кафе, ако искаш.

Комбинацията на невъзмутимия бодигард с югозападно гостоприемство и южняшки акцент почти накара Дан да се усмихне.

— Благодаря, но искам да хвана госпожица Уинифред, преди да си е легнала. Чух, че нещо не се чувствала добре.

— Знаеш ли откъде трябва да минеш?

— Тя при сестра си ли е?

— Да.

— Тогава знам.

Дан прекоси кухнята с размери на средно голям ресторант. Ранчото често се използваше за събирания на дарители, поддръжници, репортери, политици и всеки друг, който трябваше да се ухажва за пари или гласове. От почти необитаемо то внезапно и без предупреждение се препълваше с хора. Хората в града винаги можеха да познаят по засиления трафик на хеликоптери, че нещо става в ранчото на Сенатора — а сега на губернатора.

Тази вечер кухнята изглеждаше така, сякаш не бе използвана за нещо повече от приготвяне на кафе и лека вечеря за семейството. Дан се запита дали Карли е била поканена, или е трябвало пак да се задоволи с някое шоколадче, изстъргано от дъното на чантата й.

Рано или късно тя ще проумее, че никой, освен Уинифред не желае присъствието й тук.

Той се надяваше това да стане по-рано, преди някой да се ядоса дотолкова, че да нарани красивата жена с искри в очите и смях в гласа.

Въпреки че от години не бе влизал в къщата, той не бе забравил завоите, коридорите и вратите до апартамента на госпожица Уинифред. По пътя не срещна никого. Мелиса и Пийт вероятно се бяха оттеглили в апартамента си. Прислужниците си бяха отишли у дома. През лятото наетите работници живееха в пристройката или в някой от фургоните, скрити сред дърветата покрай хълма. През зимата навсякъде беше празно.

Като по-млад, Дан прекарваше лятото, грижейки се за овцете или кравите в ранчото, и се учеше да ловува заедно с братята Снийд. Те бяха само десетина години по-големи от него, но го бяха научили на много неща. Също като майка си и дядо си, те бяха ловци, наети да държат хищните животни под контрол. Дори като възрастен, Джим успяваше да си изкарва прехраната със същата работа. Блейн бе свършил в затвора за въоръжен грабеж.

Много отдавна, много далече. Но, по дяволите, тези мъже можеха да стрелят.

Поне Дан си мислеше, че това е било отдавна и далече, докато не видя следите в клисурата вчера. Следи от мъж и от куче. Не можеше да е сигурен кой друг бе извървял няколко километра, за да наблюдава отдалече погребението на Сенатора, но знаеше, че само някой с уменията на опитен ловец би могъл да се промъкне на петдесет метра от Дан и да остане незабелязан. Тъй като Джим бе най-добрият в Северно Ню Мексико, можеше да се предположи, че той е бил човекът, оставил следите.

Чудя се защо не ми се е обадил.

Чудя се и защо изобщо е бил там.

Може би затова не се е показал. Не е искал да отговаря на въпроси.

Дан почука леко на широката двойна врата, направена така, че да може през нея да минава болнично легло. През топлите месеци Уинифред извеждаше сестра си навън. Дори това да правеше някакво впечатление на пациентката, само Силвия си знаеше.

— Кой е?

— Синът на лечителката.

Вратата се отвори бавно. Черните очи на Уинифред огледаха Дан от главата до петите.

— Чух, че си се върнал. Съвсем разнебитен.

— Малък инцидент, нищо повече.

Тя издаде някакъв звук, с който показа, че не му вярва, но се дръпна настрани.

— Влизай.

От горещината вътре гърбът на Дан плувна в пот. Той обходи е поглед стаята и не пропусна нищо, включително изненаданата Карли, която седеше на пода, заобиколена от снимки с всевъзможни размери и от всевъзможни години. Той й кимна хладно.

После неохотно си даде сметка, че беше шофирал четирийсет минути по заледения път, надявайки се да зърне опушено златистите очи на жената, която си пъхаше носа навсякъде.

— Изглеждаш добре, госпожице Уинифред — каза Дан. Това беше лъжа, тя изглеждаше уморена, бледа и необичайно изпита.

— Жалко, че не мога да кажа същото и за теб. — Въпреки резкостта си Уинифред се усмихна. — Все се надявах, че ще наминеш да навестиш старата жена. Време беше да си припомниш добрите маниери.

Той поклати глава.

— Изобщо не си се променила.

Тя се изсмя дрезгаво.

— Какво очакваше, чудо? Бог си има по-важни дела от това да ме променя. Прегърни ме и ще ти простя, че ме накара да те чакам толкова дълго.

Дан внимателно прегърна жената, която бе достатъчно стара да му бъде баба и достатъчно сурова да бъде сестра на сатаната. Уинифред беше само мускули, кости и воля. Откритието, че му е липсвала, го удиви. Също като братята Снийд и топлата кухня на майка му, Уинифред бе част от едно детство, което той чак сега започваше да цени — вместо просто да приема за даденост.

— Как е госпожа Куинтрел? — попита Дан.

— Зимите не й понасят никак — отвърна Уинифред и погледна към леглото.

Дан кимна, сякаш вярваше, че Силвия забелязва промяната на сезоните в гледката през прозореца. Но смяната на сезоните влияеше на Уинифред и следователно трябваше да влияе и на Силвия.

Понякога той не беше сигурен в какво вярваше Уинифред, потънала в тишината на своите собствени мисли, но знаеше, че в каквото и да вярваше старата жена, то й помагаше да понесе поредния ден грижи за една сестра, която не я беше грижа за нищо в живота.

— Е, какво ми е изпратила майка ти?

— Аз съм момче за доставки, не съм билкар — каза Дан. — Само знам, че пакетът с червената лента е за втрисане и кашлица. Мама каза, че навярно ще имаш нужда от него, ако си хванала грипа, който се носи из цялата долина.

— Да видим какво носиш — каза Уинифред и потисна кашлицата си. — Не мога да си позволя да боледувам. Силвия се нуждае от мен. Без мен тя ще умре.

Дан бе убеден в това. Със сигурност нищо друго не поддържаше Силвия жива.

Той започна да вади книжни пакети от джобовете на якето си. Последваха ги глинени гърненца, плюс едно по-голямо, докато не изпразни всичките си джобове. Свали якето си и го преметна през ръка. В стаята бе прекалено горещо за всеки здрав човек.

Това обясняваше защо Карли е в широки тениска и дънки, с боси крака и пот на челото. Ходилата й бяха тесни и с подчертана извивка. Ярколилавите нокти бяха бунтарската нотка във вида й. От вътрешната страна на десния й глезен имаше татуировка на келтски знак. Дан се зачуди какво точно е изобразено и дали на допир и вкус това място се отличава от останалите по кожата й.

Той съзнателно прогони тези мисли и погледна отново към Уинифред. Тя вдигаше пакетите един по един, душеше ги и кимаше одобрително.

— Майка ти няма равна на себе си — каза Уинифред. — Освен може би бабата на майка ми, но се носеха слухове за нещастното състояние на душата й.

Дан забеляза, че Карли тихо се е изправила и стои наблизо, така че да може да чува разговора на Уинифред и Дан.

Записва всяка дума, без съмнение.

— Не искам да ви прекъсвам — каза Дан. — Както вече казах, аз съм само разносвач.

Уинифред се засмя дрезгаво.

— Стой мирно и ме остави да те огледам. Мислех, че този път сме те изпуснали.

— Обикновен инцидент в планината. Вулканите са доста коварни.

Старицата изсумтя и го изгледа по начин, който показваше, че знае точно какво се е случило. По някакъв начин, неясно какъв, беше разбрала.

Сигурно от семейство Сандовал — реши Дан. Връзката с контрабандистите. Връзката с наркопласьорите. Връзката с лечителите.

По дяволите! Наистина предпочитах да не са били Сандовал.

Но той вече знаеше, че са били те.

Затова Дан прекарваше отпуската си в Северно Ню Мексико, където от триста години насам мъжете от рода Сандовал бяха дяволи, а жените им — търпеливи светици.

Уинифред кимна веднъж, после се обърна към Карли.

Посланието е предадено, помисли си Дан. Жалко, че не съм сигурен от коя страна на закона се намира самата Уинифред.

— Говорехме за спомените ми от детството — каза Уинифред на Карли.

— Да — кимна Карли нетърпеливо.

— И дядо ми, и баба ми бяха Кастийо. — Докато говореше, Уинифред сортираше билките, отварите и мехлемите, които Дан беше донесъл. — Нямаха достатъчно близка кръвна връзка, за да се притесняват от Църквата, нито достатъчно далечна, за да продължат с подялбата на земята на Оняте. Баба ми умряла при раждането на първото си дете — майка ми Мария. Мария била на четиринайсет, когато се омъжила за сина на един синеок английски бандит. Не че възприемахме баща ми като бандит. Хейл Симънс стоеше в дългата поредица мъже, губили война след война, било то Гражданската или по-старите войни в Шотландия. Онези мъже не почитали особено правителството и законите, опитващи се да им отнемат това, което те припечелвали.

Устните на Дан се извиха в хаплива усмивка. Нищо не се беше променило. Нищо нямаше да се промени. Законът облагодетелстваше тези, които са на власт. Беззаконието облагодетелстваше тези, които нямаха власт. Добрите и почитащи реда намираха мястото си между закона и беззаконието. Хората, които се опитваха да променят това, се събуждаха с куршуми в телата.

Ако изобщо се събуждаха.

— Семейство Кастийо не се е подчинявало на никакви закони, освен ако не се е налагало. Това е положението в Ню Мексико, където никое правителство не е успявало да подчини обикновените хора — каза Уинифред. — Сега всички мислят, че е различно. Но не е. — Тя подаде един плик на Карли. — Поиска снимки на Силвия. Ето някои нейни снимки от училище, от сватбата й, от рождени дни, Коледа и други празници. Последните снимки, на които аз съм снимана в градината, са от 1964-а. Върнах се в ранчото завинаги на следващата година, когато Силвия получи удара. Сенатора искаше да я настани в дом за тежко болни, но аз му казах да забрави за това. Той се нуждаеше от гласовете на Сандовал, за да бъде избран отново, а аз щях да се погрижа да ги загуби, ако Силвия не бе останала в ранчото.

Дан се радваше, че от ранна възраст се бе научил лицето му да не издава нищо. Винаги се беше чудил защо Сенатора не е напуснал безнадеждно болната си жена. Сега вече знаеше.

И се запита колко дълбоки са връзките на Уинифред с рода Сандовал.

— Щяхте ли да го направите? — попита Карли.

— Да. — Уинифред погледна Дан. — Семействата Кастийо и Сандовал са се преплитали с бракове в продължение на триста години. Две от сестрите на баща ми са омъжени в семейство Сандовал. Има един Сандовал в Мексико. Друг — в Колумбия. Те изобщо не са признавали законите на американците. Техните синове, дъщери и внуци се чувстват по същия начин. Помнят времената, когато марихуаната, макът и други подобни бяха законни лекарства на знахарите. Помнят кога те са господствали тук, а англичаните са им се подчинявали.

— Било е много отдавна — обади се Дан тихо.

— Не и за тези, които са загубили. За тях това е ново и неприятно. И винаги ще бъде така, докато неправдите от миналото не се поправят.

— Това никога няма да стане — каза Дан. — Неправдите, които се помнят, винаги ще бъдат по-големи от всичко, което настоящето може да предложи като компенсация.

— Не мисля така — рязко го прекъсна острият глас на Уинифред.

Карли местеше поглед от единия към другия, изненадана от подводните течения, които се носеха между тях. Никога не бе попадала в семейство, където историята се намира толкова близо до повърхността. Беше вълнуващо… и смущаващо. Карли имаше чувството, че върви през минно поле от минали емоции, които могат да избухнат всеки момент.

Уинифред издиша продължително и изтри челото си в ръкава. На ръката й проблесна дебела сребърна гривна. Старата жена огледа билките по масичката и се почувства много по-стара от годините си. Имаше чувството, че е столетница.

Той греши.

Аз ще получа своето отмъщение.

Тя взе малкото глинено гърненце, стоящо сред билките, и отиде при леглото на Силвия.

Мълчанието се разстла, докато накрая Карли бе сигурна, че всички чуват дишането й. Прочисти гърлото си и опита да намери неутрална тема. Погледът й попадна върху подправките и тя попита Дан:

— Това ли отглежда майка ти в оранжерията си? Билки и разни подправки?

— Билки, разсад за домати и пипер, зелен лук и чесън, дори някои редки бобови видове — обясни той. И някои други неща, за които най-добре да не се споменава. — На две хиляди и сто метра надморска височина сезонът за отглеждане на растения е доста къс. Така мама помага на градината да започне с летящ старт. — Карли отвори уста да зададе нов въпрос. — Имаш ли нужда от нещо друго? — попита Дан бързо Уинифред. — Мама с удоволствие ще ти прати всичко, което поискаш.

— Имам нужда само от късмет и време. — После тя се обърна към Карли. — Хайде, задай си въпроса, момиче. Нямам цяла нощ.

— Просто се чудех кой е научил госпожа Дюран да разбира от билки и отвари.

— Аз я учих. Но тя е наследила усета за растения на прапрабаба си.

— Госпожа Дюран роднина ли ви е? — попита Карли стреснато. — Тя не беше в списъка с роднини, който ми дадохте.

— Ако семейството ти е било тук повече от три поколения, всеки ти е роднина по един или друг начин — каза Дан, преди Уинифред да успее да отговори. — Като във всяко старо село, от всеки храст може да изскочи някой братовчед.

Уинифред стисна устни.

— Няма да повярвате колко преплетени са семействата.

Очите на Карли блеснаха.

— Можем да направим ДНК изследване на…

— Какво е това? — прекъсна я Уинифред.

— Помните ли семейство Дилън от Финикс? Споменахте ги първия път, когато ми се обадихте.

Уинифред кимна.

— Чувала съм за тях по телевизията. Когато ви се обадих и вие ми изпратихте статията за Дилънови, аз си поръчах екземпляр от тяхната родова история и после ви наех веднага. В статията имаше нещо за ДНК и как изследването помогнало да се свържат части на семейството, за които преди не се знаело.

— Точно така — кимна Карли нетърпеливо. — Те издирваха един загубен прадядо, така че проследиха у-ДНК, която се предава само по мъжка линия. Оказа се, че са били свързани по роднинска линия с Томас Джеферсън чрез…

— Сигурно съм предположила, че изследването се отнася само за мъже — прекъсна я Уинифред. — Аз се интересувам от жените в моето семейство. Мъжете получават предостатъчно само защото са се родили мъже.

— Така си е — каза Дан бързо, опитвайки да прекъсне Карли.

Не се получи.

— Ако се интересувате повече от роднините жени — каза Карли, без да обърне внимание на думите му, — се работи е митохондриалната ДНК, която се предава само по женска линия. Майките я предават на дъщерите си и така нататък. Ако жената няма дъщери, линията на тази ДНК се прекъсва.

Не налапвай стръвта, Уинифред — подкани я мислено Дан. — Хората си патят повече, когато знаят твърде много, отколкото когато знаят твърде малко.

— Чакайте. — Уинифред се намръщи и опита да се съсредоточи. Леката й треска я затрудняваше. — Да не би да ми казвате, че може да се разбере кой е роднина и кой не на дадена жена, като се използват ДНК тестове? За мъже също ли може да се прилага?

— Да.

— Как? — попита Уинифред, заинтригувана въпреки умората си.

— Мъжките полови клетки не могат да предадат този вид ДНК на женската яйцеклетка, така че единственият начин да получиш тази ДНК — независимо дали си мъж или жена — е по майчина линия.

— Изследването скъпо ли е? Болезнено ли е? — попита Уинифред.

— Изобщо не е болезнено — увери я Карли. — В страната има няколко лаборатории, специализирани в такива изследвания. Не е евтино, но ако държите на сигурността, която дават генетичните изследвания, тогава си струват цената.

Сега не само треската осветяваше тъмните очи на Уинифред.

— Какво е необходимо за изследването?

— Почти всичко може да свърши работа. Натривка от вътрешната страна на бузата, няколко капки кръв, косъм с корен. Ако желаете, мога да поръчам набор за теста.

— Направете го. Поръчайте повече.

— Повече? Четири? Шест? Колко?

— Десет. Десет би трябвало да стигнат. Да се доставят спешно. Аз ще платя.

Десет? — помисли си Карли. — Тя се кани да тества всички в къщата ли? Но на глас каза само:

— Ще пристигнат до сряда.

— Да ги изпратят на мое име.

— Разбира се.

Уинифред кимна рязко и насочи вниманието си към билките, които Дан беше донесъл.

— Предай благодарностите ми на майка си.

— Непременно. Тя питаше за двете най-малки деца на Лусия. Пропуснали са уроците по четене в събота.

— Алма се оплакваше, че Лусия не дошла на работа днес. Сигурно децата са болни. — Уинифред въздъхна. — Ще проверя какво става с тях още утре сутринта.

— Аз ще се отбия на път за вкъщи — предложи Дан. — Ти не трябва да излизаш на този вятър, докато не се оправиш.

Уинифред сякаш се канеше да възрази, но замълча.

— Не искам да оставям Силвия сама. Имам чувството, че… — Гласът й заглъхна. Тя разтри възлестите си ръце. — Видях един самотен гарван да лети над гробището. Това не е хубав знак. — После погледна Карли. — Иди с Дан у семейство Сандовал. Мъжете за нищо не стават, но жените живеят в долината от векове. Може би те ще успеят да отговорят на някои от въпросите ти за местната история.

— Май няма да се зарадват на гости точно сега — каза бързо Дан.

— Защо?

— Току-що арестуваха Армандо за боеве с петли.

Уинифред каза нещо на старинния испански, с който Карли се беше борила в архива. После старицата въздъхна и отиде до шкафа в другия край на стаята. Отвори едно чекмедже и се върна при Дан с няколко банкноти в ръка.

— Сложи ги някъде, където Лусия ще ги намери — каза Уинифред. — Онези непрокопсаници братята й никога не й оставят пари.

13

Ранчото „Куинтрел“

Понеделник късно вечерта

Кухненската врата се затвори зад Карли и буквално я остави на студа. Тя потрепери и притисна лаптопа към гърдите си. Нощният въздух хапеше през дрехите й. Звездите грееха ярко.

— Лусия е Сандовал по рождение или по мъж? — попита Карли.

— И двете. С мъжа й са трети братовчеди, доколкото знам. — Той забеляза, че Карли отново потрепери силно. След бурята беше станало още по-студено. — Това е глупаво — каза той. — Няма нужда да идваш с мен. Уинифред няма да разбере. Тя просто си търсеше начин да се отърве от теб, без да показва колко е изтощена.

— А ти би използвал всяко възможно извинение, за да се отървеш от мен на свой ред — отбеляза Карли. — Губиш. Ще дойда. Семейство, което е живяло редом със семействата Куинтрел и Кастийо през последните няколкостотин години и чиято история е преплетена чрез множество бракове с тяхната, е точно това, от което се нуждая. Въпреки предубеждението на Уинифред мъжете и тяхната лична история също са важни, когато се пише историята на някой род.

— Не й го казвай.

— На глупачка ли ти приличам? — После Карли се за мисли за своите развяващи се къдрици и за обутите на бос крак маратонки, защото замръзваше от ледения вятър. — Освен това всеки път, когато спомена за мъжете, тя сменя темата.

Зъбите й тракаха.

— На погребението беше обута с по-подходящи обувки — каза Дан нетърпеливо. — Къде са те?

— В стаята ми. А ти откъде знаеш с какво съм била обута на погребението?

— В старата къща ли си отседнала?

— Ддда.

Той стисна ръката й по-скоро нетърпеливо, отколкото съчувствено.

— Побързай. Ще замръзнеш.

Тя не възрази, нито дръпна ръката си. От разликата между парниковата температура в стаята на Силвия и ледената нощ направо й се замая главата.

Когато стигнаха до внушителната двойна врата на старата къща, тя извади големия ключ. Ръката й трепереше толкова силно, че Дан грабна ключа, пъхна го в ключалката и каза:

— Отключено е.

После той пъхна ключа в ръката й, отвори вратата и я бутна на топло. Без да спира, затвори вратата достатъчно силно, за да щракне остарелият механизъм.

— Ти тук ли живееш? — попита Карли.

— Не.

— Тогава откъде знаеш, че вратата заяжда?

— Предположих.

Карли не повярва на това, но беше сигурна, че той няма да обясни нищо повече.

— Знаеш ли — каза тя спокойно, — колкото повече не отговаряш на въпросите ми, толкова по-любопитна ставам.

— А на колкото повече въпроси отговарям, толкова повече задаваш ти. — Дан тръгна по коридора към голямата спалня за гости.

— Тръгна в погрешна посока — каза тя. — Аз съм от другата страна на вътрешния двор, вдясно.

Веждите му веднага се изстреляха нагоре. Той се зачуди кой бе настанил Карли в стаята на прислужницата.

— Какво? — попита тя.

— Нищо. — Дан осъзна, че от устата му излиза пара дори и в антрето. Тук бе по-топло, отколкото навън, но съвсем не бе приятно. — Някой е забравил да включи отоплението.

— Няма значение. — Карли извади ключ от задния си джоб и отключи вратата към вътрешния двор. — В стаята ми не е правен ремонт.

— Тоест?

— Не е свързана с централното отопление. Използвам камината, за да се топля. — Тя натисна дръжката и бутна вратата, която не помръдна.

— Защо я заключи? — попита Дан.

— Не съм. Отключих я. — Тя се намръщи и завъртя ключа в противоположната посока. Вратата се отвори. — Поне така си мислех, че съм направила.

Дан огледа пустия двор. Няколко групи следи пресичаха снега. Пресни следи. Той престана да се дразни от това, че се чувства привлечен от Карли, и започна да мисли. Бързо.

— Връщала ли си се дотук, след като спря да вали? — попита той.

— Ако бях, щях да облека палтото си. Просто прибягах облечена леко, за да не се задуша от жегата в стаята на Силвия. Тогава още валеше и бе с няколко градуса по-топло. Защо?

Придобитата подготовка, която Дан се опитваше да забрави, рязко изплува на преден план. Той усети прилив на адреналин, който настрои тялото му за бой или бягство.

— Дали някой не е идвал да чисти стаята ти, докато си била при Уинифред?

— Съмнявам се. Щом изкопчих чисти чаршафи и кърпи от Алма, тя сякаш се стопи.

— Очакваш ли гости? Някое гадже?

Карли сложи ръце на кръста си.

— И теб си те бива в задаването на въпроси.

— Бъди така добра да отговориш — каза той, съсредоточено.

От настойчивия му поглед я побиха тръпки също като от нощния студ.

— Не очаквам никакви посетители, нито прислужници, нито Дядо Коледа, нито елфи. Това отговаря ли на всичките ти въпроси?

— Изчакай ме тук.

— Къде отиваш?

— Влизам в стаята ти.

— Тогава ще имаш нужда от мен. Сигурна съм, че заключих вратата й.

Дан понечи да спори, после спря. За разлика от хората, с които беше свикнал да работи, Карли не бе обучена на самозащита или стратегически маневри. Вероятно щеше да припадне при вида на пистолет.

Не можеше да я остави сама.

По дяволите!

— Стой на две стъпки зад мен — каза той тихо. — Не говори. Ако аз спра, и ти спираш. Ако кажа да бягаш, бягаш. Ако кажа да залегнеш, залягаш.

Устата й се отвори и затвори безмълвно.

— Нямаш въпроси? — попита той. — Ще се насладя на този момент.

Преди Карли да смени намеренията си за въпросите, Дан се обърна и тръгна по дългия коридор. Щеше да е по-бързо да пресекат замръзналия двор, но навън ярката луна щеше да ги превърне в подвижна мишена. Той пое по широката сенчеста галерия с нейните персийски килими на няколко века, масивни тъмни мебели и картини в позлатени рамки.

Карли стоеше точно на две крачки зад него и притискаше лаптопа към тялото си. Не можеше да повярва колко тихо пристъпва Дан. Нейните маратонки издаваха повече шум по ивиците голи плочки, отколкото неговите зимни обувки. Сега той се движеше по различен начин. Без припряност. Без леко накуцване. Само някаква подчертана готовност за действие, от която кожата на тила й настръхваше.

Какво ли е правел, преди да се върне у дома?

Въпросът бе мълчалив. Отговорът също — безшумната походка на хищник, който е забелязал плячката си.

Дан спря.

Тя замръзна.

Той й направи знак с ръка, който означаваше: Не мърдай!

Поне Карли се надяваше да означава това, защото нямаше да направи нито крачка към него, докато луната огряваше в сребристо половината му лице, а другата половина оставаше в тайнствена сянка.

Дан се притисна към стената, огледа се бързо зад ъгъла и направи знак на Карли отново да го последва. Тя се зачуди дали случайно или нарочно той пристъпва така, че да попада във всяка сянка в коридора. После едва не се изсмя на глас. В този мъж нямаше нищо случайно. Всичко в него бе целенасочено.

При следващия ъгъл Дан повтори спирането, притискането към стената и предпазливото надничане, преди да продължат. Докато се движеше от сянка на сянка, Карли опита да му каже, че нейната стая е следващата отдясно. Но преди да отвори уста, се сети колко лесно той бе затворил заяждащата входна врата на къщата. Очевидно познаваше къщата по-добре от нея.

Но Дан не знаеше, че тя бе изгасила лампата в стаята си.

Карли докосна ръката му. Той замръзна на място. Тя му посочи ивицата светлина изпод неравния ръб на вратата, после посочи към себе си и поклати глава.

Той кимна. Леко, но решително я бутна зад единственото налично прикритие — дълбок махагонов бюфет, очукан и олющен, който бе на възрастта на къщата. В него сега държаха стари хавлиени кърпи и парцали за почистване, а не тежки сребърни прибори и изгладени ленени чаршафи.

Дан повдигна с пръст брадичката на Карли и я поглед на, казвайки й с поглед да не мърда от мястото си. Тя кимна леко. Той прекара леко пръст по устните й — предупреждение, милувка, молба или всичко заедно. Карли бе прекалено шокирана от докосването му и осезаемата му войнственост и само кимна още веднъж. Той се отдалечи от нея с мълчалива решителност, от която я побиха тръпки.

Това й подсказа, че и той като нея бе забелязал мокрите следи от стъпки пред вратата й.

След миг той вече стоеше отстрани на вратата на спалнята й, която бе съвсем леко открехната. Той замря неподвижен и се ослуша напрегнато.

Чу единствено собственото си леко дишане и пристъпването от крак на крак, което му подсказа, че Карли се чувства неудобно свита в несигурния подслон на стария махагонов шкаф. Ръката му стисна дръжката от ковано желязо. Тъй като бе невъзможно нещо толкова старо да не издава звуци, той реши да го използва като елемент от на падението си.

Вратата се блъсна в стената достатъчно шумно, че да стресне всеки неканен посетител. Преди ехото да заглъхне, Дан влезе, наведе се ниско и се хвърли вдясно, като се оглеждаше за човешка фигура. Падна на земята и се претърколи.

Не видя никого. Въпреки това изчака, ослушвайки се. Тишина.

Адреналинът във вените му намаля и той отново започна да забелязва обикновени неща — например режещата болка в крака си. Изправи се и провери няколкото евентуални скривалища в стаята, при което откри точно това, което очакваше. Нищо опасно.

Обаче беше отвратително.

Един изкормен плъх беше оставен върху възглавницата на Карли. Кръвта бе толкова прясна, че още блестеше. Плъхът беше още топъл.

— Супер — каза тихо той. — Просто супер.

Преди да успее да махне плъха, Карли вече стоеше на вратата, а на бледото лице очите й изглеждаха още по-големи. Луничките, които не беше забелязал преди, се открояваха на носа й.

— Трябваше да не мърдаш от мястото си, помниш ли?

Тя се взираше в пихтията върху възглавницата си. Той пристъпи между нея и леглото.

— Изчакай в коридора.

Карли примигна, после се отърси от вцепенението.

— Аз ще се оправя с това.

Тя пристъпи напред, но той отново застана между нея и гнусната гледка.

— Не си го направила ти, защо трябва да го чистиш?

— Ти също не си. Защо да го чистиш?

— Свикнал съм с плъхове.

Погледът й се отмести бавно към неговия.

— Никой не трябва да свиква… с това.

— Ще се изненадаш от противното. Защо не провериш дали нещо не липсва от нещата ти.

Това не беше въпрос.

— Бива си те да даваш заповеди.

— Жалко, че теб не те бива да ги изпълняваш.

Карли му се усмихна колебливо, после издиша продължително.

— Ако наистина нямаш нищо против да се погрижиш за това — тя посочи с брадичка към леглото, — аз ще си проверя нещата.

— От дете ходя на лов с баща си. Почиствахме и ядяхме всичко, което застреляхме. Нямам нищо против да оправя тук.

— Кажи ми, че не си ял плъхове.

— Не съм ял плъхове — каза той. Поне не като дете. Когато преминаваше през интензивното обучение за оцеляване във всякакви условия, плъховете бяха най-малко отвратителното нещо, което му се случваше да яде. Щом се движи, става за ядене. Ако не се движи, го яж, преди да се е размърдало.

Тя се отправи към стария тъмен скрин, който заемаше доста място на едната стена на стаята. После спря и предпазливо погледна дълбоките чекмеджета.

— Права си — каза той. — Може да има още.

— Не, аз ще…

Той спря възраженията й, отвори едно по едно всички чекмеджета и потупа с длан копринените материи, пуловерите, дънките. Дори и да му хареса повече да пипа дантелените бикини, отколкото дънките, не го показа с нищо.

— Чисто е — съобщи той.

Тя се зае да проверява чекмеджетата, като внимаваше да не поглежда, докато той изнасяше възглавницата и плъха в коридора. Една врата се отвори и затвори, при което нахлу студен въздух. Карли ухапа бузата си отвътре и си нареди да се стегне. Повтаряше си, че пострадалият е плъхът, а не тя. По-добре беше да помисли къде Дан се е на учил да се движи толкова безшумно и бързо. И толкова опасно.

Тя потрепери, прегърна лаптопа си още по-силно и реши да се съсредоточи върху това дали нещо липсва.

След няколко минути вратата към вътрешния двор се отвори отново и Дан влезе в стаята. Студеният въздух се носеше около него като парфюм.

— Как е, откри ли нещо? — попита той.

— Нищо не липсва. Имам няколко скъпи електронни уреда — скенер, професионални фотоапарати, цветен принтер и така нататък, и те все още са си под леглото, къде то ги бях оставила.

— Значи това е било шегата на някое болно копеле, а не обир.

— Явно.

— Искаш ли да се обадиш на шерифа?

Карли погледна Дан.

— Ще има ли полза?

— Би се получил повтарящ се модел, ако това или нещо подобно се случи отново.

Тя се поколеба.

— Освен това ще даде храна на медиите. А това няма да направи щастлив сенатор Куинтрел.

— Той е голямо момче. Може да се справи.

— Ако се беше случило на теб, щеше ли да извикаш шерифа? — попита тя.

— Не.

— Защо?

— Ако е номер, няма смисъл да се хаби времето на шерифа. По тези места правоохранителните органи не са многочислени.

— Точно така.

— Ако е било заплаха — продължи Дан, — тя ще бъде отправена отново по някакъв друг начин, независимо колко доклади ще напише шерифът.

Устните й се извиха надолу.

— Е, благодаря, това със сигурност ме кара да се чувствам по-добре.

— Не се опитвам да те накарам да се чувстваш по-добре. — Зелените му очи я гледаха настойчиво. — Друг път случвало ли ти се е нещо подобно?

— Не.

— И нямаш гаджета, които да си ядосвала напоследък, ревниви любовници или сърдити клиенти?

— Не.

— Дори и онзи, който е получил предупреждение да не се доближава до теб?

— Последно чух за него, че е щастливо женен в Тексас.

— Значи си убедена, че това има нещо общо с работата ти в Таос — заключи Дан.

— Не знам в какво съм убедена.

— Тогава се убеди. Колкото и да ти плаща госпожица Уинифред, то не си струва това, което ще изживееш междувременно.

14

Таос

Понеделник вечерта

Карли се опитваше да не мисли за нищо, докато се друсаше по неравния път към Таос. Тя просто натискаше газта на малкия си джип, за да не изостава от камиона на Дан пред нея. Но всеки път, когато стоповете му светваха в червено, тя виждаше кръвта на плъха, размазана по възглавницата.

Колкото и да ти плаща госпожица Уинифред, то не си струва това, което ще изживееш междувременно.

Карли потрепери неволно и прогони думите и образите от главата си.

— Просто някой си е направил тъпа шега. — Пръстите и стиснаха кормилото. — Нищо повече.

Но колкото и пъти да си повтаряше това, не можеше да го повярва истински. Мисълта, че някой, когото тя не познаваше, я мразеше толкова силно, беше стряскаща.

За миг пред очите й изплува малко гробище, осветено от фаровете на Дан, преди камионът му да завие наляво. В съзнанието на Карли се запечата образът на бели кръстове, украсени с ярки изкуствени цветя завързани с панделки, в мълчаливо бдение край прясна купчина пръст и камъни. Нямаше покривало, в замръзналата земя не бе изкопан гроб. Това погребение бе над земята.

Стоповете светнаха в сребристия мрак отпред. Камионът зави надясно и паркира под една стара топола. Дан слезе, затвори вратата му и изчака малкият бял джип на Карли да паркира наблизо. Слизайки, тя огледа със съмнение малката кирпичена къща. Само една лампа се виждаше да свети.

— Обади ли се да ги предупредиш? — попита Карли.

— Да. — Той се замисли дали Уинифред знае колко ще се разтревожи съпругът на Лусия, като научи, че Дан е навестил жена му. Може би Уинифред му имаше доверие, че той няма да всее смут в дома на Лусия. В крайна сметка точно семейство Сандовал бяха прибрали майка му след убийството на нейната майка.

— Сигурен ли си, че Лусия ще се съгласи да говори с мен? — попита Карли.

— Ще се съгласи — каза Дан невъзмутимо. — Тя иска да угоди на госпожица Уинифред.

Карли направи гримаса.

— Страхотно. Още едно интервю, дадено насила.

— Не е нужно да го правиш. Можеш да…

— … се кача в колата си и да се върна там, където ми е мястото — прекъсна го тя раздразнено. Вече беше чувала всичко това от него. Не искаше да го чува отново. — Горещи новини, господин Дюран: мястото ми е тук, където си върша работата.

— Горещи новини, госпожице Мей: хората не обичат разни непознати да си пъхат носа в работите им.

— О, глупости! Хората се редят на опашка да ми разказват историите си.

Вятърът се засили и завихри. Карли потрепери въпреки дебелото си яке. С ъгълчето на очите си, точно на границата на зрителното си поле, тя продължаваше да вижда отраженията на лъщящата кръв. Но когато бързо се извърна, не видя нищо, освен Дан, който стоеше надвесен над нея като каменен паметник.

Ако не я беше предпазил от лошото падане по стълбите към мазето, Карли щеше да се запита дали той самият не бе използвал един от плъховете, уловени в капаните на архива, за да декорира възглавницата й.

Тя отново потрепери.

Дан откри, че не му дава сърце да гледа как наивната историчка трепери, когато той може да й помогне.

— Хайде. Да влезем, преди да си замръзнала.

Лусия отвори вратата веднага щом Дан почука. Ако слуховете не грешаха, тя беше някаква братовчедка на майка му. Грешаха или не, това не променяше нищо за него. Той не искаше да има нищо общо с мъжа, който бе баща на майка му, но я беше изоставил още преди раждането й. Просто донор на сперма. Без чувства. Със сигурност без нищо лично.

— Влезте — каза Лусия. Имаше лице на жена, водила тежък живот. — Имам кафе, ако искате.

Дан й благодари и представи жените една на друга. Не пропусна наежения поглед на Лусия, когато се запозна с Карли.

— Госпожица Уинифред ме помоли да говоря с вас — каза Лусия, — но не ми обясни за какво трябва да говоря.

— Вашето семейство живее в долината също толкова дълго, колкото родовете Кастийо и Куинтрел — обясни Карли.

Лусия мълчеше.

Карли се вгледа в напрегнатите тъмни очи на жената и се възхити на дебелата черна плитка, преметната през рамото й. Чертите й представляваха интригуваща смесица от испанска и индианска кръв. Кожата й блестеше въпреки бръчките в ъгълчетата на очите и дълбоките бразди, които нещастието бе сключило от двете страни на устата й.

— Интересувам се от истории за миналото, които са ви били разказвани от вашите родители и техните родители — продължи Карли, — също от снимки или картини на тези места, както са изглеждали в миналото, от снимки на предишни поколения…

— А, миналото — отдъхна Лусия с облекчение. — Да. Аз съм най-запозната с историята на семейството от всички Сандовал.

— Чудесно.

Ентусиазмът на Карли накара Лусия да се усмихне за първи път.

— Обаче не съм никак организирана — добави бързо Лусия. — Просто пазя стари неща, които никой друг не е имал къде да прибере.

Един сънен глас прозвуча откъм дъното на къщата. Лусия отговори на испански, гладък като английския й, и каза на детето да заспива отново, че всичко е наред и леля му е тук да се грижи за него.

— Къде е майка му? — попита Дан. Нямаше нужда да пита къде е баща му. Човек, заловен с десет килограма мексикански кафяв хероин, трябваше да прекара известно време в затвора, колкото и добър да е адвокатът му.

Лусия повдигна едното си рамо.

— Върна се в Мексико с момичетата. Момчетата останаха. Така искаше Армандо. Може би когато Едуардо излезе на свобода…

Карли поиска да зададе въпрос, но забеляза лекото поклащане на главата на Дан и въздъхна недоволно. Беше й омръзнало да спестява въпросите си, когато той е наоколо.

Преструвайки се, че рови в джобовете си, Дан се наведе напред и каза тихо в ухото на Карли:

— По-късно. — После се изправи и каза на Лусия: — Госпожица Уинифред ме помоли да ти дам това.

Лусия взе парите. Когато видя някои от банкнотите, очите й се разшириха. Също и очите на Карли. В джоба на Дан те се бяха умножили неколкократно. Бяха станали няколкостотин долара.

За миг в очите на Лусия проблеснаха сълзи. Тя пъхна парите дълбоко в джоба на износените си дънки.

— Госпожица Уинифред е светица — каза тя дрезгаво.

Дан се съмняваше в това, но не го каза на глас.

— Седнете, седнете — каза Лусия и посочи чисто вехто канапе, покрито с шарена черга. — Ще донеса снимките и кафето.

Карли седна в средата на канапето, отпусна пръсти върху диктофона на кръста си и се зачуди дали трябва да обсъди въпроса за записването на разговора. Канапето до нея хлътна под тежестта на Дан.

— Не искай да записваш каквото и да е — каза той тихо.

Тя подскочи.

— Ти да не четеш мисли?

— В никакъв случай. Видях те, че пипаш диктофона си. И не я питай за липсващия й съпруг и брат му Едуардо. Братът е в пандиза за търговия с мексикански кафяв кокаин. Съпругът, бащата на съпруга и чичовците му по бащина линия организират контрабандата, която допринася окръг Рио Ариба да има най-високия брой смъртни случаи от свръхдоза хероин на човек от населението в Съединените щати.

Карли не знаеше какво да каже. Думите на Дан я объркаха не по-малко от падането по стълбите. Разбира се, тя знаеше, че наркотиците идваха в Ню Мексико от Мексико, но това не бе нещо реално за нея. Не беше нещо, с което се занимават обикновените хора. Тя си пое бавно дъх и огледа стаята. Никакви прояви на богатството, което можеше да се очаква у съпругата на човек с успешен контрабанден бизнес на хероин.

— Това не е къщата на Армандо — обясни Дан. — Това е домът на Лусия.

— Сега вече съм сигурна, че можеш да четеш мисли.

— Просто съм добър наблюдател, който познава човешката психология — каза Дан. — Наркотиците носят богатство, ако ги продаваш, и бедност, ако ги вземаш. Лусия не ги взема и не иска и да чува за бизнеса с хероин. Тя живее от собствените си доходи, които получава от работата за семейство Куинтрел. Съпругът й Армандо живее с нея, когато му скимне. Точно сега вероятно е в Лас Трампас и се фука пред приятелчетата си на чашка как е надхитрил американците.

— Армандо, който организирал боеве с петли?

— Точно той. Това прави, когато не пласира дрога.

— Аха. — Тя осъзна информацията и се помоли мислено Армандо да не планира посещение при съпругата си тази вечер. — Тогава какво мога да я питам?

— Всичко, освен нещата, за които не е изтекъл срокът на давност.

В първия момент Карли си помисли, че той се шегува. После разбра, че говори сериозно.

— Това не ми помага. Аз съм личен историк, а не адвокат по криминални дела.

— Трийсет години назад е добре, особено ако диктофонът ти не е включен. Иначе, за по-сигурно, петдесет години. Семейство Сандовал са лоши врагове.

Карли не изрече коментара си, защото Лусия влезе в стаята с две чаши кафе върху очукан поднос. Под мишницата стискаше голям вехт жълт плик.

— Мляко? Захар? — попита тя.

— За мен не — отвърна Дан.

На Карли й се искаше да помоли за нещо само за да накара жената да излезе от стаята, така че тя да попита Дан още някои неща, но се отказа. Категорично мразеше кафе с мляко или захар. А ако поискаше нещо, трябваше после да го сложи в кафето си.

— Благодаря, не.

Лусия постави подноса пред гостите си, седна до Карли и взе плика, който беше доста дебел и залепян множество пъти с най-различно тиксо.

— От години не съм разглеждала тези снимки. — Лусия извади купчина снимки с най-различни размери. — Още никое от децата не се интересува от миналото. Може би никога няма да проявят интерес. — Тя сви рамене. — Каквото е писано, това.

Карли се вгледа в умореното лице на Лусия, в линията на раменете й.

— Оценявам помощта ви, но не искам да ви преча да си вършите работата.

Например можеше да поспи. Жената имаше вид, сякаш може да спи няколко седмици без прекъсване. Усмивката на Лусия бе уморена, но искрена.

— Децата са болни. Ще им мине. Не искам да разочаровам госпожица Уинифред.

— Тя ще разбере, ако…

— Не, не. — Лусия махна с ръка, отхвърляйки предложението на Карли, и започна да подрежда снимките върху масичката.

Повечето бяха снимки от училище, от кръщенета, сватби, годежи, балове, раждания, погребения, дипломиране и официални тържества. Но понеже това не бяха членове на родословните дървета на Куинтрел и Кастийо, снимките не бяха особено полезни за Карли. Беше видяла много подобни на тези, само имената, вървящи с усмихнатите лица, бяха различни. Това бе едно от нещата, които я поразяваха винаги, когато отваряше колекцията от снимки на някое семейство — приликата между снимките, уникалността на самоличностите и почти недоловимите нишки, които свързваха всичко в едно цяло. Беше се научила много добре да откроява формата на очите, усмивките, стойката, косата, костната структура и други такива, които се появяваха отново и отново във всяко следващо поколение.

Така че тя се усмихваше и възхищаваше на здравите бебета, сладките момичета, красивите младежи на снимките, които се трупаха в скута й.

— Чакайте — каза Карли и задържа една избледняла снимка. — Това вдясно не е ли сенатор Куинтрел?

Дан, който почти дремеше, веднага застана нащрек.

— Да — кимна Лусия. — Той организира голямо парти с барбекю в ранчото първия път, когато спечели изборите, и после всяка година отново правеше парти. Дядото на Армандо, Марио, винаги е бил един от най-големите му поддръжници. Сенатора помнеше приятелите си. — Тя прехвърли една купчина снимки. — Ето, ето го и тук, на кръщенето на бащата на Армандо и на Великденската служба в църквата „Сан Джеронимо“ в Таос.

Карли разгледа всички снимки, но обърна особено внимание на направените на ежегодното барбекю. Уинифред не й беше показала такива снимки. Ако съдеше по дрехите и прическите на жените, първото барбекю се беше състояло през 30-те години на XX век. На друга снимка се виждаха дрехи от 70-те, обувки с дебели токове и невъзможни комбинации от цветове и материи. На трета снимка се виждаха клошираните поли, колосаните фусти и апликации с пудели от 50-те.

Една от жените — по-скоро девойка — се стори някак позната на Карли. Беше сигурна, че е виждала тази жена или може би сестра й, майка й, братовчедка й, леля й или дъщеря й. Имаше нещо в позата на младата жена, във вирнатата брадичка, във формата на очите.

— Кое е това момиче? — попита Карли.

— Дъщерята на Сенатора, Лиза. — Лусия се прекръсти. — Бедничката.

Мълчаливо Дан се опитваше да внуши на Карли да остави снимката и да продължи напред.

Тя не го направи. Остави другите снимки на купчина в скута си, докато се опитваше да запомни добре чертите на втората дъщеря на Сенатора. Дивачката. Това бе една от малкото нейни снимки. Или албумите на Куинтрелови бяха прочистени, след като семейството я беше изхвърлило, или никога не беше имало снимки на красивото бебе, превърнало се в чудовище — клинично диагностицирана като патологична лъжкиня, арестувана като алкохоличка, наркоманка, проститутка.

Дан невъзмутимо погледна снимката на баба си и не каза нито дума.

15

Ранчото „Куинтрел“

Вторник, преди зазоряване

Карли с усилие се пробуди от кошмара с изкормени плъхове и бликаща кръв и посегна към звънящия телефон.

Седна в леглото с шумен стон, потрепери от студения въздух и се опита да си спомни къде се намира, за да се сети къде е телефонът. Единствената светлина в стаята идваше от луната навън. От устата й излизаше пара. Въпреки всичките й усилия огънят в малкото огнище беше изгаснал, оставяйки стаята без отопление.

Телефонът продължаваше да звъни.

Ранчото „Куинтрел“ — спомни си тя. — Ключът на лампата е до вратата. Телефонът е в коридора. Само приема обаждания. Иначе прислужниците или гостите може да се възползват, нали така.

Изрита тежките завивки и стигна до вратата с две крачки. Голият под с плочи беше леден под краката й. Ключът на лампата не работеше.

— По дяволите! — изруга Карли и удари стената с юмрук.

Лампата примигна с мижавите си четирийсет вата.

Телефонът продължаваше да звъни.

Тя издърпа стола от вратата — нямаше нито ключалка, нито ключ, а Карли нямаше никакво намерение да спи отключена след инцидента с плъха. Отвори рязко вратата и пристъпи в коридора. И тук като навсякъде беше студено. Телефонът беше още по-студен.

— Ало? — каза Карли машинално.

Мълчание.

Дишане.

Женски викове, които се усилваха и усилваха, после преминаха в ридания, молби, после писък от невъобразима болка.

Карли бе прекалено шокирана, за да помръдне.

— Къде си ти? Коя си? Нека ти помогна.

Писъкът се разкъса от ридания.

И гласът прошепна:

— Махни се от Таос, иначе ти ще пищиш така.

Слушалката се изплъзна от вцепенените пръсти на Карли. Стомахът й се сви. Тя се облегна на стената и опита да забави ужасно бързия ритъм на сърцето си.

16

Ранчото „Куинтрел“

Вторник сутринта

Джош Куинтрел затвори телефона и разтри челото си.

— Главоболие ли имаш, скъпи? — попита Ан.

Той вдигна поглед от бюрото си. Жена му, както винаги, бе живо въплъщение на богатство и класа. В момента беше облечена „небрежно“ с кожен панталон и ръчно изработени ботуши, дизайнерска риза за петстотин долара и дискретни бижута от „Тифани“ на ушите, китката и врата. Четирикаратов диамант блестеше до семплата брачна халка. Ако наоколо имаше някой фотограф, диамантът щеше да бъде заключен, а златната халка щеше да изпрати своето ненатрапчиво послание към избирателите, които обръщаха внимание на такива подробности: въпреки семейното богатство и високия политически пост, Джош и Ан не живеят в измислен свят.

— Той иска да увелича времето, което прекарвам на път — каза Джош.

Ан знаеше, че „той“ е Марк Рубин, ръководителят на кампанията на Джош и единственият човек, от когото Джош приемаше заповеди.

— Не е ли твърде скоро след погребението? — попита тя.

— И аз това му казах. Той каза, че вниманието на гласоподавателите не може да се задържи за дълго. Прекалено дълго съм отсъствал от общественото съзнание. Трябва да се озова на първите страници и да ме споменават в новините в шест.

— Можем да приготвим багажа и да потеглим още следобед.

— Ами Анди?

Тя се поколеба. Напрежението проряза дълбока линия между красиво оформените й вежди.

— Ще дойде с нас. Помисли върху думите ти и реши, че е най-добре за всички да се подложи на лечение.

— В превод това значи, че е опитал да изстиска нещо от теб и ти си му отказала.

Ан кимна рязко.

— Въпреки това мисля…

Той потисна изблика си на гняв и попита:

— Да?

— Аз… — Тя бавно поклати глава. — Аз съжалявам, че не може да стане по друг начин.

— Можеш ли да се сетиш за нещо, което не сме опитвали? — Говореше търпеливо, въпреки отчаянието, което разяждаше дупка в душата му всеки път, когато се замислеше за това как разглезеният му син бе пропилял постигнатото за цял един живот. За два живота, ако се броеше и този на Сенатора. — Пробвали сме с психоаналитици, лекарства, военни училища, колективни терапии, индивидуални терапии, физически изпитания, крясъци и разни шарлатани. Нищо не е помогнало. С възрастта все повече започва да ми прилича на Лиза. Див, безотговорен, опасен. Обречен и готов да повлече и всички след себе си. — Сълзите блеснаха в очите на Ан, но тя не възрази. — Знам, че звучи като отживелица — каза Джош бавно, — но мисля, че в кръвта на Куинтрелови има някакво лошо семе. И преди е имало особняци. Сенатора си е знаел работата, когато е отрязал Лиза. Тя е щяла да съсипе репутацията му.

— Да не би… — Ан преглътна трудно — … да обмисляш как законно да прекратиш връзките между нас и сина ни? Да се откажеш от него така, както Сенатора се е отказал от Лиза? Той поне… поне й е давал пари от време на време. Не е ли така?

Джош не отговори на изпълнения с надежда въпрос.

— Моля се Анди да се вземе в ръце. Надявам се ти да му помогнеш, като го оставиш да се справи сам. Той никога няма да стъпи на краката си, докато ти му даваш пари и го издържаш зад гърба ми.

Ан се изчерви.

— Правила съм го само когато…

— Всеки път, когато той се е доближавал до дъното — прекъсна я Джош студено. — Всеки път, когато се е налагало сам да си сърба попарата и да порасне.

— Не мога да го гледам как стои гладен!

Джош изсумтя.

— Това няма как да стане и ти го знаеш. Когато е трезвен, той може да очарова всекиго.

Пръстите й се сплетоха.

— Знам, че си прав. Просто… той беше такова сладко момченце.

— И Лиза е била красиво момиченце. Като възрастна, тя беше лъжкиня, курва и наркоманка. — Джош стана и отиде при Ан. Нуждаеше се от нея за предстоящата кампания, нуждаеше се от нея като първа дама, ако спечелеше. А имаше много добри шансове да постигне точно това. Другите кандидати от неговата партия щяха да отпаднат след първичните избори. Единственият му противник щеше да остане застаряващият вицепрезидент на един президент, когото никой вече не харесваше. — Не мога да се справя без теб. С мен ли си или не?

— С теб съм — прошепна тя.

Той кимна.

— Ти ще бъдеш най-красивата Първа дама в историята. Дизайнерите ще се редят на опашка, за да облечеш творенията им. Ще председателстваш комисии, ще общуваш с политици на партита и ще успееш да привлечеш вниманието на цялата нация към любимите си благотворител ни каузи.

Тя се усмихна.

— Очаквам това с нетърпение — комисиите, модните ревюта, баловете… Едно от първите неща, които трябва да направим, е да преустановим даренията на Сенатора, за да съставим свой собствен списък от организации, които да подпомагаме.

— Вече възложих това на Пийт.

— Може би някой по-влиятелен счетоводител… — започна тя. После забеляза Мелиса в коридора и продължи високо, за да покаже на Джош, че не са сами: — Сигурна съм, че Пийт ще свърши работата.

— Както винаги — кимна Джош и се обърна към коридора. — Какво има, Мелиса?

— Помоли ме да ти кажа, когато госпожица Уинифред и нейната лична историчка са заедно. В момента работят в апартамента на сестрите.

17

Ранчото „Куинтрел“

Вторник сутринта

Карли прехвърляше снимките и се опитваше да ги подрежда по поколения, съдейки по дрехи, лица и това, което вече бе успяла да научи от Уинифред. Старата жена имаше много категорично мнение какво е важно и какво трябва да се пренебрегне. Карли бе изтъкнала неколкократно, че една семейна история, която изключва всички мъже, изобщо не е „история“. Уинифред накрая склони да си помисли по този въпрос, а междувременно Карли можела да изучава жените от рода Кастийо.

Така че Карли стисна зъби и се зае със снимките на жените. Това беше за предпочитане пред мислите за стряскащото обаждане, писъците и дрезгавия шепот, който я бе заплашил.

Махни се от Таос, иначе ти ще пищиш така.

Карли си каза, че се поти и е нервна заради парниковата температура в стаята. За да понесе жегата, беше боса, с навити крачоли на дънките си и вързана синя риза под гърдите. Ботушите, шалът, ръкавиците с един пръст и палтото стояха струпани на купчина до вратата. Горещината в стаята на болната беше задушаваща.

Затова се потеше. Заради температурата, а не заради писъците и ужасните думи.

— Разбрах, че Сенатора е провеждал ежегодно барбекю в ранчото — каза Карли.

Уинифред отговори, без да спира повтарящите се упражнения, които заедно с билковите отвари трябваше да пробудят главните нервни пътища в тялото на Силвия. Или поне да поддържат тялото възможно най-здраво.

— Да. — Свиване и два, и три, и четири, задържане. — Той обожаваше да се прави на покровител.

След първите петнайсет минути носът на Карли бе престанал да се бунтува срещу домашно приготвените мехлеми, които Уинифред втриваше в безжизненото тяло на сестра си. Но трябваше да свиква с мириса наново всеки път щом излезеше за малко от стаята.

Тя се вгледа в снимката, която държеше. На нея се виждаше един много по-млад Андрю Джаксън Куинтрел Трети, който скоро щеше да стане известен като Сенатора, застанал до млада жена с тяло, сочно като усмивката й. Сексуалният намек в изражението му бе непогрешим, въпреки че той все още беше облечен в сватбения си костюм, а красивата му невеста го държеше под ръка и се смееше.

— Познавате ли това момиче? — Карли протегна ръка да покаже снимката, но не се изправи. Цяла сутрин ставаше и сядаше, за да показва снимки на Уинифред, и вече се чувстваше изтощена.

Уинифред погледна, без да прекъсва упражненията.

— Гуадалупе Мендоса и Ескаланте. Една от шаферките на Силвия.

— Тя познаваше ли Сенатора?

Уинифред изсумтя.

— Тя беше жена. Той си падаше по жените. По много жени.

— Значи Гуадалупе е била негова любовница?

Уинифред разкърши ръце, загреба още миризлив крем от бурканчето и започна с масажните движения, които подобряваха кръвообращението в крайниците на Силвия.

— Според Силвия, да — каза Уинифред. — Но тя не го знаеше по времето, когато тази снимка е била направена. Отне й години, докато разбра какъв в действителност е кучият син.

— Имал ли е деца?

— От Гуадалупе?

— Да.

Уинифред масажираше бавно, после леко потупа с длани изтънелия крак на Силвия.

— Не знам за такива.

— А щяхте ли да научите, ако имаше?

Уинифред сви рамене.

— Преди седемдесет години е било различно. Неомъжените момичета, които забременявали, вземали разни билки от лечителя или раждали копелето и го давали за осиновяване. В повечето случаи момичетата раждали копелетата си. По принцип това изобщо не се обсъждало извън семейството. Хората се оправяли сами.

Карли не каза нищо. Подозираше, че самата тя е била нежелан резултат от кратка афера, нещо, от което е трябвало да се отърват възможно най-бързо. Тя мълчаливо прехвърляше архива. Постоянно намираше снимки на Сенатора, на които той хвърля погледи към някоя жена.

В повечето случаи момичетата раждали копелетата си.

— Не се учудвам на думите на Дан, че в едно село братовчедите изскачат от всеки храст — прошепна Карли в диктофона си. Дори да я чу, Уинифред не каза нищо. — Сенатора изобщо признал ли е някое дете извън брака си? — попита Карли.

— Неговите копелета ли?

Карли примигва. Според нея Сенатора беше истинското копеле. Той беше имал избор. А децата, родени от любовниците, му не бяха имали.

— Да.

— Никога. Той знаеше кое е добро за него. — Уинифред Продължи да втрива крема в тялото на сестра си.

— Имате предвид, че не е искал да съсипе репутацията си заради политическите си амбиции?

— Не. — Ръцете на Уинифред се задвижиха още по-бързо. — Потулваше всичко, защото майка ми и дядо ми щяха да му откъснат топките, ако научеха това — и нямам предвид преносния смисъл.

— Това значи ли, че не са одобрявали съпруга, който Силвия си е избрала?

Уинифред се изправи, изпъна гръб и огъна пръстите си.

— Семейството знаеше с какво се захваща тя. Тя не знаеше. Беше влюбена в него.

— Тогава защо родителите ви са позволили брака? — попита Карли и посочи стар албум със снимки от сватбата.

— По същата причина, поради която една от дъщерите на Кастийо се е омъжила за Андрю Джаксън Куинтрел Първи през 1865-а. Заради земята. Семейство Кастийо са притежавали голяма част от първоначалната земя на Оняте. Те са видели как братовчедите и приятелите им губят земята си, защото не разбират английската система, при която се плащат данъци върху имота, иначе се губи земята и данъците са индивидуални, въпреки че земята е обща собственост. Семейство Кастийо нямали пари да платят данъците на новото правителство във Вашингтон.

— Значи семейство Кастийо са уредили в семейството да влезе един янки, за да се справят с новите правила? — попита Карли.

Уинифред кимна и отново се наведе към Силвия.

— Семейство Кастийо са имали земя, вода, добитък, коне и са били сигурни, че янките ще им отнемат всичко това. Ей Джей Куинтрел е имал необходимите връзки, за да запази земята на Кастийо непокътната, и е бил готов да защитава тази земя с оръжие. Той се оженил за Изобел Кастийо и посветил остатъка от живота си на това да консолидира земята на Кастийо.

— Щастлив ли е бил бракът им? — попита Карли.

Старата жена сви рамене.

— Никой никога не е споменавал дали е бил щастлив или не. По онова време човек се женел заради семейството, не заради себе си. Изобел родила на първия Куинтрел наследник и две момичета. Момичетата се омъжили за мъже от рода Сандовал в Мексико. Ей Джей Младши израснат и се справял още по-добре с управлението на земите от баща си.

— Значи семейство Кастийо са получили това, което са искали?

— Едното разклонение на семейството — да. Другото разклонение е било измамено и изгубило законното си наследство. Това е моят клон на семейството.

— Какво имате предвид под „моя клон“? — намръщи се Карли, чудейки се какво е пропуснала. Тя бързо провери дали батерията на диктофона й е достатъчно заредена. Щом Уинифред заговореше, имена, спомени и семейни анекдоти започваха да се сипят твърде бързо, за да успее човек да ги сортира, камо ли да ги разбере.

— Изобел е имала сестра, Хуана. Тя се омъжила за един трети братовчед, също Кастийо. Само едно от децата им оживяло, Мария.

Карли съжали, че не носи със себе си стандартните генеалогически формуляри, за да започне направо да ги попълва. За нещастие тази сутрин не беше планирала да се занимава с предходните поколения. Точно затова винаги носеше диктофона си, никога не се знаеше накъде може да се извърти разговорът.

— Мария — продължи Уинифред — се омъжила за англичанин, Хейл Симънс, но било прекалено късно. Общата земя вече била собственост само на Куинтрелови. Но Симънс се оказал не по-малко способен от първия Ей Джей Куинтрел. Използвал връзките на Кастийо и Сандовал и започнал търговия в Мексико. Тъй като не плащал никакви мита, печелел доста добре.

— Чакайте — обади се Карли. — А откъде са се взели семейство Сандовал?

— От Испания и Мексико, също като Кастийо и те са тук от векове. — Уинифред пъхна крака на Силвия под завивките, издърпа едната й безжизнена ръка и започна да я масажира решително. — От тогава е имало много бракове между тези родове. Границата не значи нищо за семействата.

Карли се замисли за уморената жена от семейство Сандовал, с която беше разговаряла предната нощ, и се запита дали Лусия има някаква роднинска връзка с разглезения внук на Сенатора.

Братовчеди от всеки храст.

— Значи Сандовал са част от вашето семейство?

— Не губи своето време и моите пари за тях. Интересувам се единствено от тези, които се казват Кастийо. Мария Симънс беше майка ми. Майката на Силвия.

Карли се почувства объркана, сякаш времето препускаше край нея и постоянно изникваха имена и спомени. В един момент Уинифред разказваше за завладяването на Мексико от Испания преди четири века и пристигането на англичаните след Гражданската война. В следващия — говореше за майка си, сякаш историята преминаваше в семейството като гените.

— Майка ми Мария има две оживели депа. — Уинифред сгъна крехката ръка на Силвия, задържа до четири и после я изпъна. — Силвия беше първото й дете. Аз бях последното. Между нас е имало две помятания и едно мъртвородено.

Преди Карли да успее да попита нещо, на вратата се почука. Джош влезе, без да изчака разрешение. Изражението на лицето му напомни на Карли как се бе почувствала тя, когато Уинифред за пръв път отвори бурканчето със зловонното мазило, с което масажираше сестра си. Обонянието на Карли вече не усещаше миризмата. Джош нямаше този късмет.

— Боже, каква воня! — каза той през зъби.

Уинифред не му обърна внимание.

— Добро утро, губернатор Куинтрел — поздрави го Карли и се изправи.

— Семейни снимки? — попита Джош, хвърляйки поглед към купчините.

— Да, госпожица Уинифред тъкмо…

— … вадеше на показ всички кирливи ризи — прекъсна я той. — В това е ненадмината.

— Какво искаш? — попита го Уинифред. — Заета съм.

Джош погледна бледата отпусната плът между мургавите й длани.

— Със съпругата ми и сина ми заминаваме днес следобед. — На Карли й се стори, че чува Уинифред да казва тихо „Алилуя!“. — Доколкото виждам, ти продължаваш с така наречения си проект „семейна история“ — каза Джош и посочи снимките.

Уинифред впери в него строгите си тъмни очи.

— Правилно си разбрал.

Лицето на Джош се напрегна.

— Не можеш ли да го отложиш поне е няколко месеца?

— Наближавам осемдесетте. Сенатора най-после е мъртъв. Няма да чакам повече.

Карли се отправи към вратата. Щеше да пише за споровете на мъртвите и живите, но със сигурност не искаше да присъства на кавгата.

— Извинете ме — измърмори тя.

— Останете на мястото си — заповяда Джош.

Карли замръзна неподвижна, стресната по-скоро от резкия му тон, отколкото от самата заповед.

— Леля ми отказва да се вслуша в гласа на здравия разум — продължи Джош. — За ваше добро се надявам вие да го сторите.

Карли го погледна и отново видя Сенатора в леденосините очи на сина и в твърдата, безцеремонна линия на устата му. Този човек беше свикнал с властта. Беше свикнал да постига своето.

— Не разбирам какво имате предвид, сър — каза тя спокойно.

— Изключете диктофона си.

Очите й се разшириха и ръката й отиде към кръста, за да защити записаното.

— Моля ви! — настоя Джош.

Карли се надяваше губернаторът да не разбира от супермодерната й машинка. Палецът й натисна бутона за пауза. Индикаторът примигна и премина в стендбай.

След пет секунди записът щеше да започне.

— За вас няма да е новина, че ще се кандидатирам за президент — каза Джош. — Но докато не го оповестя публично, не искам намеренията ми да бъдат документирани.

Карли се отпусна.

— Разбирам. Няма да кажа нищо. Поздравления, сър. Голяма чест е да бъдете избран от своята партия за най-високия пост в страната.

Той се усмихна машинално.

— Благодаря. Още не съм избран, но съм сигурен, че ще бъда. — Уинифред загреба още мехлем и започна да втрива миризливата смес в другата ръка на Силвия. Въпреки новия глас в стаята болната продължаваше да лежи отпуснато и безжизнено. Черните й очи се взираха някъде над блестящата повърхност на басейна. — Следващият месец ще е труден за мен и семейството ми — продължи Джош, гледайки Карли в очите. — Противниковата страна ще търси всякакъв начин да ме омърси. — Тя кимна. Това бе най-отвратителната част от кандидатстването за държавен пост. — След като минат първичните избори и после изборите за президент, няма да има значение — обясни Джош. — Но сега прекалено много хора зависят от мен, за да изхвърля всичко на боклука заради прищявката на една злобна стара мома. — Карли е усилие се въздържа да не погледне към Уинифред. — Леля ми отказва да отложи публикуването на своята така наречена семейна история до след изборите — каза Джош. — Този път Карли все пак погледна към Уинифред, която продължаваше с масажа, сякаш разговорът нямаше нищо общо с нея. — Не е ли така, лельо Уинифред? — попита губернаторът.

— Така е. — Гласът на старицата звучеше не по-малко рязко от неговия. — Карли каза, че ще бъде готова до април. Не можеш да направиш нищо, за да ме спреш. — Уинифред вдигна глава. От сенките лицето й изглеждаше още по-ъгловато от обичайното, а очите й — съвсем черни. — Направих завещание и хонорарът на Карли присъства в него. Дори и да умра на секундата, семейната история на Кастийо ще бъде написана и публикувана.

Джош направи нервен жест.

— Драматична както винаги. — Той се обърна отново към Карли. — Ако използвате нещо за Сенатора, мен, съпругата ми или сина ми, което не е било известно досега или не е одобрено писмено от мен, моите адвокати ще превърнат живота ви в ад. — Шокирана, Карли направи крачка назад. — Виждам, че разбирате — каза той. — Не мога да ви спра да напишете куп лъжи, но мога да ви спра да ги предоставите на моите врагове. И ще го направя.

Той излезе също толкова внезапно, както беше влязъл. Вратата се затръшна зад него.

Уинифред затвори мехлема е решително движение.

— Права сте.

Карли примигна неразбиращо.

— Моля?

— Само жените на рода Кастийо не са достатъчни. Ще съставя списък с имена.

— Имена?

— На жените на Сенатора. Някои от техните деца може да са братя на губернатора. Не можем да ги пропуснем в семейната история, нали? Няма да е справедливо. — Очите на Уинифред бяха черни и бездънни като нощта.

Карли погледна работодателката си и се запита в какво се е забъркала самата тя.

Махни се от Таос, иначе ти ще пищиш така.

18

Таос

Вторник следобед

Дан постави друг лист върху стъклото на скенера, натисна бутона и изчака машината да си свърши работата. Над главата му се чуваха звуци от разтоварване на хартия или разместване на материали. Студен въздух нахлуваше откъм стълбите, вратата беше оставена отворена, за да напомня на служителите на първия етаж, че до вратата има голяма дупка. От студа кракът го болеше.

Трябваше просто да забрави, че може да свърши нещо полезно, и да се върне във взетата под наем къща, за да прочете последните новини от носещия се към пълен крах влак на геополитиката. Тялото му беше в отпуск по болест, но не и умът. Шефът му очакваше оценка на политическата ситуация в Колумбия, където парите от наркотици бяха превърнали някои от наркобароните в политици и финансираха частни армии. Колумбия не беше единствената държава, доближаваща се до провал — политическото определение за анархия, означаваща изнасилвания, убийства, болести и разруха за всеки, който не е успял да се измъкне оттам.

Беше се случвало и преди. Щеше да се случва отново. Сблъсъци и фойерверки за телевизионните екипи, всеобщ интерес към бедствията, с които се подхранва „правото на обществеността да знае“.

Тогава какво ново имаше?

Скенерът блесна и трансформира още един къс от миналото в електрони, притиснати в сандвич между микроскопично тънки филийки силиций.

Определено трябва да се заловя за работа.

Но мисълта за малката кирпичена къща, с пробития й водопровод и безкрайния порой от документи, които трябваше да бъдат прегледани, осмислени, коментирани и насочени към някой заинтересован, не се нравеше на Дан. Но пък и нищо друго не му се нравеше в момента. Беше се събудил неспокоен, раздразнен и не на себе си. Един час упражнения за рехабилитация не бяха успели да прогонят лошото настроение. Нито петнайсетте километра бягане и ходене.

Виждаше Карли във всеки слънчев лъч, чуваше смеха й във всеки полъх на вятъра и го болеше при всяка стъпка, която правеше. Това го вбесяваше почти толкова, колкото го тревожеше.

— Твърде стар съм за мокри сънища — измърмори си той и остави листа настрани.

— Моля?

Дан рязко се извърна, цялото му тяло се напрегна, готово за бой или бягство.

— Сега пък кой се прокрадва незабелязано, а?

Карли замръзна при вратата на мазето и си каза, че няма да се върне назад, колкото и ядосан да изглежда Дан.

— Извинявай. Вратата горе беше отворена, защото разтоварваха хартия, а Гас ми каза, че си в архива, затова си помислих, че няма проблем да прегледам още някои микрофилми.

Дан разбра обърканото обяснение.

— Действай. Уинифред по-добре ли е?

— Предполагам.

— Не си ли я виждала днес?

— Видях я. Сутринта. — Карли се поколеба. Искаше да поговори с някого за заплахата на губернатора — по-точно за обещанието му, — но не знаеше дали Дан е подходящият човек за това.

А и телефонното обаждане. Не искаше да говори за не го. Стомахът й се свиваше дори само като си помислеше за това.

— Какво не е наред? — попита Дан, приближавайки се бързо към нея. — Още някой мъртъв плъх?

— Какво? О… ъъъ… не, не точно. — Писъци по телефона не са точно мъртъв плъх, нали така.

— А какво точно беше тогава?

Тя направи гримаса.

— Някой ми се обади посред нощ.

Дан замръзна неподвижен.

— И?

— Дишаше, пищеше, ридаеше и ме покани да се махна от града, преди да се присъединя към хора.

— Лошо. Мъж или жена беше?

Тя сви рамене.

— Трудно се определя полът по шепот, писъци и ридания.

— Защо не ми се обади?

— Да ти шептя, пищя и ридая? — Усмивката й беше бледа като кожата й. Не искаше да си спомня писъците. Изобщо не искаше да си мисли какво ги е предизвикало.

— Стаята ти не се заключва — каза той мрачно. — Трябваше да ми се обадиш.

— Подпрях вратата със стол.

Той издиша шумно.

— Е, не си съвсем наивна.

— О, благодаря, но ако свикването със заплахи и зловещи плъхове минава за обиграност в твоите среди, тогава предпочитам да си остана наивна възможно най-дълго.

Той се усмихна леко и докосна кичура коса, който тя навиваше на пръста си.

— Откри ли номера на обожателя си?

Тя пусна косата си, сякаш я беше опарила.

— Автоматичното записване на входящи повиквания не е програмирано в телефона. Той дори не може да запомня номера. Само приема повиквания.

Той поклати глава.

— Дръж твоя телефон подръка.

— Винаги го правя. — Ръката й отново се върна при косата и започна да усуква един кичур.

— Какво друго се е случило?

— Толкова ли съм прозрачна? — примигна тя.

Дан не искаше да обяснява как стига до изводите си, когато другите още се чудят какво ги е сполетяло, така че просто изчака.

— Можеш ли да се сетиш някаква причина губернатор Куинтрел да не желае публикуването на семейната история? — попита Карли след няколко минути.

Дан се засмя мрачно.

— Определено. Мога да се сетя за няколко доста значителни причини.

— За юридически казус ли говорим? За нещо, за което няма давност?

— Само предполагам. Да.

— Със Сенатора ли е свързано?

— Животът му беше като сбъднат сън за интригантите и клюкарите, но това не е нищо ново. Той е мъртъв.

— Точно затова се чудех и аз — призна тя. — Не може да се очерни или злепостави покойник, нали така? Дори и да е бил публична фигура?

— Не. Особено в този случай.

— А ако става дума за жив човек, който е публична личност?

— Тогава е доста по-сложно.

— Точно от това се страхувах. По дяволите!

Дан изчака Карли да му каже какво не е наред. Вместо това тя спря да увива кичура коса на пръста си, отиде при папките с микрофилмите, избра един и се върна при четеца за микрофилми. Колкото и да му харесваше да гледа стегнатите в дънки бедра под ръба на якето й, той предпочиташе тя да продължи да говори. Знаеше, че неприятностите са започнали да се трупат на главата на Каролина Мей. Само не знаеше точно как, кога и къде.

А по някое време през изминалата дълга неспокойна нощ той беше осъзнал, че няма да я остави да се оправя с всичко това сама. Когато проблемите започнеха да се сипят, той щеше да бъде до нея, за да й помогне. Това не му харесваше, но се познаваше достатъчно добре, за да не се опитва да се съпротивлява. Трябваше да се справи възможно най-добре със ситуацията, която изобщо не си бе пожелал.

Изкушението да направи с нея някои от нещата, които си беше представял, докато стоеше буден, го бе улеснило в решението да й помогне. Или поне подслаждаше в значителна степен перспективите. Което означаваше, че се налага смяна на тактиката.

— Значи губернаторът ти е казал да се оттеглиш — каза Дан.

Тя рязко вдигна глава.

— Откъде разбра?

— От въпросите ти и езика на тялото ти, от гнева и тревогата в тези красиви опушено златисти очи.

Карли се запита дали наистина е зяпнала с уста, или само се чувства така.

— Сега вече знам как започват историите за извънземни, вселили се в нечие човешко тяло.

Дан се усмихна.

Контрастът между наболата черна брада и красотата на неочакваната му усмивка прониза сърцето й. Той бе истински син на майка си и усмивката му можеше да разтопи зимните ледове.

— Боже, не прави това — каза Карли дрезгаво. — Ще за почнат да ми текат лиги и ще се изложа ужасно.

— Кое да не правя?

— Да се усмихваш. Не може да не знаеш колко си привлекателен, когато се усмихваш.

Ъгълчетата на устата му се извиха нагоре.

— Досега никой не го беше споменавал.

Карли рязко поклати глава, сякаш искаше да изтръска студена вода от косата си. Бузите й пламнаха в алено. Тя по-скоро падна, отколкото се отпусна върху един стол.

— Извини ме, ще поседна, за да се съвзема и да престана да се излагам.

Дан се приближи, седна на петите си точно пред нея и попита:

— Нуждаеш ли се от помощ?

Тя се засмя въпреки смущението си. Той докосна зачервената й буза толкова нежно, че в гърлото й заседна буца.

— Нямам нищо против да знам, че ме намираш за привлекателен — каза Дан. — Всъщност дори ми харесва.

— О, стига — отвърна Карли, загледана в нефритенозелените му очи и тъмната гъста коса. Ръцете я сърбяха от желание да усети тази коса между пръстите си. А устните му… Не, не мисли за това. — Би трябвало да си свикнал с това жените да се опитват да те проснат на пода и да се хвърлят отгоре ти. — Дан поклати глава. — В такъв случай си живял в манастир — каза тя.

— Ще ме накараш да се изчервя.

— Даже ще продам билети на желаещите да видят това невиждано зрелище.

Мъжът срещу нея отново се усмихна.

— Харесвам те, Каролина Мей. — Той леко целуна изненаданите й устни. — Много те харесвам. Искаш ли да проверим дали от това ще излезе нещо?

— Не си губиш времето, а?

— Не — усмивката му се стопи. — Времето ми е взето на заем. — Карли бе прекалено шокирана, за да проговори. — С всички ни е така — добави Дан. — Но повечето хора просто не забелязват. — После хвана ръцете й в своите. Пръстите й бяха студени. Той леко ги разтри между дланите си. — Кажи ми за губернатор Куинтрел.

Топлите длани и настойчивият му поглед бяха също вид милувка. Тя се бе почувствала заинтригувана от него още от пръв поглед. А беше минало твърде много време, от както някой мъж я бе карал да се чувства като жена.

— Губернаторът… — Гласът й прозвуча прекалено дрезгаво. Карли се прокашля. — Той иска в семейната история да не присъства нищо, което не е одобрил писмено.

Дан подсвирна неочаквано и изкусително.

— Спомена ли публично злепоставяне, дискредитиране, адвокати?

— Да. А аз дори не знам разликата между злепоставяне и дискредитиране.

— Злепоставянето е очерняне с думи. Дискредитирането е очерняне в писмен вид или с фотографии.

— Ти адвокат ли си?

— Не. Разочарована ли си?

Тя се усмихна леко.

— Облекчена. Най-ужасното гадже, което някога съм имала, беше адвокат. Второто най-ужасно — също. Мислиш ли, че губернатор Куинтрел е поставил онзи плъх върху възглавницата ми и после е направил заплашителното обаждане по телефона, след като не си събрах незабавно багажа?

— Възможно е обаждането да е негово дело. От интернет могат да се източат всевъзможни звукови ефекти и после да се възпроизведат по всяко време. Но плъхът… — Дан бавно поклати глава. — Не мисля. Не казвам, че губернаторът не е способен да го направи, но хората го забелязват, където и да отиде, дори и в собствения му дом. Не би рискувал някой да го зърне с мъртъв плъх в джоба.

— Може да е пратил някой друг да свърши това вместо него.

Дан се сети за телохранителите, които беше видял в кухнята. Единият от тях със сигурност би могъл да издърпа някой плъх от капана, после да го изкорми и да го пусне върху възглавницата на Карли. Но той веднага поклати глава.

— Не мисля.

— Защо?

— Това би предоставило в ръцете на този някой коз срещу губернатора.

Тя обмисли довода, после кимна.

— Въпрос на прагматизъм, а не на етика, това ли ми казваш?

— Политиците са прагматична пасмина. Принудени са. — Дан се изправи и примигна леко.

— Какво е станало с крака ти? — попита Карли.

— Губернаторът каза ли ти нещо друго?

— Знаеш ли… — Сега тя се изправи точно пред него, навлизайки в личното му пространство, както беше направил той малко по-рано. — Каквото и да има между нас, няма да стигне далече, ако ти продължаваш да пренебрегваш и най-простичките ми въпроси.

За момент очите му отново станаха очи на непознат. После той измърмори нещо под носа си, въздъхна и каза:

— Правих много упражнения днес.

— Упражнения? Физиотерапия ли?

— Да. — Упражненията бяха от един много специален тип. Но той не искаше да обяснява това на малката историчка, в очите на която грееше невинно женско любопитство. — Така кракът укрепва, но боли адски.

— По кой вулкан си се изкачвал?

— По който не трябваше. Карли, искам да ти помогна.

Тя имаше вид, сякаш се кани да продължи да пита къде и как е наранил крака си. Устните й се извиха в лека усмивка.

— Да ми помогнеш? Досега не бях чувала да му викат така.

Дан се разсмя и поклати глава.

— По дяволите, играеш си с мен. Мислех, че нищо вече не може да ме изкара от равновесие, но ти успяваш. — Преди тя да попита какво означава това, той продължи: — Какво точно ти каза губернаторът?

— Че ако публикувам нещо без писменото му разрешение, адвокатите му ще направят живота ми ад.

Дан повдигна вежди.

— Така ли го каза?

— Да. Не изглеждаше особено спокоен и овладян, когато го каза. Но аз го имам на запис, ако това има значение.

— Може и да има. Ще го прослушам, докато вечеряме.

— Тази вечер? — попита тя.

— Да. Освен ако нямаш други планове.

— Да си преглеждам бележките, докато хрупам бисквити и сирене, не се брои за планове.

— Уинифред осигури ли ти закуска или обяд? — попита той, сещайки се колко гладна беше Карли в деня, когато се запознаха.

— Аз всъщност обичам бисквити и сирене. И фъстъци и стафиди.

— Звучи като войнишки порцион. Компактно и не се нуждае от хладилник. По-лесно за храносмилане, по-безопасно и по-питателно, отколкото някоя змия.

— Ти войник ли си бил?

— От присъствието ти тук в архива заключавам, че няма да се откажеш от историята на Уинифред.

Карли прие смяната на темата невъзмутимо. С Дан човек трябваше да мисли бързо.

— Подписала съм договор. Ще го спазя, освен ако самата госпожица Уинифред не ми каже да спра.

Той се изсмя рязко.

— Не разчитай на това.

— Няма. Всъщност какво толкова стои между губернатора и Уинифред?

— Не знам.

— Не държа на твърди доказателства. Ще се задоволя и с клюки.

— Пак не мога да ти помогна. Лусия би могла. — Или майка му, ако можеше да я накара да говори за миналото. — Прислужниците дочуват доста неща. Хората са толкова свикнали с постоянното им влизане и излизане, че престават да им обръщат внимание.

Той хвана ръката й и я поведе към стълбите.

— Алма със сигурност няма да ми помогне — каза Карли, когато студеният въздух я обля.

— Защо?

— Тя ме намрази от пръв поглед.

— Странно.

Дворът бе оголен, само тук-там по сенчестите места се беше задържал сняг. Изсъхналите плевели от предното лято лежаха кафяви и сплескани върху мократа земя. Слънцето беше разтопило снега, но сега се задаваше нова буря. Дан отвори задната врата към офисите на вестника.

— Може би Алма мрази да й се отваря допълнително работа — каза Карли, докато вървеше пред Дан по коридора. — Не че съм й създала кой знае колко. Всичко, което получавам в къщата, всъщност си го осигурявам сама.

— Уинифред какво казва по въпроса?

— Не съм й казала. Тя си има достатъчно грижи на главата покрай сестра си. — Карли поклати глава при мисълта за тъжното отпуснато тяло, поддържано живо само благодарение на всеотдайността на Уинифред.

Докато отваряше входната врата на редакцията, Дан прибави лошото отношение на прислужницата към другите факти, натрупали се от момента, в който той се бе озовал край клисурата, за да гледа как погребват прадядо му, без да знае защо всъщност бе извървял пет километра, за да го направи.

Не искаше пак да се ангажира с живота. Да чувства, вместо да мисли. Но по някакъв начин Карли не му оставяше избор. Дан не знаеше дали това е добре или зле, но знаеше, че е съвсем реално.

Малкият й джип беше паркиран на половин пресечка разстояние, на една от тесните улици, които пресичаха Таос. Той хвана жената до себе си за ръка и я поведе по улицата.

— Сигурна ли си, че няма да се откажеш? — попита Дан.

— Да.

Той претегли отговора й. Не долови никакво колебание или слабост.

— Жалко, че в стаята ти има само едно легло, освен ако не предпочиташ да отидем у нас.

Карли спря и го изгледа войнствено.

— Не приемаш ли твърде много неща за даденост?

— Не. Ти го правиш. — Той дръпна ръката й и я поведе към джипа.

— Какво значи това?

— Приемаш, че един мъртъв плъх и една заплаха по телефона са най-лошото, което може да ти се случи. — Тя осъзна думите му и гневът на лицето й бе изместен от бледност. — При теб или при мен?

— Защо правиш това? — попита Карли.

— Какво правя?

— Помагаш ми.

— Ти беше единственият истински цвят на погребение то на Сенатора. Животът е скъпоценен, Каролина Мей. Ти го приемаш за даденост. Аз — не.

Тя не знаеше какво да каже, така че го последна мълчаливо, чудейки се как може неговата ръка да е толкова топла, а нейната — толкова студена.

Дан спря рязко и изруга тихо.

Карли проследи погледа му. Колата й беше някак странно наклонена, сякаш е паркирана на стълбище. В първия момент тя си помисли, че някой е изпуснал гумите й. После осъзна, че три от четирите й гуми са на рязани с нож. Парчета гума се виждаха разпръснати наоколо като късове черна плът. Предното стъкло бе изрисувано с червен спрей. Когато погледна вътре през отворената врата, Карли видя обляната с кървавочервена боя предна седалка.

Седалката на шофьора.

Тя преглътна внезапно появилата се сухота в устата й.

— При теб. Ако поканата още важи.

19

Таос

Вторник следобед

Временният подвижен офис на шерифа, разположен на един празен паркинг, беше много по-нов от туристическата част на Таос. По-голямата част от него бе посветена на различни общински функции, граждански и полицейски. Бюрото на шерифа стоеше свряно в един ъгъл. Беше претъпкано с офис мебели на различна възраст. Нямаше никакво място за преградни стени, които да създадат поне илюзия за уединение.

Карли направи измъчена физиономия.

— Сигурен ли си, че трябва да говорим с шерифа? Не е ли по-добре да отидем в градската полиция? Те сигурно имат по-добър офис.

— Шерифът покрива по-голяма територия.

— Моята кола е в границите на града.

— Плъхът беше извън града. Също и заплахата на губернатора. Също и телефонното обаждане. Според мен е по-добре да започнем с шерифа и да оставим той да координира нещата. Освен това шефът на полицията е братовчед на жена му. Каквото знае единият, и другият го научава.

— Точно това ми трябва — измърмори Карли. — Публично оповестяване, че някакъв откачен ме тормози.

— Може би когато се разчуе, че си ходила при ченгетата, този задник ще си помисли, преди пак да се прави на интересен.

— Не обиждай задниците. Те си имат съвсем полезна функция.

Върху устните на Дан проблесна усмивка.

Пътеките между бюрата бяха толкова тесни, че за да мине, Карли трябваше да се завърти настрани на някои места. Гласът на радио диспечерката и на заместник-шерифите, които й отговаряха, създаваха шум като стържене на пила по метал. Имаше три микрофона и само една жена, която да се оправя с тях.

— … открита жертва. Ще ни трябва хеликоптер, за да го свалим от планината, преди…

Радио диспечерката си водеше бързи записки, докато в същото време говореше по другия микрофон за пияница, който създавал проблеми на някакво друго място. Дойде и трето обаждане.

— … искам подкрепление при…

В далечината се чу звук на сирена от пожарна, линейка или полицейска кола. Или и трите.

— Натоварен ден — отбеляза Карли.

— Всеки ден е натоварен, когато не достигат хора — каза Дан.

Шериф Майк Монтоя беше набит, с прошарена коса и консервативни маниери. На широкия кожен колан на кръста му висяха фенерче, белезници, ключове, голям пистолет и разни други неща, които Карли не можа да разпознае. Ако за човек можеше да се съди по физиономията му, шерифът имаше темперамента на вързан на верига питбул.

До най-близкото бюро се виждаха празни, столове, и на самото бюро — табелки с имената на трима заместник-шерифи.

— Нищо чудно, че изглежда толкова озлобен — каза тихо Карли. — Въпреки че е останал сам да се оправя с всичко, пак не може да се изкашля, без да изпръска нечие чуждо кафе.

— Да. Виждал съм по-просторни затворнически килии.

— Наистина ли?

Дан не реагира на възклицанието й и се приближи към мъжа на бюрото.

— Шериф Монтоя, дамата на вратата ни каза да влизаме направо, защото само вие можете да приемете оплакването.

Монтоя изсумтя недоволно и каза:

— Отдавна не сме се виждали, Дюран. — Гласът му подсказваше, че изобщо не се е затъжил за Дан.

— Това е Каролина Мей — продължи Дан.

— Вие ли сте жената, която Уинифред Симънс е наела? — попита Монтоя.

Карли кимна.

Отзад радиостанцията продължаваше да изплюва откъслечните фрази на диспечерката и заместник-шерифите. Карли изключи останалите звуци от съзнанието си и се съсредоточи върху шерифа.

— Какво се е случило? — попита Монтоя.

— Паркирах колата си на една уличка. На разрешено място. Когато се върнах при нея, някой беше нарязал три от гумите ми и беше излял червена боя вътре в колата.

Шерифът си измърмори нещо под носа на испански, което нямаше да звучи прилично на английски. На Карли й се прииска да отвърне на ругатните на испански на шерифа с няколко, които и тя знаеше, но не го направи. Мъжът си имаше достатъчно тревоги на главата и без някаква си устата американка да му демонстрира познанията си.

Освен това между Дан и Монтоя протичаха някакви невидими, но осезаеми течения, които тя не разбираше. Докато не си изяснеше причината за тях, щеше да бъде любезна и да сътрудничи на шерифа по всякакъв начин.

— В рамките на града ли е станало? — попита шерифът.

— Да.

— Трябва да отидете в градската полиция.

Карли изгледа Дан.

— Това е част от повтарящ се тормоз, започнал в ранчото „Куинтрел“, което е на територията на окръга — обясни Дан. — Така че хайде да си спестим двойната бумащина и да го третираме като случай на територията на окръга, а ти можеш да разправиш всичко на таоските полицаи довечера, докато си пиете бирата.

Монтоя изгледа Дан враждебно, после се изправи, отиде до празното бюро и започна да тършува из чекмеджетата, докато не откри нужния му формуляр. Върна се при бюрото си и им посочи празните столове, на които седяха заместник-шерифите, когато не патрулираха из района.

— Седнете.

Карли и Дан седнаха, сбутаха коленете и лактите си в тясното пространство и зачакаха. Отговаряха търпеливо на въпросите, докато шерифът попълваше формуляра. Когато свърши, той ги погледна.

— Какво се е случило в ранчото? — попита той.

Карли си каза, че шерифът е уморен, а не отегчен или безразличен. Не че го винеше за това, че не проявяваше никакви чувства. Накъсаните думи по радиостанцията показваха ясно, че шерифът има по-важни неща за вършене от това да се занимава с някаква гадна шега.

— В понеделник вечерта — каза Дан — някой беше оставил прясно изкормен плъх върху възглавницата й в къщата за гости на Сенатора.

Шерифът присви тъмните си очи към Дан и каза грубо:

— Не помня да съм чел подадено оплакване за това.

— Не съм подавала — отвърна Карли и привлече вниманието на шерифа към себе си. — Предположих, че някое хлапе си прави майтап с новодошлата. Но след… ъъъ… телефонното обаждане и…

— Какво обаждане? — попита шерифът.

— Това, при което са й пуснали симфония от писъци и ридания и са й казали да се махне от града, ако не иска да бъде следващата.

— Най-долното чекмедже, синята папка — каза спокойно Монтоя на Дан. — Трябват ми още формуляри.

Дан издърпа чекмеджето, намери папката и извади празни формуляри.

Шерифът ги пое мълчаливо, попълни личната информация на първата страница и започна да задава въпроси. Когато свърши с писането, той се облегна назад и машинално посегна към пакета с цигари. После си спомни, че пушенето е забранено, и отново изруга на испански.

— Кой знаеше, че ще идвате в града? — попита Монтоя Карли.

— Предполагам, че всички от домакинството.

— Това не ми помага особено. А кой е бил там по времето, когато плъхът се е появил и е умрял на леглото ви?

— Той не се е появявал случайно — намеси се Дан. — Беше изкормен върху възглавницата й. Още беше топъл и вратът му не беше счупен, което означаваше, че бе изваден наскоро от някой капан.

Шерифът изгледа Дан ядосано.

— Ти си влязъл пръв в стаята, така ли?

— Да.

— Тя беше ли с теб?

— Не.

— Значи може да си го направил ти.

— Извинете ме, шерифе — прекъсна го Карли, преди Дан да заговори. — Щях да забележа, ако Дан носеше трийсетсантиметров жив плъх в джоба си, докато вървим заедно към стаята ми. Или пък трийсетсантиметров мъртъв плъх. — Въпреки спокойния тон на Карли устните на шерифа се напрегнаха. — Пък и защо Дан би имал нещо против, че госпожица Уинифред ме е наела? — продължи тя.

— Той може и да няма нищо против, но майка му със сигурност би имала.

— Защо? — попита Карли.

— Тя е била много близка със Сенатора.

— Глупости — намеси се Дан. — Той е изхвърлил Лиза, преди тя да роди майка ми.

— И аз така съм чувал. — Шерифът остави формулярите на една купчина с листи на съседното бюро. Жестовете му показваха, че тези документи ще бъдат напълно забравени. — Нещо друго? — попита той.

Защо не ме целунеш отзад?

Но Дан не го каза на глас. Имаше си по-добри начини за прекарване на времето от това да се състезава с шерифа на Таос кой може да псува по-добре.

20

Ранчото „Куинтрел“

Вторник следобед

— А Джим Снийд? — попита Мелиса, като небрежно приседна на бюрото на Джош. — Искаш ли да го задържиш?

Джош погледна книгата за персонала, поколеба се и сви рамене.

— Нека остане. Не ни струва много, а стреля много добре.

— Блейн? — продължи тя.

— Не знаех, че близнакът на Джим също е на заплата при нас.

— Не е на щат. Само когато ни трябват допълнителни хора за извънредни работи или когато трябва да се отиде спешно до града за нещо. Животът му не е бил лек. Помагаме му, когато можем. Ти не помниш това, защото почти никога не идваше тук, но той на практика израсна в ранчото. Като всички нас. Беше много забавно. — Мелиса се усмихна, спомняйки си как заедно с близнаците кръстосваха овощните градини. — Както и да е. Блейн е полезен, когато трябва да се свърши някоя дреболия.

Джош се намръщи и претегли политическите последствия от това, че е наел на работа осъден престъпник. Положителното беше, че това подсилваше имиджа му на либерал. Отрицателното беше, че това подсилваше имиджа му на либерал.

Гласоподавателите в Ню Мексико бяха много разделени.

Във въздуха отекна звукът на хеликоптер, който летеше над долината.

Джош нервно махна с ръка.

— Стига Блейн да не идва пиян или друсан, може да го наемате. В противен случай го отпращайте.

— Разбира се. — Мелиса си направи отметка в полето на книгата за персонала. — А прислужниците и готвачката?

Прозорците потрепериха леко, докато хеликоптерът се приземяваше.

— Ти се грижиш за събирането и изваждането на хора и часове — каза той. — Точно за това те нае Сенатора — да ръководиш това място. Докато ранчото е мое, ще се съобразявам с преценката ти. Каква е ползата да разполагаш с надеждни хора, ако им нямаш доверие?

Мелиса се усмихна.

— Благодаря, сър. Искате ли пак да видите Пийт?

— Той откри ли вече нещо за онези благотворителни фондации?

— Работи по въпроса.

— Браво. Искам да науча веднага щом открие нещо. Въпреки че използвам парите от наследството на Ан, пак се нуждая от всеки допълнителен долар за кампанията си.

— Да, губернатор Куинтрел.

Джош се изправи и излезе от стаята с енергичността на човек наполовина на годините му. Кръвта на Куинтрел може и да бе създала някои лоши издънки, но оцелелите представители на рода живееха дълго и се радваха на добро здраве. Той бързо прекоси коридорите и стаите, без да забелязва богатото и стилно обзавеждане. За разлика от имението на губернатора в Санта Фе, което бе като изложба на най-доброто от изкуството и занаятите на Ню Мексико, ранчото „Куинтрел“ отразяваше един космополитен стил на живот, необвързан по никакъв начин с местните художествени традиции.

Той почука на вратата на апартамента на Силвия и влезе, без да изчака покана. Не за пръв път си помисли, че влизането в тази стая сякаш връщаше времето назад. Най-новата мебел в апартамента беше отпреди трийсет години, а повечето — отпреди шейсет или повече, много повече. Само медицинското оборудване беше съвременно.

Както обикновено Уинифред седеше на стола до леглото на сестра си и държеше безжизнената й ръка. Очите на Силвия бяха отворени, черни и празни, загледани към вратата, без да фокусират върху каквото и да било. Бавно, много бавно главата й се обърна към прозореца и отблясъците на светлината върху басейна навън.

— Тръгваме вече — каза Джош на Уинифред.

Тя го погледна безмълвно.

— Внимавай какво ще позволиш да отпечата историчката ти — напомни й той.

— Довиждане, губернаторе. Помоли Мелиса да… А, ето я и нея.

— Просто идвах да проверя как сте — каза Мелиса. — Искате ли чай и бисквити?

— Да, и малко от супата, която ядохме на обяд, ако е останало от нея.

Без да каже повече и дума, Джош се обърна и излезе.

Черните очи на Уинифред проследиха всяка негова стъпка, докато той не се изгуби от погледа й. Щом шумът от стъпките му заглъхна, изместен от мързеливото бръмчене на хеликоптера, тя насочи гневния си поглед към Мелиса.

— Какво ще прави той? — попита тя направо.

— Засега нищо.

Уинифред издиша дрезгаво.

— По-умен е, отколкото си мислех.

— Не разчитай това да продължи дълго.

— Мислиш ли, че ще продаде всичко?

Мелиса кимна.

— Само през трупа ми — каза Уинифред и се закашля.

Мелиса погледна лекото възвишение на леглото. Или през нейния труп. Но не го изрече на глас.

21

Таос

Вторник следобед

Докато Карли слизаше по стълбите на временния офис на шерифа, планинското слънце прониза като с нож очите й. Тя залитна леко, но възвърна равновесието си, без да поеме ръката на Дан, който се опита да я подхване.

Дан спря на тротоара, извади мобилния си телефон от джоба на сакото и се обади на местната пътна помощ да вдигнат пострадалата кола.

Карли продължи да върви, без да поглежда през рамо дали той я следва.

Дан приключи с разговора си за рекордно кратко време. Дългите му крачки стопиха разстоянието между двамата още преди края на пресечката.

— Смяташ ли да ми кажеш защо си ядосана? — попита той.

— Знаеш защо.

— Вероятно, но предпочитам да не гадая.

— Защо не си ми казал, че имаш роднинска връзка със Сенатора? — попита тя рязко. — Знаеше, че проучвам…

— Уинифред те нае да напишеш историята на рода Кастийо — прекъсна я Дан. — Не виждам какво общо има това с майка ми.

— Тя е отчасти Кастийо, ето какво общо има.

— Според Уинифред не е така. Тя се интересува само от миналите поколения Кастийо, не от сегашните.

Карли искаше да спори, но не можа. Той беше прав. Нито веднъж Уинифред не беше проявила какъвто и да било интерес към губернатора или сина му, въпреки че във вените им течеше и кръвта на Кастийо, не само на Куинтрел.

— А ти се интересуваш само от настоящето — каза Карли.

Дан сви рамене и я побутна към камиона си.

— Нещата се случват в настоящето. Например сега трябва да изпратим колата ти на сервиз, за да й сложат нови гуми и да я почистят от боята.

— Това са куп глупости.

Той отвори вратата на камиона.

— Не искаш ли да оправят джипа ти?

Карли се качи и не обърна внимание на сменената тема. Веднага щом Дан запали камиона, тя каза:

— Ти си прекалено умен, за да вярваш, че настоящето се е появило без връзка с миналото.

— А ти си прекалено умна, за да вярваш, че миналото е по-важно от настоящето.

Дан подкара камиона, зави в една странична уличка и пое към малката къща, която бе взел под наем.

Карли измърмори нещо под носа си и се облегна назад, с чувството, че е два пъти по-стара, отколкото е в действителност.

— Не ми казвай, че според теб нямаше да се поинтересувам коя е майка ти.

— Тя ми е майка и съпруга на Джон, и добра жена, която е помогнала на много деца да станат достойни хора. Това е тя. Точка.

Той намали скоростта заради един грохнал камион, натоварен с върбови клони. Синкавочерен дим се стелеше от ауспуха му, когато той най-после зави и се отправи по една уличка вдясно. Товарът на камиона се размести и разклати под канапа, който трябваше да го задържа на мястото му. Обелените върбови клони бяха метър и половина — метър и осемдесет дълги и дебели четири-пет сантиметра. От хиляда години насам хората от долината използваха такива прътове, за да правят оградите си.

— Фактът, че майката на майка ми е била психопатка, лъжкиня и наркоманка, готова на всичко, за да си изкара дозата, няма никакво значение днес — добави Дан. Нито за мен, нито за някой друг в града.

Той увеличи скоростта.

Карли прехапа вътрешната страна на устната си. Едно беше да си мисли за Лиза като за блудната дъщеря на семейство Куинтрел, съвсем друго беше — като за роднина на Дан, негова баба, майка на майка му.

Наркоманка, готови на всичко, за да си изкара дозата.

— Съжалявам — каза тя.

— Защо? Това е било твърде отдавна и освен това кучката е вече мъртва.

— Охо! Ти познаваше ли баба си?

— Не. Преди да се родя, била убита от някакъв хипар, надрусан с ангелски прах. Мама напуснала дома си на четиринайсет години. Омъжила се е за татко на шестнайсет. Аз съм се родил доста бързо след това.

— Защо е напуснала дома си?

— Сигурно й се е струвало по-поносимо, отколкото да остане при това, в което се била превърнала майка й.

— Сенатора помагаше ли на майка ти?

Дан сви рамене.

— Не съм чувал за такова нещо.

Карли изчака.

— Майка ми мрази Сенатора толкова много, че не позволява името му да се изрича в нейната къща — обясни Дан след дълго мълчание. — Според татко това е заради начина, по който се е отнесъл с майка й, лицемерието на женкаря, който вдигал шум до бога, че дъщеря му правела мръсотии с всеки мъж, който можел да го вдигне. Или може би заради факта, че Сенатора не е намерил стая за четиринайсетгодишната си внучка в ранчо с размерите на Делауер. — Дан сви рамене. Това не му изглеждаше особено смислено, но пък на него никога не му се беше налагало да живее живота на майка си. — Както и да е. Мама не говори за майка си или за Сенатора, или за детството си като дъщеря на психопатка, наркоманка и уличница.

Карли издиша шумно и се зачуди как се е издържало едно четиринайсетгодишно момиче, преди да се омъжи на шестнайсет. Реши да не пита.

Поне засега.

Дан зави по странична глуха уличка, която завършваше до оградата на пасище, изработена от върбови прътове, завързани с тел. За разлика от прътовете в грохналия камион тези бяха посивели от времето, изкривени, с различни размери. За камиона нямаше гараж, нито дори навес.

Без да чака Дан, Карли слезе от колата, метна на рамо голямата си чанта и се огледа с любопитство. Безоблачното небе изглеждаше огромно. Най-близките къщи се намираха през няколко пасища. Снегът покриваше полето по сенчестите места и се топеше по черните пътища. В момента вятърът приличаше на нежна въздишка, която се плъзгаше надолу по назъбената планина, но опитът й със Скалистите планини й подсказваше, че при някои бури през зимата вятърът ставаше неуправляем.

Освен няколкото порутени постройки от времената, когато тук е имало ферма, малката къща на Дан стоеше изправена пред вятъра и планините сама.

После Карли осъзна, че къщата не е съвсем сама. Тополата, чиито гъсти оголени клони се спускаха над къщата и част от близкото пасище, й правеше компания. Особена компания, но й харесваше. Макар че дървото не можеше да говори, то бе видяло как вековете се сменят и сезоните се редуват. Корените му бяха дълбоко в миналото, то самото растеше в настоящето, а силните му ръце се бяха устремили към бъдещата пролет.

Без да обръща внимание на снега и кишата под ботушите си, Карли тръгна към дървото, допря голите си длани до грубата му, дълбоко набраздена, кора и затвори очи.

Когато отново ги отвори, Дан стоеше съвсем близо до нея — тъмната му коса се открояваше на фона на небето, а очите му с цвета на бъдещата пролет я гледаха. Тя се засмя почти несъзнателно.

— Споменах ли ти, че харесвам дърветата?

— Всичките? Или само специалните, като това тук?

— И ти ли го усещаш?

— Затова наех тази къща, въпреки течащия покрив, стария водопровод и всичко останало. Почувствах нещо тук. Спокойствие може би. Не знам. Като стоя край тази стара топола, се чувствам… по-добре.

Карли опита да се сети за друг мъж сред познатите й, който би усетил особения живот на дървото толкова ясно, камо ли пък който би го признал на глас. С въздишка изостави гнева, който той бе предизвикал у нея по-рано.

— Вече не си ядосана? — попита Дан.

Тя подскочи.

— Четеш мислите ми прекалено добре.

Той се усмихна, вдигна тежката чанта от рамото й и се отправи към вратата на къщата.

— Хайде. Моето чили не е толкова добро като на мама, но ще успее да отдели стомаха ти от гърба.

— Ще те затрупам с въпроси — предупреди го Карли.

— Така ще съм сигурен, че дишаш.

— Ще ми отговориш ли?

— Не знам. — Той пъхна ключа в ключалката, плъзна тежкото резе настрани и дръпна старата дръжка от ковано желязо.

— Прекарваш доста от времето си в незнаене — каза тя.

— Това е един от специалитетите ми.

Той опря длан на гърба й и я побутна към дневната. Мебелите бяха съвсем малко на брой и очевидно овехтели. Имаше малко канапе с изхвръкнали пружини и протрита тапицерия, която беше прикрита с индианско одеяло — на вид старо почти колкото къщата. Саморъчно изработената масичка от извити дървета бе покрита с друго старо одеяло. Лампиони, загубили гладката повърхност на метала си — разядена или изтрита от времето, — стояха като уморени часови.

Погледът й се спря на миниатюрно огнище в ъгъла, масичка за карти и два пластмасови градински стола. Върху очукания дървен под лежаха две протрити волски кожи. Други стари, лъснали от времето, одеяла висяха на стените. Цветовете им не бяха така избледнели, защото датираха от времената преди фабрично изработваните бои, когато тъкачите са постигали цветовете сами, използвайки растения от околността. Имаше достатъчно неща, за да изглежда стаята уютна.

На прозорците се виждаха кабели на алармена инсталация.

Също и на входната врата.

Дан наблюдаваше лицето на Карли, докато тя разглеждаше скромната стая. Очакваше тя да започне с въпросите.

— За човек, който не се интересува от миналото, ти си се заобиколил с доста от него — отбеляза тя.

— Апартаментите в града са прекалено шумни. Освен това къщата си беше обзаведена.

Погледът й му подсказа, че тя не се връзва на тази версия.

Дан постави чантата й на канапето.

— Извини ме за минута, преди да ти покажа останалата част от къщата.

Заинтригувана, Карли погледна как той отвори една врата в дъното, срещу миниатюрната кухня. Онази стая бе съвсем различна от дневната. Вестници, списания и компютърни разпечатки лежаха навсякъде, включително и на пода. Имаше цяла стена, заета с електронно оборудване, което приличаше на свалено от космически кораб. Леглото беше ново и оправено, ако не се брояха купчините листове върху одеялата. Беше много голямо — заемаше почти две трети от стаята.

Дан бързо обиколи стаята, насъбра разпечатките на купчина и ги прибра в едно от чекмеджетата на скрина. Изключи компютрите и някакви други апарати, които тя не познаваше, взе единия от тях и седна на пети близо до дълга метална кутия с размерите на малък куфар. Беше сребриста на цвят като стругован алуминий или титан и имаше ключалка с две клавиатури, едната — цифрова, а другата — и с четец за отпечатъци от пръсти.

Въпреки че Дан седеше с гръб към нея, Карли се досети, че той използва и двете клавиатури, за да отключи кутията. Когато капакът й се отвори, се оказа, че металът е дебел почти пръст. Случаен човек не би могъл да проникне в кутията, без да знае шифъра. Навярно само оксижен можеше да свърши работа. Или бомба.

Карли се зачуди какво изисква такава високотехнологична защита, но не попита. Защо да си прави труда? Дан нямаше да й отговори.

Той заключи кутията и се изправи.

— Готов ли си за гости? — попита тя.

— Почти. Банята е срещу леглото. Няма врата, защото няма достатъчно място, накъдето да се отваря. Когато искаш да ползваш банята, просто затваряй вратата на спалнята. И не си играй с електрониката, ако обичаш. Нищо на стената не работи без пароли и други такива.

— А ако те попитам защо са ти такива сложни електронни устройства, когато си във „ваканция“, ти ще ми кажеш…

— Че си падам по електронните игри.

Тя завъртя очи.

— Каза, че имаш две легла. Освен ако едното не е скрито в хладилника, според мен то липсва.

Той бръкна под голямото легло и издърпа нещо, което изглеждаше като сгънат надуваем дюшек. Включи го към контакта в стената, натисна едно копче и със звук като от прахосмукачка той започна да расте. След минута върху леглото и всички струпани там листи се появи един двоен матрак.

— Като сгъна масичката за карти и преместя столовете в кухнята, това се събира точно пред огнището — обясни Дан. — Най-топлото легло в къщата.

Карли погледна през рамо към дневната, измери пространството и каза:

— Ще се събера.

— Не, аз ще се събера.

Тя се обърна толкова бързо, че косата й подскочи.

— Не говори глупости, ти не можеш да се побереш на този матрак.

— Спал съм и на по-лоши места.

Карли се замисли за изписаната на лицето му болка от време на време, за лекото накуцване с левия крак. Последното, от което той се нуждаеше, беше да спи на пода, независимо на какъв матрак.

— Тогава ще го кажа по друг начин — не се предаде тя — Или аз ще спя на надуваемия матрак, или отивам да си търся хотел.

— Не те ли е страх, че на пода може да има плъхове?

Тя не се хвана на това.

— Ще се уверя, че си изпразнил джобовете си, преди да си легна. — Дан поклати глава. — А щом като стана дума за това — каза тя, — шерифът какво има против теб?

— Аз бях хлапе, когато той беше заместник-шериф.

— И? Много хора са били хлапета преди двайсетина го дини.

— Няколко от момчетата на Сандовал ми скочиха. В крайна сметка се сдобиха с наранявания. А аз — не.

— Няколко? Колко?

— Недостатъчно, за да свършат това, което си бяха на умили. — Дан започна да изпуска въздуха на матрака, за да го прибере.

— А шерифът какво общо е имал с тях?

— Беше тяхната дума срещу моята. По онова време Монтоя ходеше с едно от момичетата на Сандовал. После се ожени за нея.

— Това звучи гадно.

Той сви рамене.

— Тук е малък град. Аз не се числях към никоя от групите — на янките, испанците, индианците. Бях един устат досадник.

Карли видя как Дан умело нави на руло матрака, като избутваше останалия въздух със силните си ръце.

— Добре, двамата с Монтоя имате някаква минала история — каза тя. — Но това не е причина той да те обвинява, че си сложил изкормен плъх върху възглавницата ми.

— Погледни нещата от друга гледна точка: ако аз не съм го направил, значи е бил някой от домакинството на губернатора. Монтоя няма да спечели награда за това, че е влязъл в заглавията на вестниците за сметка на губернатора.

— Все още смятам, че това звучи гадно.

— Просто така стоят нещата по тези места. — Той се наведе и пъхна сгънатия матрак под леглото.

— Предполагам, че личното ти мото е „Животът е несправедлив, справяй се както можеш“.

— Правилно предполагаш. — Той се изправи и я погледна, наслаждавайки се на наситения цвят на косата й на фона на варосаните стени на къщата. — Готова ли си да хапнеш чили?

— Готова съм да сритам Монтоя по дебелия задник.

Дан преметна ръка през врата на Карли и я придърпа близо до себе си.

— Ще може ли да гледам?

— Не искаш ли да ми помогнеш?

— Никога не бих застанал между теб и дебелия задник на Монтоя.

Преди да успее да каже още нещо по адрес на шерифа, Карли откри, че се е озовала на масата и яде чили с гарнитура от царевични питки. Бутилка мексиканска бира се беше появила до лакътя й. Тя грабна бирата, сипа си зелен сос върху чилито и се нахвърли на храната.

Дан седна, сложи сос и на своето чили и го изяде, преди тя да е стигнала до половината на своята порция. Той си сипа допълнително и го излапа, докато Карли доотопи своето чили с една царевична питка. Дан се облегна назад и се наслади на последните глътки бира.

— Никога не казвай, че някой може да прави по-хубаво чили от твоето — каза тя, като също се облегна назад и въздъхна доволно.

— Сега ли е моментът да спомена, че взех рецептата от майка си?

— И аз така предположих. — Карли отпи от бирата си. — Ти кога разбра, че дъщерята на Сенатора е твоя баба?

Клепачите му се спуснаха леко.

— Винаги съм знаел. Както и всички останали в града.

— Включително и онези момчета Сандовал, които са ти скочили?

Дан сви рамене.

— Уинифред знае ли? — попита Карли.

— Никога не е казвала нищо по въпроса.

— Ти питал ли си я?

— Не.

— Защо не? Ти очевидно я харесваш.

Дан завъртя бутилката в ръцете си.

— Не ме интересуваше. Все още не ме е грижа.

— Тя ти е роднина.

— Толкова далечна, че дори не знам каква ми се пада.

— Но…

Той продължи хапливо:

— Сестрата на Уинифред законно се е отказала от дъщеря си, която е майка на майка ми. Какво ще кажеш. Много близки роднини сме, няма що. Направо ще паля барбекюто за родовата среща.

— Ами дядо ти?

— Кой?

— Джон роднина ли е на Куинтрелови или Кастийо?

— Не, той е от Айдахо.

— Ясно. Карли погледна Дан. Видът му подсказваше, че е едновременно отегчен и раздразнен, но поне отговаряше на въпросите й. — Кой е бил дядо ти по майчина линия?

— Не знам. Баба ми така и не се омъжила.

— Ами акта за раждане на майка ти? Кой е посочен за баща?

— Никой.

Карли отпи продължително.

— Какво казват местните клюки?

Дан присви очи.

— Че Лизи е била наркоманка и курва, която започнала да спи с всеки срещнат още на тринайсет и на петнайсет вече била съвсем пропаднала.

Карли примигна, но продължи да задава въпроси, каза си, че трябва да научи повече за хората от областта, преди да се заеме със семейната история на Уинифред. Знаеше, че се заблуждава. Разбира се, местната история можеше да й е от полза, но в момента надделяваше желанието й да научи личната история на Дан.

— Не е ли имала някой конкретен приятел? — попита тя.

— Трима от братята Сандовал. Ако можеше да се вярва на това, което момчетата ми крещяха, преди да ми се нахвърлят, тя харесвала по повече от един наведнъж. Или може би е била прекалено дрогирана, за да забелязва колко мъже се качват отгоре й.

Карли преглътна трудно.

— Откъде тези момчета са знаели за баба ти?

— Колкото по-малък е тралът, толкова по-дълга е паметта. — Карли поиска да зададе нов въпрос, но Дан я прекъсна: — Сега е мой ред. Разкажи ми за родителите си.

Тя се загледа в пяната на бутилката. Когато хората я питаха за семейството й, обикновено казваше нещо незначително и сменяше темата. Но не можа. Не и сега. Дан не бе просто кой да е. И той не гореше от желание да говори за семейството си, също както тя не държеше да обяснява, че няма семейство. Ако Карли искаше да види къде ще ги отведе взаимното привличане, трябваше и тя да сподели нещо лично.

— Не знам нищо за биологичните си родители — каза тя след малко. — Двойката, която ме е осиновила, Глен и Марта Мей, са били на петдесет и пет и четирийсет и осем, когато съм се появила в живота им.

Дан пак присви очи.

— А ти на колко си била?

— Мисля, че са ме взели направо от рождената ми майка. Родителите ми не са ми казвали.

— И ти никога не си питала?

— О, питах ги. Те казваха, че няма значение, че съм твърде малка, за да зная какво е ставало по онова време, че моят дом е при тях, че те ме обичат. — Карли сви рамене. — Обичайните думи, които осиновените деца чуват, когато осиновителите не искат да говорят за това.

— Официално осиновяване ли е било, през лицензирана агенция?

— Не. Затова документите останаха запечатани дори и след като навърших двайсет и една.

Дан кимна. Доколкото вече познаваше Карли, знаеше че тя не се е примирила с нежеланието на родителите и да говорят за това. Досещаше се, че е потърсила истината сама. И го е направила.

— Нищо ли не откри? — попита той.

— Нищо. — Тя направи гримаса. — Не ме разбирай погрешно. Моето любопитство по отношение на биологичните ми родители не беше проява на неуважение към Марта и Глен. Те ме обичаха като истински родители.

— Ами ти? Ти обичаше ли ги?

Карли го погледна изненадана.

— Разбира се. Те бяха мили, внимателно обогатяваха опита ми и всеотдайно се грижеха за образованието ми. Когато пораснах, ме обучиха за генеалогията, на която бяха посветили живота си.

— Но те са се интересували от миналото, а не от настоящето или бъдещето?

— Много си бърз. На мен ми отне години, за да осъзная това. Те бяха очаровани от предците, от миналото. И Глен, и Марта преподаваха в университета — европейска история и латински. Бяха идеалната двойка.

Дан си представи една много по-млада Карли, умна, любознателна и енергична, възпитавана от родители, които са били достатъчно възрастни да й бъдат дядо и баба, хора, чиято работа и живот са били посветени на миналото.

— Имаш ли братя и сестри?

— Не. — Тя се усмихна горчиво. — Мисля, че аз им бях предостатъчна. Нямаха нужда от още деца.

Той почука леко с бутилката по купичката от чилито.

— Някога обясниха ли ти защо са те осиновили? Винаги ли са искали да имат деца?

— Никога не го казаха, но… — Карли си беше задавала този въпрос повече от веднъж. Тя отчупи парче царевична питка и отхапа от него. — Марта беше последната от семейството си в Щатите, единствено дете, отгледано от единствени деца. Същото се отнасяше и за Глен. Никакви братя и сестри, никакви лели и чичовци, никакви братовчеди. Нищо, освен генеалогия, свеждаща се до едно име.

— Самотата отглежда самота.

Тя кимна.

— Това бе едно от многото общи неща помежду им. Но Глен и Марта не могли да имат дори едно дете. Така че един ден ме осиновили…

— Те радваха ли се, че ти се интересуваш от миналото също като тях?

Карли пак отхапа малко от царевичната питка. Не беше гладна. Просто й трябваше да прави нещо с ръцете си, освен да навива кичур коса на пръста си.

— Мисля, че да. Никога не сме го обсъждали по този начин.

— Тогава за какво си говорехте? За възхода и падението на Римската империя?

Тя се засмя.

— Говорехме за генеалогическите източници, как се проследяват предците по женска и мъжка линия, за историята по времето на прадедите им, за седмото поколение в миналото. Такива неща. — Тя се наведе към него развълнувана. — Тази част ми харесваше най-много, да си представям как са се обличали и как са се хранели през петнайсети век хората в Англия, Италия или Испания. Обичах да си мисля какви са били последствията за обикновените хора от смесването на кръвта им с тази на жестоките викинги или датчани, за навлизането на културата им, за кръстоносните походи, чумите и глада, за пътешествениците и колонизаторите, за тези, които са оставали в домовете си, за това как новите поколения в семейството са се променяли и са забравяли роднините си, за това колко е забавно да откриеш някой свой четвърти братовчед на неочаквано място, после да слушаш разказите му на семейните събирания, да се снимате заедно, да имате общи спомени, които хвърлят мостове през времето и океаните…

— Връзки — каза той.

— Точно така. Толкова хора ги приемат за даденост и изобщо не се интересуват, че са само една брънка от голямото родословно дърво. — Карли разпери ръце. — Дърво, което може да обхваща векове и държави и да преплете в едно цяло… — Тя спря рязко, защото дясната й ръка се удари в стената и изпусна царевичната питка.

Дан хвана лявата й ръка, преди да се е блъснала в носа му. Той преплете пръсти с нейните и притисна дланта й към бедрото си. Така беше по-безопасно. И беше приятно.

— Извинявай — каза тя, изчерви се и се наведе да вдигне царевичната питка със свободната си ръка. — Малко се отплесвам, когато говоря за работата си.

— Харесва ми ентусиазмът ти. — Той бе изпитвал същото по отношение на своята работа. Някога. Когато напусна държавния департамент и започна работа в „Сейнт Килда Кънсалтинг“, пак възвърна ентусиазма си. После наркотрафикантите, които го искаха мъртъв, откриха огън насред тълпата. Три деца и една монахиня умряха. Той оживя. Чудеше се дали Бог е доволен от равносметката с труповете. Дан определено не беше. — Как те откри Уинифред?

— Тя явно постоянно държи телевизора включен, когато е при Силвия. В едно телевизионно предаване имаше интервю с мен за семейна история, която бях публикувала наскоро. Уинифред се заинтригувала и се обадила в телевизията. Аз й изпратих изрезка от статия във вестник, както и книгата, която току-що бе излязла от печат.

— Сама ли се занимаваш с всичко? Дори и с публикуването?

— Разбира се. Компютрите улесняват всичко и резултатът е не по-лош от книгите, които се продават в книжарниците. Но ако моите клиенти искат повече от например двеста екземпляра, аз възлагам работата на печатница.

Дан погледна пръстите, сплетени с неговите.

— Нямаш пръстен.

— Нямам съпруг. Нито годеник.

— Гаджета?

Тя наклони глава настрани и го погледна.

— Не. А ти имаш ли?

— Нямам съпруг, нито годеник.

— Какво облекчение. Ами жените?

— Харесвам ги.

— Достатъчно, че да избереш една само за себе си?

— Засега не.

Устните й леко се усмихнаха. Реши да му приложи неговата собствена тактика за смяна на темата на разговора.

— Какво според теб ще направи шериф Монтоя?

— Ще открие разследването и после ще го забрави на пълно.

Карли се засмя.

— Какво трябва да стане, за да те хване човек неподготвен?

Убити деца, няколко откоса с автомат Калашников. Но ако кажеше това, щеше да започне разговор, който той не искаше да води.

— Уинифред споменавала ли ти е как се отнасят останалите от семейството към историята, която тя ти е възложила да напишеш? — попита Дан.

— Не. Но аз бързо се досетих, че не всички подкрепят тази идея.

— Плъхът върху възглавницата ли ти го подсказа?

— И преди това имах предчувствие.

Пръстите му стиснаха нейните.

— Какво се е случило?

— Нищо особено. Когато пристигнах, стаята ми не беше готова и не беше точно най-хубавата стая в къщата. Алма бе демонстративно груба с мен. Или може би аз съм била прекалено чувствителна. Смъртта на Сенатора беше изненадала всички. — Тя махна със свободната си ръка. — Всъщност само Уинифред се радваше да ме види.

— Някой друг създавал ли ти е проблеми?

— Синът на губернатора е леке, но не мисля, че имаше нещо лично. Просто така се държи.

— Ами Ан Куинтрел? — Докато говореше, Дан разсеяно плъзгаше палеца си по показалеца на Карли.

— Запознаха ме с нея след погребението. — Усещането от милувката на палеца му изпращаше иглички по цялото й тяло. Тя преглътна и опита да не забелязва това. — Ан Куинтрел се държеше учтиво. Губернаторът — също. Както и останалите от персонала, освен Алма. Може би просто е имала лоша седмица.

Дан затвори очи и започна да нарежда и пренарежда фактите, възможностите, вариантите. Въпреки че мислите му препускаха, палецът му се движеше бавно напред-назад, напред-назад по показалеца на Карли. Мързеливият ритъм си проправи път до главата й и разбърка мислите й.

— Ако се опитваш да ме разсееш, успяваш — каза тя след малко.

— Какво?

Тя подръпна леко ръката си.

— Това.

Дан погледна сплетените им пръсти.

— Стискам ръката ти ли?

Карли плъзна собствения си палец нагоре-надолу по неговия, като го галеше бавно. В мига преди той да спусне клепачите си, тя зърна блесналото желание.

— Разбра ли сега? Това действа разсейващо.

— И така може да се нарече. — С последна бавна милувка той пусна ръката й. — Ако Монтоя те завърже на един стол и те изпече на шиш като агне, какво би му казала за мен?

Тя не се опита да скрие изненадата си.

— Не знам достатъчно, за да си струва да ме въртят на шиш.

Дан знаеше, че трябва да остави нещата така. И знаеше, че няма да го направи.

22

Таос

Вторник, късно следобед

Лусия чу бръмченето на големия форд „Експедишън“ на мъжа си, затръшването на вратите му и отварянето на входната врата на къщата. Армандо я извика на испански.

— Говори на английски, сърце мое — каза тя, като изтича от кухнята да го посрещне. — Иначе децата ще изостават в училище и ти ще трябва да продължиш да наемаш англичани за свои адвокати и счетоводители.

Армандо се засмя, прегърна Лусия и я вдигна във въздуха, наслаждавайки се на допира на слабото й топло тяло. Въпреки че бяха на различни мнения за кариерата му, двамата истински се обичаха. Той беше имал много жени и щеше да има още много. Но само Лусия бе негова съпруга и майка на децата му.

Един от телохранителите на Армандо се появи на входната врата. Беше слаб, облечен в черно и носеше тънко черно куфарче. Армандо мълчаливо му направи знак да влезе.

— Ела с мен — каза Армандо на жена си.

Озадачена, Лусия последва съпруга си навън при голямата черна кола, паркирана в предния двор, на няколко метра от входната врата на къщата.

— Не мога да оставя децата сами.

— Оттук ще ги чуваш.

С друг мълчалив знак от Армандо телохранителят отвори куфарчето си, извади ръчен електронен детектор и се залови за работа.

Армандо затвори входната врата и се обърна към Лусия.

— Снощи си имала посетители. Беше ли при тях през цялото време?

— Направих им кафе. Ходих до спалнята да взема едни снимки.

Той изсъска през зъби.

Лусия потрепери не само от студа навън и зачака Армандо да каже нещо. Той само разтърка дланите си, за да ги стопли, и продължи да стои с изражението на човек, който чака нещо.

След няколко минути бодигардът излезе от къщата.

— Чисто е — съобщи той.

Армандо кимна и отведе жена си обратно на топло в къщата.

— Как са децата? — попита той, като затвори вратата зад себе си.

Лусия се насили да се държи, сякаш всичко е нормално, защото за Армандо наистина беше така.

— На първо място по успех са в своите класове, въпреки ужасния грип, който са пипнали — каза тя. — Брат ти и баща ти ще бъдат много доволни. — Тя погледна бледокафявите очи на съпруга си и гъстите му черни къдрици, в които вече се прокрадваха сивкави нишки. Беше си избрал брутален живот. Това се виждаше в дълбоките бръчки по лицето му. — Гладен ли си?

— За твоите гозби — винаги — отговори той без замисляне въпреки махмурлука, заради който чувстваше главата си като футболна топка в мач от световното първенство.

Мобилният му телефон иззвъня. Армандо го извади от задния си джоб, видя номера, от който го търсеха, и изпъди жена си в кухнята. Когато тя вече не можеше да го чуе, отговори на обаждането.

— Добре. — Той слуша известно време, после започна да отговаря на испански и се замисли за децата в задната стая. За тях английският все още беше втори език, който често ги затрудняваше. Точно сега беше по-безопасно да говори на английски, вместо на испански. — Слушай ме, Чуи — каза той тихо. — Ще преминеш границата на обичайното място по обичайното време. Всичко си е на мястото. Мано е в къщата в Лас Трампас. Когато той одобри товара, парите ще бъдат преведени в Аруба. Твоят шеф ще научи, щом това стане. Ясно?

Чуи разбра всичко.

Армандо натисна бутона за край на разговора.

Телефонът му веднага иззвъня отново.

Той погледна откъде го търсят, изруга тихо и отклони повикването. Мобилният телефон му беше полезен за бизнеса, но беше по-досаден от ревнива съпруга. Включи го на вибрация и го пъхна в задния си джоб. След като беше говорил с Чуи, вече нямаше нищо спешно, за което да се тревожи до довечера, когато товарът щеше да пристигне.

Отиде да види децата и прегърна и своите, и племенниците си с еднаква топлота. Те всичките бяха бледи, уморени и раздразнителни. Провери температурата им по старомодния начин, допирайки буза до техните. Пошегува се, изтръгна няколко усмивки, после опъна одеялата им и позволи на всяко от децата да открие шоколадите и бонбоните, които беше скрил по джобовете си.

Лусия стоеше на вратата и ги наблюдаваше усмихната, въпреки страха, който изпитваше при всяко завръщане на Армандо. Бяха минали години, откакто контрабандният бизнес на Сандовал беше свързан с насилие, но Лусия никога нямаше да забрави гледката как братовчедът на Армандо, който му беше и най-добрият приятел, падна окървавен на пода в къщата им и умря с шестнайсет рани от куршуми в тялото. Чудото беше, че никое от децата не бе улучено от градушката от куршуми, които се сипеха откъм предния двор.

След този случай Лусия се премести в отделна къща и си намери работа, за да издържа себе си и малкото си дете. И до ден-днешен звуците от стрелба караха стомаха й да се преобръща. Тя не можеше да накара Армандо да смени работата си, не искаше да се разведе с него и се страхуваше, че някой ден ще го убият в къщата й, пред ужасените очи на собствените му деца.

Армандо целуна и погъделичка най-малкото дете, момиченце, което имаше очите на баща си и красивата блестяща кожа на майка си. После се изправи, протегна се уморено и си каза, че трябва да намали количествата на домашната ракия и кокаина. Преди двайсет години с лекота се справяше с махмурлуците, но сега го измъчваха по цял ден. Сега би трябвало да спи в луксозния си апартамент в Таос и да се приготвя за опасния момент, когато щеше да пристигне хероинът, за да бъде разпределен и опакован на по-малки количества за дистрибуторите.

Но първо трябваше да разбере какво е правил Дан Дюран в къщата на жена му в понеделник вечерта.

Той последва Лусия в кухнята, видя, че го чакат ледена бира и гореща супа, и мислено се помоли стомахът му да се справи със задачата си. Седна и изяде предпазливо няколко хапки, после продължи по-бързо. Дори бирата имаше хубав вкус. Може би му липсваше храната, а не младостта. Когато изпразни купичката със супата, се зае с яхнията. Ядеше така, както правеше всичко — бързо и безцеремонно.

— Искаш ли още? — попита Лусия.

Той поклати глава.

Тя седна до него е чаша кафе за себе си и му се усмихна.

Армандо не обърна внимание на телефона, който вибрираше в джоба му.

— Кой е идвал тук снощи?

— Дан Дюран и госпожица Мей.

— Историчката на старата лечителка ли?

Лусия кимна, без изобщо да се изненада, че мъжът й знае коя е Карли и че е била в къщата. Бизнесът на Армандо изискваше непознатите да се проверяват незабавно и семейството да се държи под око.

Армандо допи бирата си и изтри небрежно устата си с ръка, преди да се усети. Веднага грабна сгънатата салфетка до чинията си и избърса ръката и устните си. Някога се дразнеше от опитите на Лусия да подобри маниерите и английския му. Сега знаеше, че е била права. Ако искаше децата му да живеят по-добър живот, без насилие, те трябваше да бъдат възпитавани да се вписват в една култура, която беше по-всеобхватна от простия мексикански начин на живот.

— Какво искаше Дюран? — попита Армандо.

— Той не искаше нищо, Карли задаваше всички въпроси — обясни Лусия.

Лицето на Армандо се напрегна.

— За мен ли?

— Не, не, не! — увери го Лусия веднага. — За миналото, когато Сенатора беше млад, а Силвия още се смееше и танцуваше със съпруга си. За ежегодното барбекю и за бебетата.

Армандо не беше убеден.

— А Дюран, той какво пита?

— Нищо. Той едва не заспа на дивана. Просто правеше компания на красивата дама, нищо повече.

Армандо изсумтя.

— И какво искаха да знаят за Сенатора?

— Чуй ме. — Лусия се наведе напред и докосна лицето на съпруга си, за да го накара да я слуша внимателно. Не искаше никакви неприятности за Дан и Карли, която правеше само това, което госпожица Уинифред я караше. — Не съм говорила за нищо по-скорошно от Лиза. — Както винаги Лусия се прекръсти, когато спомена блудната дъщеря на Сенатора.

— Какво друго ти каза Дюран? Помисли добре, жено.

Тя стисна дланите си една в друга и се опита да не се разпищи заради кръвожадния бизнес, който караше мъжа й да не се доверява на никого, дори на жена си.

— Мисля, че… да, попита ме къде е жената на Едуардо.

— Защо?

— Защото аз отглеждам децата му.

— Той откъде знае?

— Всички в селото знаят, а майка му ги учи в училището. Това не е тайна.

Армандо присви очи. Беше вярно, но не беше единственото възможно обяснение.

— Ти какво му каза?

— Това, което ти ми каза да обяснявам, когато някой ме пита. Че тя е в Мексико с момичетата.

— А той какво каза, като чу това?

— Нищо.

— Не е задавал повече въпроси?

— Не — отговори Лусия уверено.

Армандо забарабани с пръсти по изтърканата дървена маса.

— За какво друго говори той?

— Нищо. Аз говорих с Карли и после те си тръгнаха.

Лусия не възнамеряваше да споменава за парите, които Дан й беше дал. Армандо щеше да побеснее, ако разбереше, че тя взима пари от госпожица Уинифред, при положение че не приемаше пари от собствения си съпруг.

Но тя не можеше да приеме пари от него. Всеки долар, който той изкарваше, беше пропит с кръв. Лусия не можеше да промени съпруга си или бизнеса му, но можеше да отказва да ползва плодовете на този бизнес.

Армандо се отпусна.

— Добре.

Телефонът пак завибрира в джоба му. Той го извади, погледна номера и разбра, че трябва да тръгва.

Обърна се към жена си.

— Обаждай ми се всеки път, когато Дюран е бил близо до теб, до колата ти или до къщата. — Армандо стисна брадичката й с пръсти. — Говоря сериозно, Лусия. Абсолютно всеки път.

Тя не оспори.

— Ще ти се обаждам. Но какво би могъл да направи той? Още се лекува след инцидента в планината.

Усмивката на Армандо напомни на Лусия за всичко, което тя мразеше в бизнеса с наркотиците.

— Инцидент в планината? — разсмя се той.

Още се смееше, когато се качи в колата си и затръшна вратата след себе си.

Лусия стоеше на прага и трепереше. Беше разбрала, че Армандо има нещо общо е раняването на Дан.

23

Ранчото „Куинтрел“

Вторник вечерта

Мелиса отвори входната врата.

— Здравейте, Дан, Карли. — Въпреки че не беше очаквала нито един от тях, тя се усмихна и се дръпна назад, за да им направи място да влязат. — Заповядайте. Как е майка ти, Дан? Лусия постоянно разправя за чудесата, които прави тя като учителка.

— Мама е същата като теб, винаги заета, винаги красива.

Усмивката на Мелиса стана още по-широка.

— Непременно я прегърни от мен, когато я видиш. Също и красивия си баща.

— Обещавам.

Икономката се обърна към Карли.

— Уинифред спомена, че колата ти се нуждаела от ремонт и ти си щяла да останеш в града…

— Откъде е научила? — учуди се на глас Карли, преди да успее да замълчи.

Мелиса опита да не се разсмее.

— Блейн беше в града, за да направи покупки за ранчото. Монтьорът му казал, че колата ти е била потрошена. Той пък чул за това от шофьора на „Пътна помощ“. Така се разчуват нещата в малките градчета, ще свикнеш. — После тя поклати глава възмутено: — Това са онези сноубордисти. Вземат наркотици, после правят каквото си искат и мислят, че местните хора няма да имат нищо против, защото те харчат много пари тук. Обзалагам се, че и шерифът ви е казал същото, нали?

На Карли й отне известно време да разбере разхвърляната мисъл и да осъзнае, че Мелиса дава стандартното извинение на местните жители — за всичко са виновни туристите, които харчат много и чупят не по-малко.

— Шерифът не спомена нищо за сноубордисти — каза Карли.

— Е, надявам се, че застраховката ти покрива щетите. Колите са толкова скъпи, но не можем без тях, колкото и малко да печелим. — Тя поклати глава. — Надявам се, че това няма да забави работата ти с Уинифред. Тя не е в първа младост.

— Дан предложи да ми бъде като такси, докато оправят колата ми — обясни Карли. — Дойдох само да опаковам багажа си.

— Но какво ще стане с историята, която трябва да напишеш?

— Това изобщо няма да ме забави — увери я Карли. — Ще отседна в града, за да не се налага Дан по няколко пъти на ден да кара дотук. Вместо да разпитвам Уинифред, преди кашлицата й да е преминала, ще се заема с архивите на вестника и ще сканирам снимките и документите, които тя вече ми е дала.

— Документи? — намръщи се Мелиса. — Уинифред не ми спомена нищо такова. Какви документи? Някои неща са твърде важни, за да бъдат изнасяни от къщата без позволението на губернатор Куинтрел.

И двете жени знаеха, че такова позволение няма да има.

— Говоря за съвсем обикновени семейни документи — обясни Карли. — Актове за раждане, свидетелства за брак, смъртни актове, дипломи, стари писма, неща, напомнящи за миналото — покани за сватби, поздравителни картички, пощенски картички, детски рисунки, неща, които семейството е сметнало за достатъчно важни, за да ги запази в кутията на тавана. Или кутиите — в случая. Очевидно Силвия е колекционирала доста неща, преди да получи удара.

— О! Добре, предполагам, че можеш да ги отнесеш. — Но Мелиса продължаваше да се мръщи. — Може би трябва да направя списък на всичко, което вземаш.

— Хайде да попитаме Уинифред — намеси се Дан и се пъхна покрай икономката. — Това са нейни документи в края на краищата. Моля те, кажи й, че отиваме при нея.

Мелиса остана неподвижна за момент, чудейки се как да постъпи. После отиде до интеркома, свързващ апартамента на Силвия е останалата част от къщата.

Дан не изчака позволението на Мелиса. Той просто поведе Карли по коридора.

— Мелиса не беше особено доволна, а? — каза Карли.

— От това, което чувам, е много по-трудно да се работи за губернатор Куинтрел, отколкото за Сенатора. Мелиса навярно се отчита ежедневно пред новия си шеф. Всички ще са нервни, докато не се уверят, че няма опасност да загубят работата си.

— А икономите обикновено си мислят, че те движат всичко — или че би трябвало да е така.

— В случая с Мелиса това е доста близо до истината — каза Дан. — Тя наследи тази работа от майка си. Мисля, че една от бабите й също е работила за Сенатора. Но пък по един или друг начин същото се отнася и за повече стари фамилии в долината.

Когато Дан и Карли приближиха затворената врата на апартамента на Силвия, и двамата започнаха да събличат всичко, което можеше да се съблече, без да загубят благоприличния си вид. Дан спря до черната тениска, която носеше под вълнената риза и якето. Карли нямаше такъв късмет. Тя се беше върнала да си вземе оборудването и някои дрехи. Не беше възнамерявала да се вижда с Уинифред тази вечер, така че носеше плетено копринено боди под дебелия пуловер и палтото. Зачуди се дали да остане с пуловера, но се отказа. Достатъчно несгоди й се бяха събрали за един ден.

С ъгълчето на окото си Дан я видя как се измъква от тревистозеления пуловер. Когато тя най-после успя да го издърпа през главата си, той забрави да диша. Тънка тъмносиня материя, прилепваща като кожа, я покриваше от раменете до китките и от врата до кръста и надолу.

Беше се питал какви са гърдите й и дали носи сутиен. Вече не се чудеше. Гърдите й щяха да напълнят идеално мъжките ръце и не се виждаше сутиен. Тъмносинята материя беше толкова плътно по тялото, че сутиенът щеше да се очертава ясно, ако имаше такъв.

Дан се запита дали деколтето е достатъчно разтегливо, за да се смъкне покрай ханша й, или бодито се закопчава отдолу.

— Нещо не е наред ли? — попита Карли, забелязвайки погледа му. — Технически погледнато, бодито не е бельо, ако това те притеснява. Всъщност е костюм за тренировки.

— За тренировки. — Той се усмихна.

— Да. — Тя го погледна косо. — И не е по-тясно от твоята тениска.

— Хм.

Панталоните щяха да му отеснеят, ако продължеше да гледа зърната й, които изпъкваха през гладката материя. Той вдигна ръка и почука на вратата, макар всъщност да му се искаше да провери как се сваля блузата на Карли.

Вместо да извика, Уинифред им отвори вратата лично.

— Добре ли си? — попита тя Карли пресипнало. — Мелиса ми каза за колата ти.

— Ядосана съм, иначе нищо ми няма.

Уинифред погледна Дан, за да се увери в това.

— По-издръжлива е, отколкото изглежда — каза той.

— Дано. Синът на Сенатора не е лесен. — Уинифред махна рязко с ръка. — Хайде, влизайте. Да не изстудяваме стаята на Силвия. Радвам се, че доведе и твоя човек със себе си — обърна се тя към Карли. — Доста неща съм ти приготвила да вземеш.

Преди да успее да възрази, че Дан не е нейният човек, Карли видя кашоните, пликовете и кутиите, струпани до стената.

— Снимки — обясни Уинифред, проследявайки погледа й. — Документи, всичко, което поиска. Дори сватбената рокля на майка ми.

— Не смятах да взема всичко със себе си точно сега — каза Карли. — Мога да вземам по една или две кутии при всяко идване и…

— Ето списък на местните жени, които може да са били любовници на Сенатора — прекъсна я Уинифред рязко. — Вземи колкото можеш кутии и после се върни за останалите. Тези неща не ми трябват, освен ако няма да влязат в книгата, която ще напишеш. Няма наследници на рода Кастийо след мен, на които бих могла да ги завещая.

— Ами губернаторът? — попита Карли.

— Той е Куинтрел.

Карли погледна Дан.

Той наблюдаваше старата жена напрегнато, обработваше фактите и предчувствията си и получената картинка никак не му харесваше. Усети как го побиват студени тръпки.

Опасност!

Беше се почувствал по същия начин, когато излезе от хотела в Колумбия — и попадна право на засадата. Беше оживял, но само защото носеше бронирана жилетка и бе въоръжен с „Пустинен орел“. Успя да започне да стреля, преди нападателите му да се сетят да се целят в краката му. Десетмилиметровият „Пустинен орел“ му вършеше работа все едно носеше рязана карабина за стрелба по слонове — с голяма ударна мощ, ако си добър стрелец.

Оказа се достатъчно добър, за да оцелее. Но не достатъчно добър, за да обезвреди мъжете, преди децата да изпищят и да се строполят.

— Ако ти трябва помощ — каза Дан, — се обади на мен или на татко. По всяко време — и през деня, и през нощта, госпожице Уинифред. По всяко време.

Уинифред отхвърли предложението е движение на ръката, което разклати тежката индианска гривна, която тя винаги носеше на китката си.

— Ти дръж плъховете настрана от възглавницата на Карли, а аз ще се оправя сама.

— Откъде научихте за плъховете’? — попита Карли изненадана.

— Снахата на Алма работи за шерифа — обясни Уинифред. — Едва не умряла от смях, като чула за плъха.

— Каква душичка — измърмори Карли.

Дори и да я чу, Уинифред не го показа. Тя просто отиде до огнището в ъгъла и добави още две цепеници в и без това буйния огън.

— Сега, след смъртта на Сенатора, нещата ще се променят. Синът му не умее да чака. Искам книгата да бъде готова след месец, не след три. Завърши я, и то добре, и ще ти платя двойно повече от това, което се бяхме договорили.

Карли погледна пламналите черни очи на старата жена и отново се запита дали госпожица Уинифред е напълно с всичкия си.

— Ще направя всичко възможно.

— Ако се наложи да наемеш някого, за да свърши част от работата, аз ще поема разноските — добави Уинифред.

Дан постави дланта си върху ръката на Карли.

— Аз и без това мързелувам и нямам нищо за правене. Ще й помагам за разнообразие.

— Тогава нарамвай кутиите — каза му Уинифред.

— Мелиса се тревожеше, че някои от документите може да са толкова ценни, че да се нуждаем от одобрението на губернатор Куинтрел, за да ги изнесем оттук — каза Карли.

— Понякога Мелиса е ужасно досадна.

Карли примигна.

— Значи не е проблем да ги вземем?

— За мен не — отговори Уинифред. — Моето си е мое, а синът на Сенатора да върви по дяволите.

— Добре, тогава най-добре да си приготвя нещата, които ще ми трябват през следващите няколко дни — каза Карли.

Тя тръгна неохотно към вратата. Наистина се надяваше да няма повече страховити изненади на възглавницата й, но не беше сигурна.

— Ще дойда с теб — извика Дан. — Изчакай да натоваря тези неща в камиона.

— Не е нужно да идваш с мен.

— Напротив.

Карли се усмихна, надявайки се облекчението й да не си личи. Не беше беззащитно малко цвете, но злонамереният и неочакван инцидент с плъха, залятата с боя кола и заплашителното обаждане по телефона я караха да се чувства ядосана и по-изплашена, отколкото би искала да признае. Предпочиташе да се справя с грубото отношение на Алма, което поне й се демонстрираше право в лицето.

Дан бързо пренесе кашоните, кутиите, чантите и старинния кожен куфар, които Уинифред беше приготвила. Карли взе ризата, пуловера и якетата, които двамата с Дан бяха свалили.

— Ще ви се обадя веднага щом оправят колата ми — каза тя на Уинифред.

— Непременно. И намирай работа на твоя човек. Той е най-умният от всичките.

Карли не попита кои са „всичките“. Тя просто излезе от горещата стая е въздишка на облекчение и отиде да настигне Дан.

Двамата облякоха топлите си дрехи, качиха се в камиона и се придвижиха с него до къщата за гости.

— Благодаря ти, че правиш това — каза Карли, когато Дан паркира близо до стаята й. — Знам, че не би трябвало да се тревожа заради мъртвия плъх, но… — Тя въздъхна. — Все пак се тревожа.

— Не се притеснявай. Просто не си свикнала е такива гадни игрички.

— Нима хората свикват с това?

— О, да. И с много по-лоши неща.

Но от думите му тя не се почувства по-добре, така че Дан млъкна и слезе от камиона. Двамата бързо закрачиха в студената нощ към старата къща. Широката входна врата заяде както винаги, коридорът беше тъмен и студен и в стаята на Карли светеше.

— Ти ли…

— Не — прекъсна го тя тихо.

— Същата гадост, друг ден — измърмори той.

— Този път вратата е широко отворена, това брои ли се? Той я бутна да клекне до старинния скрин.

— Стой тук.

— Дежа вю в пълна сила — измърмори тя, но не стана и не го последва.

Дан тръгна тихо към отворената врата. В стаята не се чуваше никакъв шум. Той се наведе и бързо надникна вътре.

Леглото беше оправено за спане.

Не се виждаха никакви мъртви плъхове.

Нито пък живи.

Просто за всеки случай Дан обиколи стаята и после малката баня в съседство, в която се влизаше и откъм другата спалня за гости. Чисти кърпи, сгънати грижливо. Чиста чаша.

Върна се в коридора.

— Няма нищо.

Въпреки уверението му Карли се поколеба за миг, преди да погледне подредената си стая.

— Е, някой е подпалил огън под нечий задник.

— Какво значи това?

— Леглото ми е приготвено за спане. Пижамата ми е сгъната грижливо в единия край. Липсва само шоколадче на възглавницата.

— Хавлиите в банята изглеждаха прясно изгладени. Навсякъде миришеше на препарат за почистване.

Карли повдигна вежди.

— Уф, а аз трябва да напусна този позакъснял лукс.

— Животът не е справедлив. — Дан отиде при високия шкаф, който служеше за гардероб. — Къде е куфарът ти?

— Под леглото. При другите ми неща.

Той се наведе и издърпа куфара и още няколко неща, които бяха част от багажа на Карли, включително и няколко специални алуминиеви куфарчета от тези, които се използват за пренасяне на видеокамери или оръжия. Като съдеше по това, което знаеше за Карли, Дан можеше да се обзаложи, че са камери.

— Дан?

Тонът й го накара да скочи на крака за секунда. Тя стоеше до долния край на леглото и се взираше в някакви кутии, които бяха струпани в ъгъла на малката стая.

— Какво има? — попита той.

Карли отиде при кутиите и ги погледна отново. Нямаше грешка. Всичките бяха затворени погрешно.

— Аз ги оставих подредени край леглото — обясни тя. — Дори и някоя прекалено старателна прислужница да ги е преместила до стената, защо й е трябвало да проверява съдържанието им.

— Откъде си сигурна?

— Покрай работата си постоянно държа разни неща в кутии — обясни Карли. — Първото, което се научих да правя, беше да маркирам кутиите, за да знам какво има вътре в тях, без да ги отварям. На картонените кутии маркирам капака отгоре и от двете страни. Затварям кутията така, че надписът да се вижда. — Той погледна най-горната кутия. На капака не се виждаха никакви надписи. — Чудя се какво липсва. Или какво е добавено — каза Карли огорчено.

Дан хвана ръката й, преди тя да пипне кутията.

— Остави ме аз да го направя.

Но вместо да отвори кутията, той свали якето си, клекна и огледа внимателно голямата квадратна кутия.

— Какво търсиш? — попита тя.

— Жици.

— Жици?! — повтори тя. После разбра. Започна да диша накъсано. — Мислиш, че някой иска да взриви папките ми?

— Параноята е просто част от длъжностната ми характеристика.

Карли преглътна трудно.

— А каква по-точно е работата ти?

— Сега съм в отпуск.

Дан бръкна в задния си джоб и извади сгъваем нож. С едно движение на палеца отвори страховитото острие. Всъщност не очакваше нищо смъртоносно в кутията, но не искаше да умре с изненадано изражение на лицето. Внимателно и търпеливо сряза четирите ъгъла на капака. Повдигна страничните стени на капака и го плъзна на пода.

Отгоре нямаше нищо, освен вестници.

— Как ти се струва? — попита той.

Тя се прокашля.

— Нормално.

— Толкова ли е пълна колкото последния път, когато си я затворила?

— Предполагам. Не тъпча кутиите. Иначе всичко се намачква.

— Добре. — Той небрежно потършува из хартиите вътре. Не се виждаха жици. Нито плъхове. Нито дори някое мише лайно. — Изглежда, всичко е наред. Провери за нещо, което очевидно да липсва.

Карли клекна до него и започна да преглежда нещата в кутията. Тетрадки, генеалогически формуляри, жълти пликове със снимки и документи, определени приблизително до десетилетие, и описания на роднинските връзки. Нищо не липсваше, но нещо не беше наред.

— Някой е преровил всичко — каза тя.

— Сигурна ли си? — попита той, без да вдига глава, защото проверяваше останалите кутии.

— Да, много съм педантична, когато се отнася до работата ми. Генеалогията и семейните истории са изградени от безброй дребни факти. Ако не организираш, организираш, организираш всяко късче информация, можеш да се побъркаш от търсене на доказателство за нещо, което вече си проучил и открил. И после си оставил документите не където трябва. Но в тази кутия плик, в който има документи, е пъхнат сред пликовете със снимки. При пликовете със снимки хронологията е разбъркана. Не е кой знае какво — добави тя, като едновременно пренареждаше пликовете, — но е факт.

— Нещо да липсва?

— Не.

— Провери тези.

Тя вдигна глава. Другите кутии бяха отворени. Тя с облекчение видя, че етикетите им не са паднали. Започна бързо да проверява съдържанието им.

— Същото е и при тези — каза тя след няколко минути. — Нищо не липсва. Но всичко е някак разместено. Чудя се какво са търсили. Или просто са любопитствали.

Дан сложи трите кутии една върху друга и ги вдигна наведнъж.

— Ще ги натоваря в камиона. — После забеляза изражението на лицето й. — Какво?

— Мислех си дали да не се включа в хора от жени, които пеят колко е хубаво да си имаш мъж в къщата. Аз обикновено пренасям тези кутии една по една.

— Прекалено съм мързелив, за да правя толкова курсове до колата. Ще ми отвориш ли вратата?

Карли грабна едно куфарче с видеокамера и една чанта и бързо изтича навън, отваряйки вратите, където бе необходимо. Повториха тази процедура, докато накрая оставаше да се пренесе само куфарът на Карли. Дан го вдигна и се отправи към вратата.

— Чакай — извика му тя. — Забравих си пижамата.

Той се усмихна леко.

— Не се чувствай задължена да я носиш заради мен.

— Ха-ха. — Тя грабна пижамата от леглото и после се присви като от внезапен удар.

Дан веднага застана между нея и леглото. Нямаше плъх. Нито кръв.

Само бележка с налепени букви, взети от заглавията на вестниците.

Не се връщай тук.

24

Санта Фе

Вторник вечерта

Имението на губернатора беше проектирано и обзаведено така, че посетителите да се чувстват удобно и да научават за уникалното изкуство и за творците на Ню Мексико. Телевизионната звезда, която крачеше в гостната и чакаше за среща е губернатора, не се чувстваше удобно, нито се интересуваше от изкуство. Но беше уникална.

Джанет Дикстра имаше огромна национална аудитория на своето телевизионно шоу „Зад кулисите“, представляващо смесица от клюки, предположения, интервюта, взети в засада, и „новини“, заради които на журналистите им се носи лоша слава.

Ан Куинтрел се приготви внимателно, залепи усмивката на лицето си и тръгна към кралицата на малкия екран, която всъщност беше истинска кучка. На живо Дикстра изглеждаше по-стара, по-жестока и слаба почти като скелет. Заради тиранията на десетте килограма, които телевизионната камера добавяше, хората, които изкарваха прехраната си пред камерата, бяха подложени на постоянна диета.

Ан разбираше необходимостта да бъдеш слаб като скелет. Но не разбираше защо жени с кафяви очи и мургава кожа си мислеха, че изглеждат добре с изрусена до бяло коса.

— Госпожице Дикстра, дано не съм ви накарала да чакате — каза Ан. — Секретарката ми не спомена, че имам уговорена среща тази вечер.

— Наричайте ме Джанет. — Репортерката се усмихна разкривайки перфектни зъби и никаква топлота. — Очевидно е станала грешка. Аз имах среща с губернатора.

Усмивката на Ан не помръкна.

— Толкова съжалявам. Някой сигурно е забравил да ви предупреди. Губернаторът отказа всички ангажименти след внезапната смърт на баща си.

— Внезапна? — Тъмните вежди на Дикстра се събраха в една.

— Смъртта винаги е внезапна, когато не я очакваме.

Дикстра гледаше безупречно облечената съпруга на губернатора — не можеха да я издебнат без съвършена прическа за нищо на света. Нямаше и намек за проблеми в брака или за залитания по момичета от страна на губернатора. Истински Кен и Барби Куинтрел, които се усмихват на света. Дикстра огледа гостната, забеляза пъстрите, внимателно изрисувани шарки върху тъмните греди на тавана, бежовата мека мебел, която някак успяваше да изглежда стилна, и неизбежното югозападно изкуство. И тук нямаше нищо пикантно. Мълчанието се проточи.

— Сигурна съм, че губернаторът с удоволствие ще ви насрочи нова среща — излъга Ан. — Той много се възхищава на работата ви.

— Така ли? — едва не изсумтя Дикстра. — Значи слуховете са истина?

— Кои слухове?

— Че Джош Куинтрел ще се кандидатира за президент.

— Съпругът ми е губернатор на Ню Мексико и за него е голяма чест, че се радва на доверието на хората, които са му гласували тази огромна отговорност.

— Всички така казват. А после се гмурват в президентската надпревара и изобщо не поглеждат назад. — Дикстра присви кафявите си очи. — Вашият съпруг има няколко съществени проблема в една президентска кампания.

— Тъй като той не…

Другата жена продължи:

— … Синът му е алкохолизиран пройдоха, който сменя жените като носни кърпички. Губернаторът държи бедната си болна майка затворена и изолирана от света. Скъпият му, наскоро починал, баща беше женкар, какъвто не бяхме виждали от времето на Кенеди. Ако човек се поогледа, със сигурност ще открие цял куп незаконородени деца на Сенатора. Семейството на съпруга ви е достойно за пресъздаване в сапунена опера.

Ан не промени приятното изражение на лицето си. Имаше предостатъчно опит в това да се усмихва през зъби на разни клюкарки, фенки и амбициозни провинциални момичета, които преследваха прочутите политици.

— Съпругът ми е състрадателен, интелигентен, отдаден на обществото човек, който е направил много за гражданите на Ню Мексико.

— И също толкова много за семейството си. Половината гласоподаватели в Америка са жени. Те имат право да знаят що за човек се опитва да спечели гласовете им. Сигурна съм, че губернаторът ще иска да проведем едно половинчасово интервю за „Зад кулисите“ на живо от ранчото и да обсъдим подробно трагедията на личния му живот в контраст с успехите в професионалния му живот.

— Това е много великодушно от ваша страна — каза Ан спокойно. — Ще разкажа на губернатора за предложението ви.

— Непременно. — Дикстра намести дръжката на коженото си куфарче. — И докато говорите по този въпрос, му кажете, че ако не ни съдейства, „Зад кулисите“ ще излъчи материал за семейството му точно преди първичните избори. Някои от темите, които ще включа, ще са интервюта с лекарите на майка му, с хора, които помнят трагично убитата му сестра наркоманка, ще обсъдя слуховете за нелегални източници на финансиране и ще покажа всички незаконородени деца на Сенатора, които успеем да открием. Ако губернаторът предпочете да ни сътрудничи, ще се съсредоточим върху него, вместо да се занимаваме със сестра му, баща му, копелетата и мръсните пари. — Тя се усмихна лукаво. — Когато губернаторът обмисли въпроса, сигурна съм, че ще поиска да представи на хората собствената си гледна точка.

Един мъж, кръстоска между иконом и телохранител, се появи на вратата, сякаш бе призован. Или може би просто беше подслушвал през цялото време и сега беше решил да се намеси. Дикстра не знаеше и не се интересуваше. Тя беше се изразила достатъчно ясно.

— Моля те, дай на госпожица Дикстра визитка на секретарката, която уговаря ангажиментите на губернатора — нареди Ан на мъжа. После се обърна към телевизионната журналистка и протегна ръка. — За мен беше удоволствие да се срещнем. Ако мога да ви помогна с нещо, не се колебайте да ми се обадите.

Ан не промени изражението си, докато телохранителят не изведе Дикстра от стаята. После се обърна и тръгна бързо към кабинета на губернатора. Почука леко и отвори вратата, без да изчака покана да влезе.

— Джош, имаме проблем.

25

Таос

Вторник, късно вечерта

Дан огледа къщата си. Приличаше на фотографски архив след преминаване на торнадо. Навсякъде имаше купчини снимки — на масата, столовете, леглото, скрина, подпрени на стената и навсякъде по пода.

— Добре — каза Карли. Тя свали леко прашните си памучни ръкавици и си сложи чисти. — Ако работех както обикновено, първо бих прегледала подробно всички снимки с Уинифред, но тя не се интересуваше от никакви снимки, освен ако на тях не е някой Кастийо.

Болестта на Уинифред, която беше ограничила значително разговорите с нея, бе доста голяма пречка. Но упоритото й настояване да се пренебрегват всички Куинтрел, Сандовал и въобще всички, освен Кастийо, правеше работата на Карли много по-трудна, отколкото би трябвало. Каквото и да диктуваха предразсъдъците на Уинифред, семействата бяха тясно преплетени. Ако се пропуснеха подобни важни връзки, семейната история на Кастийо щеше да бъде жестоко осакатена.

Справяй се с това, с което разполагаш, и не се горещи — напомни си Карли.

Тя не смяташе, че изравянето на списъка с копелетата на Сенатора ще компенсира пренебрегването на рода Куинтрел като цяло. Особено, при положение че списъкът с любовниците на Сенатора беше по-дълъг от ръката й. Като се изключваше времето, което Сенатора бе прекарвал в Санта Фе или Вашингтон, той, изглежда, беше чукал всяка жена в окръг Таос. Според Карли това хвърляше из цяло нова светлина върху болестта, наречена сатиризъм[1].

— Да видим сега с какво разполагаме — каза тя.

— С бедствие, ето с какво. — Дан посочи купчините из къщата. — Ще трябва да закача хамаци, за да има къде да спим.

Тя се ухили.

— Закачи, тъкмо ще напълня и тях със снимки.

— Не се и съмнявам.

— Можем да се обзаложим. Това е най-пипкавата част от работата, но в някои отношения е и най-важната.

Той поклати глава, но едва сдържаше усмивката си. Беше наблюдавал с удоволствие колко съсредоточено Карли отваря плик след плик със снимки и определя вероятната дата на всеки кадър. Много по-малката група снимки на семейство Сандовал бе разположена върху масичката за карти.

Когато не се любуваше на Карли, Дан преглеждаше имената от списъка на Уинифред, търсеше ги в паметта си и в архивите на вестника. Опитваше се да определи периодите, когато Сенатора си е бил у дома — независимо от възрастта му — и сравняваше датите с интернет регистъра на ражданията девет или десет месеца по-късно. Бе като логическа задача.

Харесваше му.

— Ще започнем с дагеротипите — каза Карли. — Освен ако не забележа нещо, което никак не пасва, ще приемам, че дагеротипите не са по-стари от 1840-а и не са по-нови от 1860-а.

— Защо?

— Дагер патентова процеса на фотографиране върху метал през 1840-а. До 1860-а дагеротипите вече са изместени от амбротипи и феротипи.

— Никога не съм чувал за амбротипи.

— Повечето хора не са. Те се изработвали върху стъкло вместо върху метал. Били лесни за разглеждане. Но е трябвало да се накланя стъклото под ъгъл, за да се види изображението. Дори и тогава не е било лесно да се види.

— Защото се мести — каза той.

— От негатив към позитив — съгласи се тя. — Така се разпознават дагеротипите от феротипите. — Тя постави снимката обратно на мястото й. — Амбротипите са били много по-лесни за произвеждане от дагеротипите. Вече не било нужно дългото експониране, при което всички да стоят неподвижно в пози, достойни за испанската инквизиция. Амбротипите не били толкова скъпи. Нито евтини, обърни внимание. Никоя нова технология не е евтина. Амбротипите били много популярни в средата на 50-те години на XIX век.

— И после някой създал по-добра технология.

— По-добра, по-евтина и много по-бърза. Феротипите.

Дан погледна различните снимки, пръснати из къщата. Бяха направени по толкова различни начини, толкова различни варианти за съхраняване на образите.

— Значи феротипите са снимки върху ламарина?

— Не. Върху желязо. Използвали се ножици за метал, за да се нареже фотографската плака на половини, четвъртини, шестини, деветини, дори на квадратчета два на два сантиметра. След това нямало някакви други съществени промени във фотографията до 1880-а, когато гъвкавият филм и фотоапаратите на „Кодак“ превърнали всеки в хроникьор на собствения си живот.

— Бих се заклел, че някои от тези снимки са по-стари от 1880-а — каза Дан, като гледаше леглото.

Тя проследи погледа му.

— Точно така. Процесът на отпечатване върху хартия бил разработен по същото време като дагеротипите. Но хартията станала популярна чак когато хората измислили как да отпечатват многократно едно изображение. Тогава започнали да правят и визитки, картички и стереографи. За нещастие всички колекционирали картичките на богатите и известните и си купували стереографи само за забавление. Така че това, което се е запазило в едно семейство, може да няма почти нищо общо със семейната история.

Дан понечи да зададе още един въпрос.

— Но сега — каза Карли решително — искам да се съсредоточим върху това да опишем дагеротипите на госпожица Уинифред за моя файл.

Тя отвори компютъра на въпросния файл, в който имаше формуляри за описване на снимки за проекта Кастийо, поколеба се и погледна Дан, преди да му подаде лаптопа си.

— Не е нужно да правиш това — каза му тя. — Адски скучно е.

— Тежкият физически труд често е адски скучен — каза той, като взе преносимия компютър, — но без него няма да бъдем нищо, освен балони, пълни е горещ въздух.

Тя издиша продължително.

— Повечето хора не разбират това.

— Виждаш ли? — Той се настани с кръстосани крака на пода до нея. — Ето още едно общо нещо помежду ни.

Карли погледна невинното му изражение и кристално зелените му очи.

— Ти ми се подиграваш.

— Не, ти ми се подиграваш. Ще трябва да прекарам следващите няколко часа, като се скъсам от работа редом до една красавица, вместо да се държа съблазнително и да я вкарам в леглото.

— Може ли да получа това в писмен вид?

Усмивката му беше съвсем искрена.

— Не.

Стана й горещо и й се искаше да си повее малко, но не желаеше да го насърчава. И без това той беше твърде секси. Защо хормоните ми решиха да се събудят точно сега? Да не би биологичният ми часовник да се обажда?

Искаше й се да повярва в това. Наистина й се искаше да повярва.

Но се страхуваше, че Дан събужда женската й природа със самото си присъствие. Можеше да не обръща внимание на красотата му. Но че беше интелигентен и със страхотно чувство за хумор, бе повече, отколкото можеше да понесе.

Имам сериозен проблем. Тя се усмихна. Всъщност ми е време за нещо такова.

— Какво? — попита той, забелязал усмивката й.

— Готов ли си да пишеш на компютъра?

Той се канеше да открие причината за тайнствената женска усмивка, но после се отказа. Не искаше да я притиска.

Поне не прекалено.

Засега.

— Разбира се.

— Файлът на Уинифред Симънс и Кастийо. Първи образ. Дагеротип, половин плака, рамка от дърво с добавка от кожа, закрепена с телено копче, няма име на фотографа или студиото върху кадифения гръб. Права жена, с тъмна коса, вероятно с шапка за езда. Костюмът е семпъл, с ниска талия, дълга клоширана пола, буфан ръкави, големи декоративни копчета отпред, вероятно отзад има набор или турнюр[2], платът е тъмен, е тъмни акценти, на заден план се виждат боядисани колони и драперия…

Карли продължаваше да описва съдържанието на снимката и в същото време я снима няколко пъти с цифровия фотоапарат, който беше свързан с кабел към лаптопа, на който Дан пишеше.

— Хей, много си бърз — възкликна тя.

— Само в някои неща. В други съм бавен и задълбочен.

Тя отвори уста, затвори я и си каза, че си въобразява двойния смисъл. После видя усмивката му и разбра, че той си представя същото като нея.

А тя дори не можеше да го смъмри, без да се изложи напълно.

— Добре — измърмори тя. — Предполагаемата дата на първата снимка е някъде към средата на 1845-а, ако се съди по костюма и общия вид.

Дан искаше да зададе въпрос, но се отказа. Щяха да се занимават със снимките цяла нощ, ако той не държеше любопитството си под контрол. Дори и така не му беше лесно да сдържа въпросите си. Задълбочените познания във всяка област го очароваха.

Той можеше да се закълне, че някои от тези образи му изглеждат познати. А не можеше да са семейни снимки от собственото му минало, защото майка му не пазеше никакви снимки отпреди раждането на децата си.

Карли прехвърли цифровите изображения в съответното поле на електронния формуляр, който Дан току-що беше попълнил.

— Втори образ. Дагеротип, половин плака, дървена кутия, щампована кожа с мотив на рози. Права жена, не същата като от първата снимка, изглежда достатъчно възрастна, за да бъде майка на първата, същият стил костюм…

Дан отвори друг формуляр, започна да печата бързо и се замисли колко различно е това от обичайните доклади, които той пишеше и които бяха комбинация от политически слухове и намеци, факти и цифри, научни анализи и абсолютно ненаучни предчувствия, играчи, политици и кучи синове… Имаше хора, които той съжаляваше, на които искаше да помогне, но твърде често не можеше да направи почти нищо, освен да погребе мъртъвците и да се моли за живите.

Може би Карли беше права. Ако човек изучаваше миналото вместо настоящето, поне кръвта беше вече изсъхнала.

Работейки в тандем, Дан и Карли описаха и каталогизираха шест дагеротипа. Когато стигнаха до седмия, Дан се почувства като ловец, току-що забелязал улова си.

— Тази я знам — каза той, като показа снимката на булка и младоженец. — Виждал съм я и преди.

— Къде? — попита Карли. — Уинифред не отговори на въпроса ми кои са тези хора.

— В архивите на вестника. Не мога да си спомня дали е била рисунка или снимка на оригиналния дагеротип. Но това е първият Андрю Джаксън Куинтрел и съпругата му, Изобел Куинтрел и Кастийо. След сватбата тя започнала да използва английския вариант на името си — Изобел Кастийо Куинтрел. Дагеротипът е направен през 1865 година в Ню Мексико — годината на сватбата им. Вероятно е направен в Санта Фе, но не съм сигурен. В статията може и да пише името на фотографа или дагеротипията, или както там се нарича, и със сигурност пише точната дата.

Карли се усмихна и целуна звучно Дан по бузата.

— Фантастично! Някой казвал ли ти е, че си гений?

— Целуни ме още веднъж и може да ме наричаш както поискаш.

— О, какво изкушение.

— Целувката или наричането?

— Да.

Той я дръпна към себе си с изненадваща бързина, целуна я нежно и продължително и я пусна, доволно усмихнат.

— Сега вече можеш да ме наричаш както искаш.

— Може ли да ти викам „господин Ох“?

Ръката му се плъзна върху врата й.

— Не предпочиташ ли „господин Ах“?

Тялото й казваше „да“.

Разумът й казваше „не още“.

Дан разбра раздвоението й. Той я погали нежно по лицето и я пусна.

— Какво следва след дагеротипите?

— След кое? — Карли рязко извърна глава настрани, за да не се удави в зелените му очи. — Амбротипите. — Тя издиша продължително. — Ти си много смущаващ човек.

— Благодаря.

— Не беше комплимент.

— Беше и още как. Когато си съсредоточена, трябва динамит, за да те разсее човек. Следователно аз съм като динамит.

Тя се засмя почти безпомощно. После само се засмя. Много отдавна не й се беше случвало да се забавлява в компанията на някой мъж толкова много, колкото в компанията на Даниел Дюран. Всъщност никога не й се беше случвало.

— Ако искам да спечеля допълнителната премия на Уинифред за ранно приключване на работата, трябва да съм много съсредоточена — каза Карли. Това, че бавно прокарваше върховете на пръстите си по наболата брада на бузата му, не й помагаше особено в момента. — Подкрепи ме, става ли?

Той кимна, целуна леко върховете на пръстите й и се обърна към компютъра.

— Амбротипи.

Тя въздъхна.

— Така. Амбротипи. — Много внимателно взе първия с облечените си в памучни ръкавици ръце. — Изображение номер осем. Размер: четвърт плака. Вероятно някъде от средата на 50-те години на XIX век. Колодият е много повреден и на места се е отделил от стъклото. Съмнявам се дали може да се реставрира. Във всеки случай Уинифред няма да иска да плати за това. Най-доброто, което мога да направя, е да фотографирам повредения образ и да си поиграя с компютърната обработка.

Дан пишеше, а Карли снимаше амбротипите и оплакваше тези, които времето не бе пожалило. В някои случаи по-евтиното и по-бързо не беше добро в крайна сметка; дагеротипите бяха оцелели непокътнати, докато от амбротипите бяха останали почти само черни люспи и стъкло.

— Колко време са използвали амбротипите? — попита той, когато тя спря за момент.

— По-малко от десет години, слава богу. Феротипите са много по-трайни. — Тя поклати глава. — Почти не си струва мястото на хард диска, но човек никога не знае какво може да му влезе в работа. Някой компютърен гений може да измисли начин за възстановяване на тези образи.

Карли взе първия феротип и хвърли крадешком поглед към Дан. Той се държеше така, сякаш изобщо не я беше целувал. Макар да си казваше, че не трябва да се оплаква, защото той правеше точно това, което го беше помолила, тя се вгледа в устните му. Меки и ненаситни, незабравими, беше невъзможно да не ги пожелае отново.

— Разсейваш ме — каза Дан, без да вдига поглед от компютъра.

— Поработи върху концентрацията си.

Той се засмя.

— Изображение двайсет и едно — избъбри бързо Карли. — Феротип, половин плака, кафява оцветка, най-вероятно Изобел Куинтрел или някоя близка роднина, ако се съди по линията на брадичката, разстоянието между очите и формата на скулите. Жената е в пълен траур и държи нещо, което изглежда като мъртвородено бебе, увито в бяла пелена като за кръщене.

Пръстите на Дан замръзнаха над клавиатурата.

— Шегуваш се.

— Не. — Той я погледна недоверчиво. — Вярно е — настоя тя. — Жените често се фотографирали с мъртвите си деца и после изпращали „снимката“ на далечните си роднини като един вид възпоминание на детето. С фотоапаратите с множество лещи е можело едновременно да се правят много снимки, така че можели да разпращат толкова снимки, за колкото имали пари и търпение.

Той повдигна тъмните си вежди.

— В много култури се правят дарения в памет на мъртвия, но това е нещо ново за мен.

— Деветнайсети век е разбирал много по-добре неизбежността на смъртта и значението на ритуалите, свързани с нея, отколкото го правим ние през двайсет и първи век. Тогава хората са живеели с много по-малко преструвки.

— Значи някои от хората на снимките, които приличат на погребални маски, вероятно наистина са мъртви?

Тя кимна и започна да фотографира феротипа, като в същото време говореше:

— Посмъртните фотографии, или погребалните фотографии, или както там са ги наричали, били много модни по онова време. Те били начин да се обединят семейства, разделени на много километри едни от други.

Дан погледна към Карли. Тя беше облечена с дънки и една от старите му тениски, без грим, боса, с бели памучни ръкавици, щракаше със сложния си апарат и говореше невъзмутимо за едно от табутата в Америка — смъртта.

— Не че не разкрасявали смъртта — добави тя. — Телата на мъртъвците били измивани и обличани в най-хубавите дрехи за снимката. Единственият случай, в който смъртта била запечатвана директно, е при посмъртните снимки на престъпниците. Тогава просто подпирали телата, така че фотоапаратът да заснеме лицата и дупките от куршуми. Един вид доказателство за смъртта. Много по-лесно, отколкото да се транспортира трупът из целия Запад, за да се получи наградата за нечия глава. — Тя опря юмруци на кръста си и се изпъна. — Същото се отнасяло за обесените. Снимките на екзекутираните престъпници носели солидни доходи на някои фотографи.

Дан леко се размърда на стола си, за да намести болния си крак в ново положение.

Карли забеляза движението му.

— Може би трябва да направим почивка.

— Мога да издържа още два часа, преди да започна да нервнича.

— Но кракът ти…

— Нищо му няма. — Той отпусна пръсти върху клавиатурата. — Кой е следващият образ?

Тя преглътна възраженията си, взе следващия феротип и започна да го описва подробно:

— Същата жена, в друга траурна рокля, различна кръщелна завивка на детето, което изглежда на два месеца. Роклята е съвсем гладка отпред, пристегната силно в кръста и с малък шлейф отзад. Вероятно от края на 1870-а.

Дан печаташе описанието на погребалната снимка. Следващите три феротипа бяха същите — само траурните дрехи се различаваха и възрастта на починалото дете.

— Така, приключихме с умрелите — каза тихо Карли, вземайки следващата снимка. — Сега децата, които са оживели.

— Шест мъртви деца, всичките съвсем невръстни. Цяло чудо, че тя е оживяла — отвърна Дан. — Сигурна ли си, че жената е една и съща?

— Черната броеница в ръцете й изглежда една и съща на всички снимки. Когато вкарам снимките в компютъра, ще бъда сигурна.

Следващите три феротипа бяха на живи деца, две момичета и едно момче. Още като бебе отпечатъкът на първия Андрю Джаксън Куинтрел се виждаше в бледите умни очи на момчето. Приликата с майка му беше в линията на челюстта и миниатюрните уши.

— Ако си права и жената е Изобел — каза Дан, — значи момчето е Ей Джей Куинтрел-младши. Сестрите му са… — Той се намръщи и потърси в паметта си наученото при проучванията, заради които майка му толкова се ядосваше, че спираше да му говори по цяла седмица. — Мария и Елена, доколкото си спомням. Тяхното раждане е било оповестено във вестника. Както и смъртта им.

— Помниш ли подробности? Уинифред ми говори само за тези. — Карли посочи редица феротипи върху леглото, изглеждащи много подобни на тези, които току-що бяха описали.

Той поклати глава.

— Мама никога не говори за родителите си, камо ли за прабабите и прадядовците.

Карли изстена отчаяно.

— Каквото и да смята Уинифред, те също са част от семейната история.

— Тя плаща сметките.

— Въпреки това не обичам половинчати работи.

Той я изгледа продължително.

— Много се радвам да го чуя.

— Престани.

— Какво да престана?

— Престани да се правиш на света вода ненапита и да ми подхвърляш двусмислени фрази, за да падна в капана им.

— Ако паднеш, веднага ще падна и аз.

Тя се опита да не се разсмее. Все пак не успя да се сдържи.

— Съсредоточи се, Дан. Съсредоточи се.

— Съсредоточен съм.

— Не върху това.

— Кое това?

— Секса.

— Аз съм мъж, сладурче. Все едно да искаш да спра да дишам.

Не й каза обаче колко се радва, че отново се чувства мъж, вместо оплискано с кръв привидение, гневящо се на нещо, което не може да се промени. Ако споменеше това, любопитната Каролина Мей щеше да го засипе с хиляда въпроса, на които той не можеше да отговори.

Карли видя промененото изражение на Дан, по-скоро мрачно, отколкото развеселено, и се зачуди за какво се е замислил той. Не за секс. Можеше да се обзаложи на това.

С тиха въздишка тя взе един феротип от групата, за която Уинифред се беше съгласила да говори, и започна да го описва. Когато приключи, добави информацията, получена от Уинифред.

— Датата е трети януари 1870-а. Хуана Кастийо се омъжва за своя трети братовчед Матео Кортес де Кастийо. — Карли взе друг феротип, описа го и добави: — Две години по-късно тя умира при раждане. Снимката е направена след смъртта й. — Взе третия феротип, описа го и продължи: — Мария, дъщеря на Хуана. Матео Кортес де Кастийо се жени повторно две години след смъртта на жена си. С този повторен брак той изчезва напълно от семейната история на Кастийо. Наследниците му не се броят, въпреки че са били природени братя на Мария.

— А те са били доста много — вметна Дан.

— Меко казано. От това, което научих, Уинифред и майка й не са имали добро мнение за Матео. Заради него са загубили голяма част от фермата. Точно затова той омъжил дъщеря си Мария, едва навършила четиринайсет, за Хейл Симънс.

Дан подсвирна.

— Четиринайсет? Дори в онова лошо минало е било доста ранна възраст за брак.

— Хейл е бил поне на четирийсет. Двамата нямали деца почти двайсет и пет години. После, през 1916-а, се ражда Силвия Мария.

— Значи таткото на Силвия е бил на повече от шейсет и пет, когато най-после е успял да направи дете на жената, с която е живял вече четвърт век? — попита Дан скептично. — Звучи ми сякаш Мария най-после е прескочила оградата и си е потърсила донор на сперма.

— Искаш ли да направиш това предположение пред Уинифред?

— Защо не? Тя е тази, която се е вманиачила да документира всяка подробност от семейната история на майка си. Да не се мисли за потомка на майка Тереза?

— Има си хас! Ще я попитам, но тя вероятно няма да се впечатли. Симънс не е Кастийо.

— Така си е. Значи Уинифред се е родила веднага след сестра си?

— Ако според теб десет години е веднага, да.

Той направи някои бързи изчисления наум.

— Точно преди менопаузата?

— Случва се, и то не толкова рядко.

— Нов приятел ли си е намерила? Хейл със сигурност е бил твърде стар, за да го вдига, камо ли да стреля, и то не с халосни.

— Непременно ще попитам Уинифред — каза Карли сухо. — Но междувременно е имало няколко мъртвородени деца, така че приятелят е бил доста постоянен.

— Ако искаш да бъдеш сигурна, намери гроба на Хейл, вземи ДНК проба и провери дали аз или майка ми имаме някаква роднинска връзка с него.

Карли мислеше бързо.

— Минало е много време от смъртта му.

— Ще се изненадаш какво могат да направят модерни те лаборатории.

— Чудя се дали Уинифред ще плати за изследванията.

— Забрави я. Аз ще платя.

Карли изгледа Дан.

— Защо?

— Защото ако Уинифред осъзнае, че не може да контролира резултатите от историята на семейството си, сигурно ще се откаже изобщо да се занимава с това.

Карли сложи ръце на кръста си и го погледна.

— О, много ти благодаря. Забрави за изравянето на Хейл. Хубаво е да знам, че искаш да си загубя работата.

Дан се изправи, преди тя да успее да направи дори крачка назад.

— Това, което искам — приближи той лице до нейното, — е да ти попреча да се окажеш на мястото на жената, която пищи от болка.

[1] Болезнено повишено полово влечение при мъж. — Б.р. ↑

[2] Малка възглавничка отзад под роклята или полата. — Б.р. ↑

26

Таос

Сряда, много рано

Дан протегна левия си крак и разтри схванатите си мускули. С ходенето и бягането се справяше достатъчно добре, но седенето пред компютъра в продължение на часове гарантирано подновяваше болката в крака му. Той погледна обобщението на доклада си и натисна бутона за изпращане, с което информира хората във Вашингтон, че Колумбия се е отправила към ада. Отново. Може би нестабилното правителство на Колумбия щеше да измъкне страната от кризата, създадена от парите от наркотици и незаконните армии. Може би Световната банка щеше да налее достатъчно законни пари, за да задържи нещата на повърхността още известно време.

Но нищо нямаше да замени образованите хора с професии от средната класа и висшата класа, чието богатство и талант изтичаха извън страната с ужасяваща скорост.

Алчността — локомотивът на влака на световната разруха.

Надяваше се докладът му да промени скоростта на реакцията на САЩ и света към бързо развиващата се криза в Колумбия. На никой не му трябваше още една провалена държава. Никой нямаше полза от това, освен престъпниците на върха, които водеха политика на разруха, убиваха конкуренцията и грабеха с две ръце, докато са на власт.

Всички мисли не помогнаха на Дан да почувства крака си по-добре.

Мисли си за децата на Гас, как се усмихват и се смеят, как скоро ще оздравеят от грипа и пак ще лудуват, ще пращят от здраве и интелигентност, добре нахранени, обичани, образовани и готови да завладеят света.

Майната им на политиците.

Децата са тези, които ме карат да продължавам с опитите да спася нещо от влака на разрухата.

Той изключи лаптопа си бързо и уверено, разкачи кутията, която автоматично скриваше изходящите съобщения и декодираше входящите, и прибра компютъра в титановото му гнездо.

Иззад затворената врата на дневната, където спеше Карли, не се чуваше нито звук. Дан се надяваше поне тя да спи. Ако си я представяше, че лежи будна и сама в дневната, щеше и той да стои буден и неспокоен.

Не забравяй най-важното.

Как бих могъл? Доказателството е точно пред мен.

Две кучета излаяха в мрака откъм къщата на Ринкън. Лаят стана по-ожесточен и после секна внезапно.

Дан се ослуша, питайки се какво е разлаяло кучетата. Не чу нищо, освен пукането на цепениците в огнището. Вятърът въздишаше над покрива и плачеше в големите клони на тополата. След малко кучетата отново се обадиха, изтръгвайки нов възмутен вик от стопанина си.

Вятърът донася някакъв мирис. Кучетата започват да лаят при всеки порив на вятъра.

Изведнъж в дневната се разби стъкло и нещо се строполи на пода. Навсякъде засвириха аларми.

Дан скочи на крака и стигна до дневната, преди нещото да спре да се премята по дървения под. Веднага забеляза, че това е кирпичена тухла, а не газова или самоделна бомба. Към тухлата имаше прикрепен плик.

Без да му обръща внимание, той отиде до клавиатурата на алармата и изключи воя.

Съседските кучета щяха да превъртят.

— Какво става? — Гласът на Карли беше дрезгав от прилива на адреналин и внезапното изтръгване от съня.

— Не ставай. Говоря сериозно, Каролина Мей. Не мърдай от мястото си.

Тя остана неподвижна, по-скоро заради тона му, а не толкова заради думите.

Той се върна в спалнята, коленичи до титановото куфарче и бързо се справи с ключалките. Този път не извади декодера.

„Пустинният орел“ беше матиран, тъмен и съвсем делови. Тежестта на оръжието подсказа на Дан това, което вече знаеше — беше заредено. Без да се замисля, освободи предпазителя и задържа оръжието до крака си. Бързо и тихо, ако не се броеше лекото изскърцване на счупено стъкло под обувките му, той прекоси дневната и застана до счупения прозорец.

Лунната светлина струеше в дневната през скъсаните завеси. Дан се взря в предния двор. Нищо не помръдваше, освен едно тъмно петно, което бързо се отдалечаваше надолу по пътя.

Някой караше при изключени фарове.

— Дан? — прошепна Карли.

— Още не. — Той говореше тихо, така че да го чуе само тя. — Мисля, че си отиде, но искам да съм сигурен. Не мърдай от леглото, докато не се върна.

— Но защо трябва ти да… — Гласът й замлъкна, щом видя оръжието, притиснато до крака му. — О!

Той й подхвърли мобилния си телефон.

— Обади се на 911. Къщата ми е в юрисдикцията на шерифа.

Карли грабна телефона и започна да набира.

— Наистина ще трябва да ми разкажеш за работата си — измърмори тихо.

Той излезе навън през кухненската врата, без да каже нищо. Нощта беше ясна, светла и леденостудена. Във въздуха се долавяше слаб мирис на бензинов двигател.

Ако Дан смяташе, че той е бил мишената, щеше да обиколи къщата бавно и продължително и да огледа навсякъде. Но мишената беше Карли и той искаше да свие пръсти около нечий врат. Направи претърсването толкова бързо, че щеше да възмути искрено инструктора по специални операции. Но пък, както му повтаряше всеки ден, той самият не беше войник, а учен и по никакъв начин не можеше да се превърне в студенокръвна машина за убиване.

Дан откри само размазани следи от пътя до замръзналия преден двор и обратно. Комбинацията от полуразтопен и после отново замръзнал сняг и кал не можеше да предложи кой знае каква информация. Човекът не беше гигант или джудже, не беше обут с обувки с високи токчета или изобщо нещо отличително.

Дан сложи предпазителя на оръжието и го натъпка в дънките си на кръста. Така не беше удобно, но поне нямаше да му се пречка.

— Всичко е наред, Карли — извика той. — Но все пак остани в леглото. Навсякъде има изпотрошени стъкла и е ужасно студено.

После отиде до оградата, намери няколко стари кола и ги отнесе при къщата. Карли наблюдаваше мълчаливо как той заковава счупения прозорец, блъскайки с чука, сякаш си отмъщава на някого. Дръжката на дебелия пистолет се очертаваше под ризата.

Луната блестеше през счупеното стъкло и вертикалните колове.

— Заприлича на затвор — каза Карли.

Той се усмихна мрачно.

— Няма да има полза за студа, но поне ще ни предпазва от нежелани посетители. Сутринта ще взема шперплат. — Чак сега я погледна. На лунната светлина тя изглеждаше бледа, почти призрачна. Държеше нещо като поздравителна картичка. Ръката й трепереше. — Добре ли си, сладурче? — попита Дан.

— Разбира се. Защо да не съм? Хората постоянно хвърлят тухли по прозорците ми. И оставят мъртви плъхове, опропастяват колата ми и ми пищят по телефона и… — Тя преглътна трудно, опитвайки да прогони дрезгавостта. — Откритите заплахи за смърт все пак са нещо ново. Ще ми трябва малко време да свикна.

Той коленичи край разбитите стъкла и седна на пети до надуваемия матрак. Мълчаливо взе картичката от ръцете й. Беше стандартна поздравителна картичка, каквито се продаваха във всеки магазин. Отпред пишеше: МНОГО ИСКАХ ДА ТИ КАЖА…

Дан отвори картичката. Движението задейства чипа, който беше част от картичката. Един глас прошепна: Разкарай я от града, преди да е умряла.

27

Ранчото „Куинтрел“

Сряда сутринта

Мелиса покри лицето си и изчака, докато хеликоптерът кацна на малката площадка и бръмченето му утихна. Тя пристъпи напред чак когато перките му спряха да се въртят и въздухът се успокои.

— Губернаторе, какво неочаквано удоволствие — каза тя, но изражението й по-скоро питаше какво не е наред. После вдигна ръка и направи знак на един работник от ранчото. — Джим току-що донесе пощата от Таос. Той ще се погрижи за багажа ви.

Джош уморено разтърка лицето си. Двамата с Ан бяха стояли до късно предната нощ, умувайки кой е най-малко пагубният за политическата му кариера начин да се справят със ситуацията с Джанет Дикстра. Не беше възнамерявал да действа толкова бързо след смъртта на Сенатора, но сега нямаше избор.

— Благодаря, Джим — каза Джош и се ръкува с работника. — Как е ловът?

— Не е зле. Сушата много силно засегна хищниците.

— Добра новина. Ще ми се и аз да можех да половувам.

— Да, приличате на кон, когото са яздили дълго и после са прибрали мокър.

Джош почти се засмя.

— Имаш късмет, че си такъв добър ловец. Защото изобщо не ставаш за политик.

— Така е повелил Бог. — Джим вдигна единствената пътна чанта, която пилотът свали от хеликоптера. — Пътувате без багаж.

— Да.

С тона си Джош показа, че не желае да продължава разговора, но знаеше, че Джим няма да се засегне. Ловецът и без това прекарваше повечето време без компания. Ако не обичаше самотата, щеше отдавна да си е намерил друга работа.

Мелиса прехапа устни и последва губернатора към къщата с присвит от страх стомах.

— Лекарят приключи ли прегледа на Силвия? — попита Джош.

Тя погледна часовника си и после пътя. Мерцедесът на доктора още стоеше паркиран отстрани, прашен от пътуването до ранчото.

— Скоро ще свърши — каза тя. — Казах му да ви изчака, както пожелахте.

Джош изсумтя недоволно. Веднага щом влязоха в къщата, той се отправи към апартамента на Силвия. Стигна до него и влезе, без да почука.

Уинифред вдигна поглед, намръщи се, после отново се обърна към Силвия и продължи да я маже с миризливия си мехлем. Нямаше търпение всички да си тръгнат. В пощата, която Джим беше донесъл, чакаше пакет е набори за ДНК тестове. Тя искаше да вземе пробите и да ги изпрати в лабораторията възможно най-бързо.

И незабелязано.

Доктор Сандс свали стетоскопа, преметна го през врата си и стана от леглото на пациентката.

— Е? — попита го Уинифред.

— Гасне. Сравнително бавно, но сигурно. Пулсът й е повърхностен и ускорен, също и дишането, кожата й е суха, почти не е останала плът.

— Казахте същото и миналата седмица.

— И тогава бях убеден в това. Както и сега. Цяло чудо е, че е още жива. Трябва да изпратя този вонящ крем, който използвате, в лабораторията за анализ.

Уинифред затвори очи. Знаеше по-добре от лекаря колко близо до смъртта е сестра й. Само целодневните, ежедневни грижи на Уинифред я поддържаха жива. Дано онзи кучи син и женкар да гори в най-долния кръг на ада. И синът му също да върви по дяволите. Тя отвори очи след миг и погледна Джош мрачно.

— Мисля, че е време да настаним Силвия на място, където се грижат за хора в нейното състояние — каза той.

Каквото и да беше очаквала Уинифред, със сигурност не бе това.

— Не!

— Да. — Гласът на Джош приличаше на самия него, спокоен и непоклатим, глас на човек, който е свикнал да го слушат без възражения.

Докторът се зае да прибира апарата за кръвно налягане и другите си неща.

— Аз я поддържам жива от години — настоя Уинифред.

— Благодарни сме ти за това. За съжаление ти пожертва своето здраве заради нейното. Повечето нощи спиш на стола до леглото й. Дори от метър и половина разстояние мога да чуя колко е затруднено дишането ти. — Джош погледна доктора, който кимна.

— Ще прегледам госпожица Уинифред, преди да си тръгна — каза д-р Сандс.

— Няма ми нищо — настоя тя. — Просто дробовете ми изстиват, когато излизам за още дърва за камината, това е.

Лекарят я погледна и се намръщи.

— Ако не се погрижите за себе си, ще развиете пневмония. Струва ми се, че вече почти сте я развили.

— Не бива да стоиш близо до Силвия, когато си болна — каза Джош. — Здравето й е твърде крехко. Доктор Сандс, искам възможно най-бързо да уредите медицински транспорт за Силвия до клиниката „Оазис“ в Санта Фе. Определено трябва да стане до три-четири дни.

— Ще… — започна докторът.

— Не, няма да го позволя! — прекъсна го Уинифред яростно. Решителността на думите й обаче се провали от последвалия пристъп на кашлица.

Лекарят поклати глава угрижено и попита:

— Пазите ли още кислородния апарат, който използваше Сенатора?

Джош се обърна и погледна към вратата, където Мелиса чакаше, в случай че я повикат за нещо.

— Да — отвърна тя. — Задържах го, за да ни е подръка, ако дишането на Силвия се влоши още повече.

— Донесете го тук, моля — каза докторът. — Ще го сложа в стаята на госпожица Уинифред, след като преслушам дробовете й. — Той погледна Уинифред. — Елате с мен в стаята ви, освен ако не искате да ви прегледам тук.

— Не ми трябват никакви прегледи.

— Докато доктор Сандс не обяви, че не си болна от някаква заразна болест, не мога да позволя да стоиш близо до сестра си — каза Джош невъзмутимо.

Уинифред остана напълно неподвижна. После бавно тръгна към Джош. Въпреки че той беше висок, очите й бяха на почти едно ниво с неговите. Тя го гледа дълго и напрегнато. После каза тихо:

— Мелиса е права. Искаш да ни разкараш оттук, за да продадеш ранчото.

— Поддържах ранчото заради Сенатора. Той е мъртъв. Не можем да си позволим повече загуби.

— Искаш да кажеш, че предпочиташ да харчиш парите си в града. Но това е ранчото на Силвия.

— Аз съм неин настойник. Ако смятам, че най-доброто за майка ми е да бъде настанена в първокласна клиника в града, където за нея ще се полагат нужните медицински грижи, тогава ще продам ранчото и ще използвам парите, за да облекча дните, които са й останали.

— Казваш го, сякаш се упражняваш за пред камерите — процеди Уинифред с горчивина.

Джош не си направи труда да отговори.

Старицата се вгледа в сините му очи, същите като на Сенатора — толкова решителни, толкова студени. Закашля се и не можа да спре. После осъзна, че всичко й се изплъзва — плановете, надеждите, победата, справедливото отмъщение на Кастийо срещу Куинтрел.

Стаята започна бавно да се върти и да изсветлява.

— Ще се срещнем в ада — каза тя дрезгаво.

Джош не се съмняваше в това.

28

Таос

Сряда сутринта

Телефонът в къщата иззвъня и събуди Дан от неспокойния му сън. Отегченият заместник на шерифа си бе тръгнал почти на разсъмване с още едно оплакване, което щеше да остане пренебрегнато. Въпреки това Дан не успя да заспи веднага. Карли спеше в съседната стая и му беше съвсем лесно да си представи какво ли ще е да провери колко е топло тялото й под дрехите, какво ще е на вкус и на допир, преплетено с неговото.

Беше опитал да се увери, че за нея ще е по-безопасно да бъде с него, но никога не се беше справял добре със самозаблудите. Тя се нуждаеше от сигурност и сън, не от секс. Точно това бе потърсила от него. Сигурност.

По дяволите!

После, по някое време, засънува как от небето се спускат неочаквано хеликоптери „Блек Хоук“ и сеят смърт с всеки изстрел. Събуди се изпотен, чу заглъхващия шум от хеликоптер, прелитащ над долината на Таос, и накрая успя отново да заспи.

Единствената добра новина бе, че ако се съдеше по сутрешната му ерекция, беше напълно оздравял.

Причината за доброто му здраве се обади, когато босите крака на Карли докоснаха ледения под в дневната.

— Внимавай за стъкла — извика той. — Може да съм пропуснал някое парче.

— Мислех, че тези лъскави неща са лед — отвърна тя.

Телефонът продължаваше да звъни. Дан посегни към него и събори една купчина със снимки.

— Гадост — изруга той, събра снимките и същевременно допря слушалката до ухото си.

— Така ли поздравяваш брат си? — попита Гас Салвадор.

— Колко е часът?

— Слънцето се събуди.

— Аз също. Е, и? — Погледна часовника си и видя, че е почти единайсет. Беше спал по-дълго, отколкото предполагаше. — Всичко наред ли е?

— Ако под всичко имаш предвид жена ми, децата и родителите ни, да.

— Тогава защо ме събуди?

— Мислех, че ще искаш да научиш последните новини от ранчото „Куинтрел“.

Дан седна в леглото, без да забелязва студа в стаята.

— Какво. — Настоя да знае, не попита.

— Уинифред има пневмония. Силвия ще бъде преместена в клиника в Санта Фе. Ранчото „Куинтрел“ се продава.

Дан поклати глава, сякаш са го зашлевили.

— Сигурен ли си?

— Колкото мога да бъда сигурен, без да съм говорил с губернатора, което ще направя в два часа. Той се съгласи да ми даде интервю, преди следобед да отлети обратно за Санта Фе.

— Уинифред как е?

— Чух само, че е на антибиотици, течности, кислород и е на легло, но тя все пак става да наглежда Силвия през няколко часа.

— Кога пускат ранчото за продан?

— Губернаторът е поръчал да приготвят нужните документи в града и в момента го правят. Така чух.

— Нещо друго?

— Ще ти кажа, ако науча.

— Ами мама? — попита Дан. — Ще й кажеш ли, или ще изчакаш да научи от градските клюки? — Последва дълга пауза. — Гас — въздъхна Дан, — аз ще се погрижа за това.

— Благодаря. Не искам да пострадам, задето съм споменал забраненото име.

— Но нямаш нищо против да го споменеш пред мен? — попита Дан.

— За какво друго са братята? Освен това обичаш децата и те те обичат. Не можеш дълго да ми се сърдиш.

— Изнудвач.

— Да, от класа — засмя се Гас и затвори.

Дан остави слушалката и погледна към вратата. Там стоеше Карли, облечена в любимия му стар черен пуловер, избелял и с откъснати ръкави. Ако носеше още нещо, то не се виждаше.

— Какво се е случило? — попита Карли. — Не мога да повярвам, че съм спала до толкова късно.

Имаш фантастични крака, искаше да й каже Дан. И толкова сладки пръсти. И колене, и бедра. И…

— Дан?

Той се отърси от сексуалните си фантазии. Проблемът с възвръщането на сексуалния нагон беше как да го държи под контрол. Не му се беше случвало да се възбужда толкова бързо, откакто бе тийнейджър и хормоните бушуваха в тялото му.

— Обади се Гас. — Дан издърпа одеялото върху скута си с надеждата да прикрие всичко, което трябваше. — Уинифред има пневмония, Силвия ще бъде преместена в Санта Фе и губернаторът продава ранчото.

Карли издиша продължително.

— Кога се е случило всичко това?

— Вероятно тази сутрин. Тогава чух звук от хеликоптер, който летеше към ранчото.

— Но… — Тя разпери ръце, натъжена от края на нечии семейни традиции. — Ранчото е принадлежало на семействата Кастийо-Куинтрел в продължение на векове.

— Губернаторът е градски човек. Той няма никаква емоционална връзка е ранчото.

— Но е израснал в него — възрази тя.

Дан поклати глава.

— На седемгодишна възраст е бил изпратен в първото от поредица военни училища, от тези, в които учениците стоят дори по празниците. Не ми се вярва да е прекарал в ранчото и две седмици общо от тогава до сега. По-големият му брат, Ей Джей Четвърти, беше подготвян за наследник на ранчото. Той прекарваше времето си е баща си и хората от Ню Мексико.

— Какво е станало, че везните са се наклонили в полза на Джош?

— Виетнам. По-големият брат беше убит.

Карли разтри замръзналите си ръце.

— Слисана съм какви неща, свързани с Куинтрелови, според Уинифред не заслужават внимание.

— Сама каза причината. Куинтрел, а не Кастийо.

— О, това са глупости. В наши дни това на практика е едно и също семейство.

— Не и според нея. Уинифред си представя историята по собствен начин.

— Е, не съм имала възможност да говоря много с нея. Може да е възнамерявала да ми разкаже повече за семейството на сестра си. Въпреки това… — Тя поклати глава. — Като се замисля за всички битки, за цялото това богатство, за живота и смъртта на всички тези хора, за цялата история… и всичко да свърши с едно безполезно парче месо като Ей Джей Куинтрел Пети.

Дан повдигна вежди.

— Не го познавам.

— Радвай се.

— Защо си настроена срещу него?

— Според него жените са една безкрайна ролка тоалетна хартия, създадена само за да му бърше задника.

— Значи прилича на дядо си.

— Защо става така, че най-лошите оцеляват най-дълго, а най-добрите умират млади?

— Ако откриеш причината, можеш да станеш следващото телевизионно гуру.

Вятърът продължаваше да духа силно както през цялата нощ. Кирпичената част от къщата не трепереше под напора на сменящия посоката си вятър, но през счупения прозорец влизаше студен въздух. Карли пак потърка ръцете си.

— Може ли да запаля огън в камината? — попита тя.

— Купчината с дърва е отвън.

— Това „да“ или „не“ беше?

— Температурите пак паднаха. Навън е адски студ. Аз ще донеса дърва, а ти сложи вода за кафе.

Очите й грейнаха и тя въздъхна.

— Кафе. Какво още чакаш?

— Чакам да излезеш, за да мога да се облека. Или… — каза той и посегна към одеялото си — можеш да останеш и да се стоплим по старомодния начин.

— Под одеялото ли? — попита тя и почти запърха с мигли.

Завивката му пак започна да се надига.

Карли се обърна и изтича в кухнята, ухилена до ушите. Беше й забавно да дразни Дан, да вижда как мрачните линии на лицето му се отпускат в усмивка. Не знаеше какво е правил той, преди да се върне в Таос, но знаеше, че не е било никак лесно.

Освен това възприемаше оръжията като нещо естествено.

Докато тя направи кафе, затопли царевични питки и сготви бъркани яйца, огънят вече пукаше и танцуваше върху замръзналите цепеници. Отоплението също беше включено, но електрическата му сила изобщо не можеше да се пребори със студения въздух, който вятърът вкарваше в дневната. Карли потрепери, сервира на Дан кафето и закуската и отиде до огъня.

— Кажи ми пак защо нае това място — измърмори тя.

— Заради тополата… Мислех, че обичаш историята и старите къщи.

— Мразя след сън да стъпвам по студен под.

— Няма нищо. Компенсира си хленченето с това, че приготви и закуска заедно с кафето.

— Не съм хленчила.

— Само изпищя.

Тя размаха ръка.

— Това е съвсем различно.

— После скимтя, докато ходилата ти не изтръпнаха съвсем.

— Какво искаш да кажеш?

Той й се усмихна.

— Нямам представа.

Карли направи възмутена гримаса и се усмихна, надвесена над чашата. Дори и с ледени крака, й беше забавно да се събуди близо до Дан. Бе прекарала много неспокойна нощ, защото й се искаше да е още по-близо до него, но това си беше неин проблем. Беше му изпратила сигнали, казващи: „Мисля, че още не съм готова“, и той беше уважил това. Фактът, че той не настояваше, не я притискаше, не бързаше и не се цупеше, й подсказваше за него повече, от колкото би могла да научи от една нощ на див секс.

А мисълта за такъв секс с него й спираше дъха.

— Кога заминаваш? — попита той.

— Да заминавам? Искаш да се преместя на хотел ли?

— Не, искам да се прибереш вкъщи, където ще бъдеш в безопасност.

— Снощи вече проведох този разговор със заместник-шерифа. Изтъкнах му, че щом те самите не са си изпотрошили краката да се грижат за моята безопасност, няма нужда да го правя аз.

Дан погледна упоритото й изражение и разбра, че няма да постигне нищо различно от шерифа.

— Освен това — добави Карли — всичко досега е само показност, нищо съществено.

— Яростта нищо ли не означава?

— Няма вреда, няма пострадали. — Тя сви рамене пресилено небрежно. — Пък и никога не съм била силна в бягането.

— Как мога да те убедя да промениш решението си?

Тя се замисли.

— Никак. Но ако искаш да излезеш от опасната зона, напълно те разбирам. Ще платя за поправката на прозореца и…

— Опитваш се да ме ядосаш ли? — прекъсна я Дан.

Тя се вгледа в лицето му, глътна от прекалено горещото кафе и примигна.

— Не. Опитвам се да не те притискам в ъгъла. Това е мой проблем, не твой.

— Глупости!

— Това се казва спор между възрастни.

— Спорехме ли?

— Дан, не е нужно да правиш това. Ти не ме познаваш и…

— Наистина се опитваш да ме ядосаш. — Той се наведе към нея, придърпа я и я целуна така, че й се подкосиха краката, после вдигна глава. — Няма да стане, Каролина Мей. Знам всичко, което трябва да знам за теб, освен колко добре ще си паснем в леглото. Рано или късно ще науча и това. — Той й се усмихна с усмивката на майка си, тази, която можеше да стопли зимата.

— Сигурен ли си? — попита тя.

— Напълно.

— Не за секса. За другото.

— Да.

Тя издиша продължително.

— Добре. Но ако пострадаш заради мен, ще ти извия врата.

— Звучи забавно.

— Ти си голям образ. — Карли се дръпна от масата и отмести поглед встрани, за да не му се нахвърли и да направи най-различни неща е тялото му. — Ще работя върху стереографите[1].

Изражението на Дан подсказваше, че предпочита тя да работи върху самия него.

— Разпечатах списъка на нещата, които искаше от архива — каза той, докато си наливаше още кафе.

— Благодаря. Остави ги до чантата ми и…

— Не — прекъсна я той, — ще го направим заедно, след като се обадя на майка си. Но си мислех, че снощи вече описахме стереографите, или съм халюцинирал от недоспиване?

— Направихме всичко, освен да опитаме да ги датираме според типа им. Форма, цвят, такива неща. Ако те съвпадат с облеклото и предположенията, които някой е написал отзад, тогава можем да сме сравнително сигурни, че датата е вярна.

Дан погледна часовника си. Майка му навярно си беше вкъщи по това време, освен ако нямаше извънредни часове.

— Как искаш да си вземеш душ — първа, втора или екологично?

— Екологично?

— Заедно. — Зелените му очи блестяха закачливо.

— На мен не ми звучи екологично.

— Ще спестим вода, как да не е екологично.

— Иди си вземи един неекологичен душ.

Той се засмя и отиде в спалнята. Тя слушаше интимните, интригуващи звуци, които съпътстваха къпането на Дан, и си каза, че постъпва правилно, като остава суха. Не беше сигурна, че си вярва, но беше сигурна, че сексът с него нямаше да се окаже неангажиращ.

Точно това я възпираше.

Не беше сигурна дали е готова за нещо, което ще разбие сърцето й.

С въздишка Карли си сложи бели памучни ръкавици и взе купчината стереографи от нощното шкафче на Дан. Въпреки че от 1880-а вече имаше албуми със снимки, очевидно никой от семейство Куинтрел не бе научил за тях до началото на XX век. След това имаше няколко албума. През 40-те години някой от семейството беше направил един или няколко опита да идентифицира хората в колекцията от по-стари снимки.

Карли чу с половин ухо как Дан спира душа и говора тихо с някого.

Тя отново насочи вниманието си към стереографите. Нищо не се беше получило. Който и да се беше опитвал да подреди хронологията на семейната история, беше разчитал колкото на факти, толкова и на предположения, оставяйки една плетеница, която Карли трябваше да разплете, като се пребори с гъстия, но равен почерк на тайнствения историограф.

— Защо се мръщиш?

Тя стреснато вдигна глава. Дан стоеше на прага на спалнята, избръснат, гол до кръста, бос. Фактът, че беше благопристойно обут в стари дънки, не попречи на пулса й да прескочи, а после да се ускори двойно. Продължи да го гледа, докато той навличаше една тениска, не по-малко избеляла от дънките. След като и последната част от съблазнителния мъжки изглед изчезна от погледа й, Карли преглътна трудно и се опита да не обръща внимание на бушуването на кръвта в тялото си.

— По-трудно е с лоши семейни хроникьори, отколкото с никакви — каза тя продрано.

Той погледна купчината снимки в ръката й.

— За собственика на несигурния почерк ли говориш?

— Мога да се справя с почерка. Дразнят ме глупавите дати.

— Върви в банята. Там е приятно и топло.

На Карли й беше горещо.

Тя остави снимките и обърна една таблица върху малката масичка, за да може да я погледне Дан.

— Това са най-общо категориите за датиране на стереографи. Използвай салфетки, за да ги хващаш, докато ги подреждаш. Няма да се бавя.

Дан кимна разсеяно. Вече четеше таблицата. Насили се да се съсредоточи. Каза си, че не може да я чуе как съблича пуловера. Беше паднал много ниско, щом завиждаше на един пуловер, достигнал възрастта за пълнолетие.

Като в унес дръпна нагоре завивките върху матрака, където беше спала тя. После взе кутия със салфетки, издърпа една и вдигна първата снимка.

Ако приятелите ми можеха да ме видят сега, щяха да умрат от смях. Зелени салфетки. Това някакъв нов на чин за провеждане на специална операция ли е?

Той погледна ръцете си, загрубели и осеяни с белези от тренировките, и фината зелена салфетка, която се бе за качила за ръба на един мазол върху дясната му длан.

Разсмя се. Просто отметна глава назад и се смя като луд, докато вече не можеше да си поеме дъх. Накрая вдиша дълбоко, избърса очи с ръкава си и започна да сортира избледнелите стереографи от времето, когато човечеството още не е можело да раздели атома, да стъпи на Луната и да умира в кървавото анонимно благо на специалните операции.

— Добре — каза си той. — Тези с формат осем на петнайсет сигурно са по-стари. После са се появили десет на тринайсет.

Въпреки че салфетките му пречеха, той бързо разпредели снимките на две купчини според размера. Провери таблицата и ги сортира допълнително според вида на ъгълчетата — закръглени или прави. — После сортира поотделно всяка категория според цвета на картона, върху който бе поставено съответното изображение.

Когато Карли се появи на пръсти в дневната, увита в голяма бяла хавлия, за да извади чисти дрехи от куфара си, Дан беше попълнил първия лист от таблицата с бележки. Малко по-късно тя отново се появи откъм спалнята, облечена с панталон, пуловер и ботуши, с които можеше да гази в снега. Косата й бе като мокра вихрушка от къдрици, завита назад и вдигната нагоре с дървена шнола. Тя погледна множеството малки купчинки.

— Много си бърз.

Той се усмихна леко и устоя на изкушението да й отвърне подобаващо. Почти.

— Неизвестният хроникьор и твоята таблица в повечето случаи са на различни мнения. Според написаното отзад на снимките нещата са много по-стари, отколкото всъщност са. Или по-нови. Някога мислила ли си да използваш прозрачни джобове за тези?

— Не и преди да съм по-сигурна за датите. Досадно е, като трябва да нареждаш и пренареждаш нещо, което е в такива джобове. Но очаквам доставка на джобове от всякакви размери.

— Свърши ли ги?

— Загубиха се по време на полета ми. Страшно обичам самолетите и багажните ленти.

— И ВА не са по-добре.

— ВА?

— Военни авиолинии — каза той разсеяно, докато поставяше последната снимка на мястото й.

— Значи си военен?

Дан рязко вдигна глава.

— Откъде ти хрумна това?

— От ВА.

— Не, не съм. — Не точно. Но със сигурност съм получил пълна военна подготовка, чак до последния сантиметър от живота ми. — Напълно цивилен съм.

Тя наклони глава, усети как от косата й се стича вода по гърба и реши все пак да изрови сешоара си. И да замери Дан с него. Напълно цивилен, как ли не.

— Това е истината — каза той, сякаш Карли беше изрекла на глас мислите си. — Никога не съм влизал в армията и никога не съм я напускал. Нямам подходяща нагласа. Прекалено си падам по книгите.

— Стига си чел мислите ми.

— Не се налага. Изражението ти казва всичко.

— По книгите? — попита тя невярващо.

Той прие променената тема без коментар.

— Да. Разсеях се, преди да довърша докторската си дисертация, иначе сега щеше да ме наричаш доктор Дюран.

В първия момент тя си помисли, че той се шегува. После погледна колко внимателно беше систематизирал различните снимки, спомни си способността му да се концентрира, да запаметява странни факти и осъзна, че той не я дразни.

— Доктор, а? Добре, изненада ме — каза Карли. — Какво стана, че се разсея?

— Не помня.

— Не ти вярвам.

— Ти си и умна, не само секси. По дяволите, пада ми се. Какво да правя с картичките, които са целите кръгли, а не само със заоблени ъгли?

— Раздели ги на черни, сиви и кафяви.

Той бързо ги разпредели.

Тя седна до него, включи компютъра си и започна да записва предполагаемите дати според използваните материали.

Чак по-късно, много по-късно, Карли осъзна, че Дан беше насочил разговора така, че да не засяга миналото му. Отново.

[1] Две снимки, подготвени за разглеждане със стереоскоп (уред за разглеждане на снимки, при който две снимки на един и същи обект се наслагват една върху друга под различен ъгъл, за да се получи дълбочина или триизмерност на изображението). — Б.пр. ↑

29

Ранчото „Куинтрел“

Сряда вечерта

Устните на Джанет Дикстра се движеха, но от телевизионния екран не се чуваше звук. Редуваха се образи на знаменитости, с които се рекламираше следващото шоу. Картината се смени и показа една невероятно блестяща тоалетна и танцуваща четка за тоалетна, която разпръсваше искрящи частици във всички посоки.

Уинифред не обърна внимание на телевизора, докато не свършиха всички реклами и анонси за предстоящи предавания. Чак тогава тя взе дистанционното от нощното си шкафче и включи звука.

Мъж със синя риза, шарена вратовръзка и сивкавосин костюм се бе обърнал със сериозно изражение към камерата. Очите му бяха със същия блед цвят като ризата. Големината на ушите му подсказваше годините му, които наближаваха седемдесет, но косата му беше руса и бузите му не бяха провиснали. На ръката му имаше повече бръчки, отколкото по цялото му лице. Той държеше задължителната жълта папка и синя химикалка пред камерата, с които подсказваше, че допреди няколко минути е репортерствал по старомодния начин, вместо да седи в гримьорната, където да го пудрят и гласят за пред камерата.

— Добър вечер. След пет минути ще прекъснем обичайната си програма, за да ви съобщим сензационната новина от имението на губернатора. Според слуховете губернатор Куинтрел ще обяви намерението си да се кандидатира за президент на Съединените щати.

Пръстите на Уинифред стиснаха дистанционното. Въпреки че бе съвсем пребледняла заради болестта, бузите й пламнаха. Беше имала много работа през деня — да вземе намазки от вътрешната страна на бузата на Силвия и от своята и да ги пакетира за изпращане, после да пришпори Блейн Снийд да закара пакета в града и да се върне с разписка, че го е изпратил. Това бяха все дреболии, но всичко й отнемаше толкова много енергия напоследък.

Тя гледаше неподвижно, докато показваха сцени от различни части на света — войни, глад, протести. Политици и учени изказваха мненията си в рамките на десет секунди.

— Няма да посмее — каза тя дрезгаво.

Но знаеше, че той ще го направи.

Беше дръзнал да опита много повече и беше спечелил. Смъртта на Сенатора беше променила много неща, но нямаше да промени това. Джош Куинтрел беше най-хитрото и безскрупулно изчадие, създадено от Сенатора.

Сълзи на гняв и съжаление блеснаха в очите на Уинифред. Дори когато Джош се появи на екрана, тя не опита да изтрие сълзите си, които замъгляваха зрението й. Не се налагаше. Знаеше как изглежда Джош. Очите, арогантността и подлостта на Сенатора. Нищо от добротата на Силвия. Нищо от приветливостта й. Въобще нищо от нея. Само Сенатора, мъж, който бе изнасилил собствената си дъщеря на тринайсет години, и тя беше тръгнала надолу по пътя на разрухата, завличайки и Силвия със себе си. Едната дъщеря бе умряла от полиомиелит. Другата бе погубена от един пиян похотливец, неспособен да държи ръцете си настрана от която и да е жена, дори и негова плът и кръв.

И това бе само началото на греховете му.

Дълго след като Джош изчезна от екрана сред буря от аплодисменти и американски знамена, Уинифред продължи да лежи втренчена в телевизора. Трябваше да се свърши толкова много и нищо не бе добро.

Но щеше да го направи.

Като пренебрегна виенето на свят, което беше започнало да я преследва, тя седна в леглото и спусна краката си на пода. Студените плочи под краката й помогнаха да се освести. Изправи се бавно, изчаквайки сърцето й да се успокои.

Имаше силите да направи каквото трябва да се направи. Нямаше да приеме нищо друго.

Щеше да има разплата за всички години на омраза.

След като няколко минути се насили да диша равномерно и спокойно, Уинифред се почувства по-силна. Взе една увита спринцовка и малка глинена бутилка от чекмеджето на нощното си шкафче. Бавно се отправи към стаята на Силвия, като се подпираше на облегалките на столовете и после на касата на вратата.

Сестра й бе обърната към прозореца и гледаше басейна или сребристата лунна светлина, или може би въобще не виждаше нищо. За пръв път Уинифред видя Силвия такава, каквато беше в действителност — черупка от миналото, прозрачна пародия на живот, дух, окован, вместо да бъде свободен, същество, поддържано живо в името на едно отмъщение, което така и не бе осъществено.

— Времето никога не стига да живееш — каза Уинифред на сестра си. — Но винаги има време да умреш. Прости ми, скъпа моя.

Дали прошката бе заради миналото или настоящето Уинифред не каза, но Силвия все едно не я беше грижа. С разтреперани пръсти Уинифред разви спринцовката, махна тапата от малкото шишенце и напълни спринцовката. Затвори очи, прекръсти се и инжектира течността в системата, която капеше бавно във вената на Силвия.

После отиде при камината, добави още няколко цепеници в огъня и седна на познатия си стол до леглото. Нежно пое ръката на Силвия и я задържа, хладна и крехка между дланите си. Двете сестри заедно се загледаха през прозореца.

Снопът лунна светлина се премести и плъзна през полето, призрачно красиво и недосегаемо. Дишането на Силвия се забави, после още повече, накрая с една последна въздишка тя стана като лунната светлина — недосегаема за човека.

Чак тогава Уинифред се изправи, хвърли малкото шишенце в огъня достатъчно силно, за да го разбие на парчета, и натрупа още дървета отгоре. Остави огъня да бумти и се върна в своята стая, зарови спринцовката в една саксия с мента, изми ръцете си и си легна.

Заспа сигурна, че ще прати сина на Сенатора в ада.

30

Ранчото „Куинтрел“

Сряда, 22 ч.

Мелиса направи последната си обиколка из къщата, за да провери дали са заключени всички външни врати и прозорци, дали са изгасени всички печки и лампи. Трябваше да е сигурна, че всяко нещо е на мястото си, в случай че губернаторът направеше пак някое изненадващо посещение. В много отношения това беше любимата й част от работния ден. Всичко изглеждаше тихо и чисто, мълчаливо признание на нейната организираност.

Ивица светлина се виждаше под вратата, която водеше към апартамента на сестрите. Мелиса се поколеба, после почука леко.

— Уинифред? Да ти донеса ли нещо?

Не се чу отговор.

Мелиса отново се поколеба.

— Уинифред?

Мълчание.

Мелиса бутна вратата, видя, че Уинифред спи, и отиде тихо до леглото. Д-р Сандс беше настоял изрично на всеки няколко часа да проверяват как е Уинифред. Мелиса се наведе и се вслуша в дишането на жената, като същевременно поглеждаше часовника си. След минута се изправи намръщена. Антибиотикът не бе постигнал особен успех срещу пневмонията. Дишането на старицата бе напрегнато, с отчетливи хрипове. Мелиса намести тръбичката с кислорода умело, като стажант медицинска сестра, каквато беше, преди да реши, че предпочита да чисти къщи вместо подлоги.

Тя тихо изгаси нощната лампа. Веднага светна редица малки лампички, които осветяваха пътя към леглото на Силвия в другата половина на апартамента. Мелиса тръгна по светлините, надникна в стаята на болната и видя гледката, неизменна от години — силен огън, който хвърляше танцуващи сенки върху издутината под завивките. Ако се съдеше по височината на пламъците, Уинифред бе ставала да нагледа сестра си по някое време през последния половин час.

С един поглед Мелиса установи, че има достатъчно дърва за цялата нощ. Тя се обърна и тихо се върна назад през спалнята на Уинифред. Вратата се затвори с щракването на добре смазаната брава. Още едно от многото задължения на Мелиса.

Тя бързо тръгна към частта от къщата, която двамата с Пийт бяха превърнали в свой апартамент. Някога апартаментът бе втора, самостоятелна къща за гости, със собствена кухня за лично ползване от Сенатора. Или за тайните му занимания. Мелиса беше чувала прислужниците да си говорят за секс играчките и други подобни, които „гостите“ на Сенатора оставяли след себе си. Когато остана прикован на легло, той бе настоял да се премести в библиотеката, откъдето можеше да вижда всички, които влизаха и излизаха.

Тя забърза по студения коридор, свързващ къщата за гости е голямата къща. Нощта беше ясна и всичко отново бе замръзнало, оставяйки малки ледени остриета по калната пътека. Мелиса бързо отвори вратата и после я заключи зад себе си с въздишка. Край на работния ден.

Най-после.

— Пийт?

— В кабинета съм — отвърна той.

Мелиса изрита ботушите си, намери чифт чехли и тръгна тихо към кабинета. Пийт седеше пред малкото бюро. Беше разхвърлял листове и папки навсякъде.

— Какво става? — попита тя.

— Джош роптае заради отчета за даренията.

Мелиса веднага се напрегна.

— Минаха само няколко дни.

— Да. В сравнение с него Сенатора беше връх на търпението. За Джош се работи адски трудно. Но се надявам да стана толкова ценен за него, че той да ме направи свой счетоводител, както стана със Сенатора.

— Не разчитай твърде много. Чух Ан да пита Джош дали ти можеш да се справиш с тази задача.

Пийт се вкамени.

— Той какво отговори?

— Той ме забеляза и каза нещо от рода колко много те цени.

Пийт изруга.

Мелиса започна да крачи напред-назад. Всичко бе толкова сигурно в продължение на много години и сега… сега нещата се развиваха с часове.

— Дяволите да го вземат онзи свещеник! Всичко беше съвършено.

Пийт я погледна изненадан и поклати глава.

— Това беше преди. А сега е друго. А в момента, в свободното си време, трябва да изготвя за нето счетоводен баланс на ранчото във връзка с продажбата. Плюс всички патенти за водата, субсидиите за земята, правата за пътища, сервитутното право[1], едно ново геоложко проучване, проверка на септичните ями, на кладенците и всичко останало. Точно с това съм се заел в момента. — За Джош се работи адски трудно. — Той е истинска акула — каза Пийт колкото възхитен, толкова и потиснат. Кара ме да си давам сметка колко добре ни е било със Сенатора. Всичко е преходно в края на краищата.

— Мисля, че трябва да се откажем — каза Мелиса. — Да се откажем напълно. Да не говорим повече за Карибите и Бразилия, а да отидем там. — Тя сплете пръсти, после рязко ги раздели. — Хайде да се оттеглим и да си поживеем малко, преди да станем твърде стари, за да можем да се наслаждаваме на живота.

Пийт стана от бюрото и погледна жена си. Бръчките, които напрежението бе издълбало между веждите й и около устата, добавяха години към възрастта й.

— Не сме достигнали целта, която си поставихме за пенсионирането — каза той. — Още няколко години и ще бъдем готови.

— Каза същото и преди години.

— Но после икономиката изпадна в рецесия и инвестициите ни загубиха част от стойността си. Сега просто се връщаме към положението, което бяхме постигнали.

— Всичко се разпада — каза тя потиснато. — Всичките ни мечти.

Пийт отиде да я прегърне.

— Хей, скъпа, ще се оправим. Понякога минават години, преди да се продаде ранчо като това. — Или може да го продадат за една нощ на някой от лешоядите, които започнаха да кръжат още при новината за влошеното здраве на Сенатора. — Освен това Джош трябва да ти даде добро обезщетение, преди да те съкрати. На мен също, в интерес на истината. Той не може да си позволи да изглежда стиснат или като експлоататор на обикновените хора. Можеш ли да издържиш, докато се наложи той да те уволни след продажбата на ранчото?

Тя дълго го гледа, осъзна, че е прав, и въздъхна.

— Разбира се. Какво са още няколко месеца или години? Но ако той те уволни преди това?

Пийт се засмя.

— Тогава ще се качим на първия самолет към топлите морета, студените бризове и ледените напитки.

За толкова дълго, колкото удържат.

Но нито един от двамата не го каза на глас. Наистина се нуждаеха от още няколко години, за да компенсират някои лоши решения на борсата.

Наистина се нуждаеха от Джош Куинтрел.

А независимо дали го знаеше или не, той също се нуждаеше от тях.

[1] Право да се използва за определени цели чужд имот (например за прокарване на път, напоителен канал и др.). — Б.р. ↑

31

Ранчото „Куинтрел“

Четвъртък, 4 ч. сутринта

Със замъглен поглед д-р Сандс потвърди това, което всички вече знаеха: Силвия Кастийо Куинтрел беше умряла в съня си. Той отиде до телефона и се обади на губернатор Куинтрел по частната му телефонна линия.

— Какво? — Въпросът прозвуча като ръмжене.

— Губернатор Куинтрел, обажда се доктор Сандс. Съжалявам, че трябва да ви го съобщя, но майка ви почина.

В другия край на линията последва тишина, после женски глас зададе въпрос, накрая Джош каза:

— Благодаря, че се обадихте. Трябва ли да направя нещо незабавно?

— Не. Госпожица Уинифред има списък с желанията на Силвия. Тя ще бъде кремирана и прахът й ще бъде разпръснат из ранчото. Тъй като беше болна от толкова години, препоръчах да не се прави аутопсия. Няма смисъл да разстройваме допълнително семейството. Цяло чудо е, че живя толкова дълго.

— Оценявам това. Вече имам кошмари как долнопробните медии точат лиги за снимки от аутопсията. Как е Уинифред?

— Не е добре — отвърна д-р Сандс. — Не беше особено силна и преди това. Пневмонията е много опасна за жена на нейната възраст, а тя отказва да отиде в болница.

— Силвия беше единственото, заради което живееше.

— Съжалявам, че бях толкова директен, но трябва да бъдете подготвен. Много е вероятно и на госпожица Уинифред да й остават броени дни. Или най-много седмици. Не реагира добре на антибиотика. Ще го сменя с друг, разбира се, но при пациенти на нейната възраст пневмонията често е начин тялото да каже, че се е уморило да се бори с живота.

— Мислиш, че се е предала?

— За нея е било много тежко да открие сестра си мъртва.

Последва дълго мълчание.

Накрая Джош каза:

— Ще проверя програмата си, но не мисля, че ще успея да пристигна в ранчото днес. Имам по три официални срещи на ден в Ню Хемпшър през следващите шест дни. Но ако мога да комбинирам посещението при Уинифред с възпоменателната служба за Силвия… да, така може да стане. Ще летя със самолет и в двете посоки. Трябва да има траурна служба за Силвия до четирийсет и осем часа.

Д-р Сандс се впечатли от умението на Джош да жонглира с личните и обществените ангажименти, въпреки че го бяха събудили от дълбок сън в четири часа сутринта.

— Моите съболезнования, губернаторе. Искам да ви поздравя за кандидатурата. Вярвам, че ще станете чудесен президент.

— Благодаря. Ще ви изпратя покана за следващата вечеря за набиране на средства за кампанията.

Д-р Сандс се засмя, затвори телефона и направи нужните уговорки за транспортирането на тялото на Силвия до крематориума.

32

Таос

Четвъртък сутринта

— С какво разполагаме дотук? — попита Карли, поглеждайки списъка си.

Дан се размърда върху неудобния дървен стол, който бе най-доброто, което архивът на вестникът предлагаше. Очите му се бяха зачервили от взиране в стари снимки и монитори, а той се чувстваше отчаян от силното физическо привличане към Карли. Вчерашната вечер пред компютъра и часовете скучна, тежка подготвителна работа по проекта на Уинифред би трябвало да са притъпили усещанията му.

Но не бяха. Привличането бе все така силно и натрапчиво. Дори и да се чувстваше по същия начин, Карли не го показваше.

Като изруга наум, той въведе още няколко команди в компютъра. Надяваше се Карли скоро да се осъзнае. Никога не му се беше налагало да чака толкова дълго някой да открие това, което за него бе очевидно.

Докато Дан работеше, Карли разви лист хартия, който беше дълъг петдесет сантиметра и широк двайсет и пет. В лявото поле имаше бележки е молив. Бледа линия разделяше листа на шест дълги полета. Най-отгоре по средата беше написано: Сестрите Кастийо, поколение 6. От там всеки хоризонтален участък беше номериран: 5, 4, 3, 2, 1, разделяйки поколенията в семейството.

— Изобел Кастийо и първият Андрю Джаксън Куинтрел се женят на 11 март 1865-а — каза Дан. — Изобел е родена през 1850-а, вероятно преди 11 март, защото е посочено, че при сключване на брака тя е на петнайсет години. Куинтрел е на трийсет според досието му от Гражданската война.

Карли пишеше бързо, свързвайки женените двойки и отбелязвайки специалните дати за всяко поколение в полето. Това не бе официално одобреният начин за създаване на родословно дърво, но на нея й вършеше работа. По-късно щеше да прехвърли всичко в стандартните формуляри.

— Още ли искаш да се концентрираш върху жените Кастийо? — попита Дан.

— Засега. По-късно ще проверя списъка с евентуални незаконородени деца на Сенатора. Не мога да повярвам, че са цели единайсет.

— Това са само подозрения — напомни й той.

— Сенатора е бил нерез.

— Нерезите са доста плодовити. — Дан погледна компютърния екран. — Сестрата на Изобел, Хуана, се жени за Матео на 3 юни 1870-а, на зрялата възраст от седемнайсет години. Възрастта на Матео не е посочена. Нито пък семейната му история.

— Каква изненада! — измърмори Карли. — Ако Хуана не е била сестра на Изобел, съмнявам се дали сватбата е щяла да бъде отразена във вестника.

— Добре дошла в чудесния свят на социалното разслоение. — Дан натисна друг клавиш. — Хуана умира при раждане през септември 1872-а. Бебето, Мария, оцелява. През май 1887-а Мария се жени за Хейл Симънс. Тя умира от рак след продължително боледуване на 3 август 1966-а. Тъй като не се споменава съпругът й да е бил жив тогава, предполагам, че старият Хейл е опънал петалата преди това. Но в архивите не се споменава нищо за погребение.

Карли работеше бързо и попълваше таблицата с автоматичен молив, който лесно можеше да бъде изтрит, ако се появеше нова информация.

— След невъзможна празнина от почти трийсет години, Мария ражда…

— Невъзможна? Така ли пише в архива? — прекъсна го Карли.

— Не. Просто проявявам здрав разум.

Карли с усмивка постави въпросителна в полето и го подкани:

— Продължавай.

— … Силвия Мария Симънс и Кастийо, не е известна точната й дата на раждане. Разполагаме само с годината — 1916-а.

— Това не е проблем. Имам много източници, които още не съм използвала. Засега ще се придържаме към архивите и нещата на Уинифред, а по-късно ще попълним празнините.

— Осемнайсет години след раждането на Силвия, на една прелестна юнска сватба с бели рози и километри сатен… — Карли се изкиска на предвзетия тон на Дан и продължи да пише. — … тя се омъжва за Андрю Джаксън Куинтрел Трети. Трябва ли сега да споменавам Куинтрелови?

— Трудно е да ги избегне човек.

— Да видим… бабата на Ей Джей Трети е Изобел, а Хуана е сестра на баба му, нали?

Карли кимна и вдигна глава.

— Защо?

— Опитвам се да разбера нещо. Бабата на Силвия е Хуана, а Изобел — сестра на баба й, нали?

— Да. И?

— Значи са братовчеди.

— Не достатъчно близки, че да нарушат гражданските или религиозните закони. Според превода от смъртния акт, който Уинифред ми даде, Изобел и Хуана са сестри само наполовина и може дори да са били просто братовчедки. Човек трябва да е генеалог, за да се загрижи за степента на кръвна близост у децата им. Освен това най-важното е било обединяването на земята. Питай кралските фамилии в Европа. Те са превърнали браковете между братовчеди в истинско изкуство.

Дан се втренчи в екрана малко по-дълго, опитвайки да си представи точната степен на кръвна близост между децата на две полусестри или втори братовчедки. Или трети? Той сви рамене. Ако Карли решеше, че това е важно, той щеше да си напрегне мозъка, за да открие отговора. Или още по-добре — щеше да остави Карли да напряга своя мозък.

— Знам сватбената дата на Ей Джей Трети, всеизвестен като Сенатора, и Силвия Мария Симънс и Кастийо — каза Карли. — Също рождените дати на четирите деца и датите на смъртта на три от тях.

— Плюс датата на смъртта на Сенатора. Чудя се какво е станало със сестрите му? Имал е три, нали?

Карли провери бележките си.

— Три, всичките по-големи от него. Оставила съм ги за по-късно. Уинифред искаше само…

— … историята на Кастийо — прекъсна я Дан. — Ясно. Да преминем към третото поколение, децата на Сенатора и Силвия. Брей! Доста статии има. Щом Сенатора е станал сенатор, не е можел да направи и крачка, без за това да пишат във вестника.

— Бих могла да се справя и без всичко това. — Клатейки глава, Карли продължи да сортира снимките на фамилията Сандовал върху една от дългите маси. Чувстваше се толкова обсебена от желанието да документира материалите на Уинифред, че не беше правила нищо друго. Сега беше моментът да види дали не може да попълни някои празнини. Макар много от снимките да не бяха датирани, на гърбовете на повечето от тях имаше писано нещо. Тя ги подреди в груба последователност, от най-старите към най-новите. — Свиркай, щом откриеш нещо, което си заслужава да бъде записано — каза Карли. — Имам всички рождени дати на децата, но почти нямам снимки на Джош. По-големият брат, Андрю, е привличал изцяло вниманието на фотографите. Надявам се да открия нещо сред снимките на Сандовал от ежегодните барбекюта.

— Не разчитай много. Изглежда, Джош е създавал проблеми още от прохождането си.

— Жалко, че не е имало повече от един вестник. Бих искала да видя испанската и индианската гледна точка към местната история.

Дан примигна, представяйки си какво ли щеше да е, ако бе имало повече вестници. Дори и с бързата, създадена от самия него, програма процесът на архивиране отнемаше много време.

— Този подход започва да губи популярност през 1960-а — каза той. — Започват да пишат повече за политиците с испански произход и повече политици с испански произход се появяват в районите с англоговорещо население.

— Затова са били и всички ежегодни барбекюта — отвърна Карли, докато подреждаше снимките. — За да уловят пулса на испаноговорещите гласоподаватели, докато си хапват ребърца и пийват бира.

— Вършело е работа. Без подкрепата на испаноговорещата общност Сенатора е нямало да спечели, нито пък синът му. Джош Куинтрел е първият англоговорещ губернатор на Ню Мексико от години. Спечели със съвсем малка преднина. Без подкрепата на Сандовал нямаше да успее.

— Сандовал, които пласират наркотици и организират боеве с петли?

— Да.

— Нима казваш, че губернаторът е замесен в търговия с наркотици чрез фамилията Сандовал?

— Ако под „замесен“ имаш предвид, че редовно му плащат — вероятно не. Ако имаш предвид, че приема политически дарения и има съвсем добра представа откъде идват парите и как са били изпрани — да.

— Не съм чела нищо подобно във вестника.

Над тях се чу затръшване на странична врата, шум от стъпки и търкаляне на тежки рула хартия по пода. Дан погледна тавана и после пак компютъра.

— Няма да прочетеш в този вестник за изпраните пари, дарявани на политиците, независимо колко хартия изразходва Гас. — Дан сви рамене. — Освен ако не пипнат някого с торба мръсни нари, разбира се, но това с малко вероятно. Семейство Куинтрел може да са всякакви, но определено не са глупави.

— Тогава нищо чудно, че Уинифред иска да се дистанцира от тях.

— Уинифред би мразила всяко семейство, в което сестра й се е оженила. — Дан написа нещо бързо на компютъра, огледа екрана и отново започна да пише. — Освен това семейство Кастийо са много по-близо до Сандовал по кръвна линия и по тяхно желание. А Куинтрелови не са първите политици на света, които приемат изпрани пари като дарения. В ужасното минало на Източния бряг и в Чикаго политиците изобщо не са се интересували дали парите, които получават, са мръсни, а само дали са много и дали са долари.

— Имаш много лошо мнение за политиците.

— Реалистично — поправи я той. — Не забравяй и банкерите, и адвокатите. Едните перат парите, а другите улесняват процеса. После вземат прясно изпраните пари и ги инвестират в законни предприятия от името на закононарушителите. Добре дошла в истинския свят, скъпа, където нищо не е такова, каквото изглежда, и всеки държи ръката си в нечий чужд джоб.

Карли направи гримаса и продължи да гледа гърбовете на снимките. На някои имаше дати. На други — имена.

Едно от имената беше Дж. Куинтрел.

Тя обърна снимката, взе лупа и се зае да търси по-младия Джош. Беше заснет как излива бутилка бира върху главата на друго момче. И двамата младежи — вероятно още тийнейджъри — се смееха и се подпираха пиянски един на друг. На заден план Сенатора ги гледаше със сериозно изражение. До Сенатора имаше друг млад мъж, висок, с изправена стойка.

— Имам чувството, че Джош е заминал за пансиона веднага след това — каза тя.

Дан стана и отиде при Карли. Наведе се над масата до нея, достатъчно близо, за да подуши уханието на шампоана й. Веднага си каза, че не е станал от компютъра само за да помирише сладкия й аромат, че това е просто приятно допълнение.

— Добро попадение — каза той. — Дори и във вестника да е имало друга снимка на Джош преди Виетнам, не съм успял да я намеря, даже и от броевете от петдесетте и шейсетте, които сканирах преди няколко години, когато си бях вкъщи за три месеца.

— Три месеца? Как си успял да си вземеш толкова дълга отпуска?

— Беше неплатена — отвърна Дан, загледан в младия Джош. — Също като сега.

— Но не си военен?

— Не. Просто съм си тромав. — Той погледна датата на снимката и после се върна при компютъра си.

— Тромав — каза тя тихо. — Да. Точно така. Виждала съм професионални спортисти, които имат по-лоша координация. Явно си се катерил по много коварен вулкан.

Той не обърна внимание на думите й и пусна търсене на името Куинтрел за период, обхващащ една седмица преди и една седмица след датата на снимката. После набързо прегледа статиите, които се появиха в списъка. В повечето случаи се споменаваше Сенатора, бе споменато и дипломирането от колежа на Ей Джей Четвърти, и това, че се е записал доброволец в армията. Посочваше се, че е разпределен във Форт Бенинг, Джорджия, където ще се обучава за рейнджър.

Горкото копеле. Чудя се какво ли е целял?

— Какво каза? — попита Карли.

Дан осъзна, че е изрекъл мислите си на глас. Това не беше добре. Започваше да се отпуска прекалено много в компанията на Каролина Мей.

— Ей Джей Четвърти е бил рейнджър — каза Дан.

— Рейнджър? В националните паркове и гори?

За момент Дан се запита какво ли е да живееш в свят, където първата асоциация за думата „рейнджър“ идва от анимационните филмчета.

— Рейнджър за специални операции.

— Специални операции?

— Да, тези, при които може да ти гръмнат топките.

— Още едно сравнение, без което спокойно бих могла да си живея — отбеляза тя. — Успял ли е да участва в такива операции, или само се е обучавал?

— Ей Джей е бил приет в специалната част и Сенатора не е могъл да направи нищо. Старецът побеснял, че синът му не е отишъл на безопасната служба в Пентагона, която му бил уредил.

— Каква статия намери? — Карли занесе снимката до Дан и започна да чете от монитора през рамото му. — Къде пише това?

— Между редовете.

Тя прочете на глас абзаца, който той й посочи на екрана:

— „Макар Сенатора да бе разочарован, че синът му отказа предложената работа в Пентагона като офицер за връзки с обществеността, е много горд, че Андрю Джаксън Куинтрел Четвърти е приет в елитната част на американските рейнджъри“. Какво приказваш? Пише, че Сенатора е горд.

— Не знаеш що за човек беше той. Всеки, който направеше нещо против волята му, си плащаше с кръв. И то жестоко. Много бих искал да съм присъствал на скандала между бащата и сина по този повод, но е станало, преди да се родя. Обзалагам се, че Ей Джей е казал на Сенатора да си гледа работата. И се обзалагам, че по тази причина Джош е бил повикан от баща си да се прибере у дома след първата му година в колежа в чужбина, специално за барбекюто. По този начин Сенатора е показал на по-големия си син, че има и друг наследник, който чака реда си.

Карли отново огледа снимката с лупата.

— Значи хубавецът със стегнатото дупе е Ей Джей Четвърти?

Той погледна там, където сочеше тя.

— Хубавец, а?

— Ей, не може всички да са високи, тъмнокоси и секси като теб.

На Дан много му се прииска да ухапе изящната долна част на ухото й, но се въздържа. Ако го направеше, после щеше да пъхне език в устата й и съвсем скоро двамата щяха да се търкалят върху дървената маса.

А това нямаше да бъде зле.

— Определено не изглежда само три години по-голям от Джош — отбеляза тя.

— Обучението за рейнджъри е истински ад.

— От опит ли го казваш?

— Познавам хора, които са го преминали.

— И са с гръмнати топки?

— Аха. — Освен че бе обучаван от такива хора, той беше разпитвал много хора от специалните части, но това бе само още едно от дългия списък с неща, за които не трябваше да говори, защото се предполагаше, че тези хора не са били на местата, където е бил Дан.

Той погледна Карли, която изучаваше снимката, и се опита да не мисли за това колко му се иска да я целуне.

— Защо се мръщиш? — попита той след малко. Трябваше да я накара да говори за нещо, за да не си фантазира как я разсъблича.

— Опитвам се да видя бъдещия губернатор в този кокалест орангутан, който излива бира върху приятелчето си. Очите са същите, но брадичката е различна. Сигурно защото е с брада. Доста неугледна при това. Кучешките зъби на Джош са същите като на Сенатора — леко закри вени, обаче изглеждат секси, а не като недостатък. Сигурно по-късно са му ги изправили.

— Или са му подновили изцяло зъбите, когато е станал на четирийсет — каза Дан. — Много политици го правят. В Америка лошите зъби се възприемат като белег на бедност и нисък морал. — Той взе лупата и огледа внимателно снимката. — Много си наблюдателна, Каролина Мей. Тази брадичка не е така внушителна като сегашната му брадичка. Сигурно е почитател на имплантантите и пластичната хирургия.

— Поне е оставил косата си посивяла. Повечето се боядисват.

— Повечето?

— Всички мъже и жени, които прекарват времето си пред камерите и обективите.

— Сивите коси придават внушителен вид, не си ли чувала? — подсмихна се Дан.

— Кажи това на някой телевизионен водещ, на когото му диша във врата колега с трийсет години по-млад от него. Ти разбира се, би бил изключение.

Той я погледна.

— Така ли?

— Да. Ти ще старееш също като майка си, косата ти ще остане тъмна, само с един необичаен сребрист кичур на лявото слепоочие.

— Вече го имам.

— Ако броиш пет косъма за кичур, да.

— Повече от пет са.

Тя се престори, че брои посивелите му косми на ляво то слепоочие, и ахна.

— Мили боже! Седем! Определено си на път да грохнеш от старост. Скоро ще ти трябва и виагра.

Дан се изкушаваше да стане и да покаже на Карли колко греши за нуждата от виагра, но не го направи. В склада над тях продължаваха да ходят хора. Всеки момент можеше някой репортер да слезе да потърси някоя стара статия. Дан не искаше Карли да се притеснява или смущава, когато се любят, нито да прехапва устната си, за да не се чува как стене или крещи.

Горе някой дръпна мушамата настрани, вдигна вратата в пода и извика:

— Дан, долу ли си?

Махай се, Гас.

— Слез тук, Гас.

— Откога си там?

Прекалено дълго. Не достатъчно дълго.

— Откакто закусих. Защо?

— Значи не си чул новината?

— Коя новина?

Гас се появи на най-долното стъпало.

— Силвия Куинтрел най-после е умряла.

33

Ню Хемпшър

Четвъртък по обяд

Губернатор Куинтрел се раздвижи на сгъваемия метален стол. Изражението му показваше задълбочен интерес. Зад фасадата той искрено желаеше да е където и да е другаде, само не в тази позападнала зала, пълна с ветерани от войните в чужбина, където се опитваше да преглътне храна, която не ставаше за ядене, и да слуша спомени за войни, от които никой друг вече не се интересуваше. Джош използваше военното си досие и медалите, за да си осигури гласоподаватели, особено ветерани, но говореше ли той за това при всяка възможност? По дяволите, не. По-скоро би боядисал косата си розова и би облякъл балетна пачка. Деветдесет и седем процента от хората в тази зала изобщо не бяха попадали под обстрел, не бяха измъчвани, не бяха убити, останалите три процента не искаха да говорят за спомените си.

Обядът бе направо невероятен. Трябваше да раздадат медали на тези, които успееха да изядат салатата с пиле.

Ще събера остатъците в торбичка за шефа на кампанията ми, помисли си Джош, ръкопляскайки с всичка сила на една реч, която бе приспала повечето присъстващи. Защо той да пропуска всички удоволствия, които ми организира?

Мобилният му телефон завибрира на кръста. Той погледна кой го търси, видя, че номерът е скрит, и провери дали е оставено текстово съобщение. Влезе в нужното меню и се зачуди какво е толкова спешно, че е трябвало да го научи в момент, когато има ангажимент от кампанията.

Думите се изписаха на екрана: Сенатора имаше тайни, които трябваше да се запазят дори с цената на убийство. Спри проверката на даренията.

Джош се замисли.

Продължи да разсъждава над този въпрос още известно време. Докато вторият оратор говореше за нашите смели момчета отвъд океана, той реши да престане да рови в даренията откъм ранчото.

Но щеше да подпали огън под задника на нюйоркския си счетоводител и да изчака да види какво ще изпълзи изпод скалите.

34

Ранчото „Куинтрел“

Четвъртък вечерта

Заради лошото време в Ню Хемпшър самолетът на губернатора бе закъснял с кацането в Санта Фе. Траурната служба в памет на Силвия Куинтрел щеше да започне, когато хеликоптерът на губернатора пристигнеше.

Карли нямаше нищо против. Въпреки протестите на Дан тя взе току-що почистения си джип и се отправи към ранчото, нетърпелива да обсъди куп въпроси с Уинифред, включително възможните незаконородени деца на Сенатора. Дан я последва със собствения си камион. Допълнителният час, осигурен от забавянето на траурната служба, предостави на Карли повече време за разговора с Уинифред — и възможност да се подготви за безкрайната поредица от поетични цитати на пастора, кръжащ в коридора до апартамента на Уинифред като продавач на коли, който си търси клиент. Д-р Сандс се мотаеше заедно с него. Той не искаше Уинифред да се преуморява с разговори.

Но Уинифред му беше казала да се разкара.

Дан мълчаливо подаде на Карли следващата снимка, която трябваше да покажат на Уинифред. Когато двамата пристигнаха за службата, кутията с формулярите и прозрачните джобове за снимки, която авиокомпанията беше загубила, очакваше Карли в ранчото. Докато тя говореше с Уинифред, Дан поставяше снимките в прозрачните джобове за съхранение.

Уинифред се закашля. Звукът беше дрезгав и сух, повърхностен, също като дишането й. Дан беше чувал такива нездрави шумове на места, където войните или некадърното държавно управление пречеха антибиотиците да достигат до болниците и малките селища. Той не беше лекар, но определено не харесваше звука на дишането й. Знаеше, че пневмонията е най-опасна, когато гърдите са стегнати, а не когато дробовете са отпуснати.

— Сигурна ли си, че трябва да говориш, госпожице Уинифред? — попита я той внимателно.

Тя не му обърна внимание и надникна през очилата си към снимката, която Карли й показваше. Обикновено на Уинифред не й трябваха очила — или поне не би си признала, че й трябват, — но тази вечер бе прекалено уморена, за да се напряга допълнително.

— Андрю. В училище.

Карли надписа един етикет и го залепи отзад на прозрачния плик, в който бе поставена снимката. Дан подаде на Уинифред следващата снимка.

— Виктория. След Пърл Харбър. На седем години.

Карли записа данните и залепи етикета.

— Виктория. В деня на офанзивата срещу Германия. Разболява се от полиомиелит. Умира преди… преди да навърши десет.

— Трябва да си починете — каза Карли бързо.

— Имам нужда да… умра — отвърна Уинифред.

Карли мрачно сортира подбраните от нея снимки, за да научи от Уинифред кои са хората, които я интересуваха. Беше се надявала да намери снимки на Джош и Лиза, след като са навършили десет години, но засега беше с празни ръце. Всички училищни и студийни снимки се оказваха на Андрю и Виктория. Груповите семейни снимки бяха спрели след смъртта на Виктория. Най-близките подобия, на групови снимки, които Карли бе открила от периода след 1944-а, бяха от ежегодните политически барбекюта. Много често нито Силвия, нито децата бяха присъствали на тях — или поне нямаше снимки.

Куинтрелови не бяха представата на Карли за сплотено семейство. Нищо чудно.

Щом снимките свършиха, последва списък с имена.

— Това са възможни незаконородени деца на Сенатора — каза Карли тихо. — Тоест тези деца са родени от жени в рамките на десет месеца от предполагаемата им връзка със Сенатора. На актовете за раждане на никое от тях не е посочен Сенатора като баща. Често е записан друг мъж, но вие ми казахте да не обръщам внимание на това, нали?

Уинифред кимна рязко и пое списъка. Единайсет имена за период от шейсет години, но повечето бяха струпани в годините преди Сенатора да стане сенатор.

Хесус Мендоса. Мария Елена Сандовал. Мануел Веласкес. Рандал Мълинс. Шарън Милър. Кристофър Смит. Раул Сандовал. Мариан Блек. Сегуро Санчес. Дейвид Маккол. Сюзан Фийлдс.

Може би всички, а може би и никое от тях не бе дете на Сенатора. Четирима вече не бяха сред живите. Две вече бяха станали баби или прабаби. Никой от тях не бе претендирал за бащинството на Сенатора.

Името, което Уинифред очакваше, на което се надяваше, от което се страхуваше, не беше в списъка.

Тя върна листа на Карли.

— Продължи да проучваш. Родените деца са повече от включените в списъка.

Карли опита да възрази, но размисли.

— Защо Силвия не се е развела със Сенатора? — попита тя, докато прибираше списъка.

— Защото беше католичка. А и за да се запази земята. За Андрю.

— После Андрю е загинал и тя е получила удар.

— Не — успя да каже Уинифред. — Опита се да… убие Сенатора. Би се е него. Оцеля. Но мозъкът й — не.

Карли и Дан замръзнаха на местата си. Нямаше нищо, нито дори намек за това в семейните документи и в епикризите на лекаря след така наречения удар на Силвия.

— Мили боже! — промълви Карли. — Вие как сте…

— Как съм научила? — прекъсна я Уинифред.

— Да.

— Той ми каза — за да я оставя да умре. И защо.

— Но не сте го направили — каза Карли.

Линията на устните на Уинифред бе твърде свирепа, за да се нарече усмивка.

— Той я доведе до това положение. Това е земята на Кастийо. Винаги е била.

— Разбира се — кимна Карли предпазливо, опитвайки да успокои все по-развълнуваната старица. — Сенатора е мъртъв и земята ще бъде наследена от сина на Силвия, който е колкото Кастийо, толкова и Куинтрел.

Лицето на Уинифред потъмня и тя се закашля силно, напрягайки се да си поеме дъх.

Д-р Сандс нахлу в апартамента.

— Край на приказките, госпожице Уинифред. Говоря сериозно. — Той се наведе и намести кислородната маска, която тя беше свалила преди час. — Ако трябва, ще ви откарам в болница против волята ви. Губернаторът е на същото мнение. Ако трябва, ще извикаме съдия, който да ви обяви за неспособна да се грижите за себе си.

Уинифред прониза доктора с изгарящ поглед и продължи да се бори да овладее дишането си.

Карли реши да събере документите и снимките, но откри, че Дан вече го е направил. Двамата бързо излязоха от стаята, оставяйки Уинифред и доктора да се оправят със сблъсъка помежду си.

— Трябваше първо да я попитам за старите испански документи — съжали Карли.

— И други хора могат да четат на староиспански. Уинифред е единствената останала жива, която помни семейство Куинтрел от втората половина на двайсети век.

— Ами губернаторът? Той също е жив.

— Той навярно знае по-малко за семейството си от теб. Джош Куинтрел не си идваше вкъщи дори за Коледа.

— Значи Силвия се е опитала да убие Сенатора — каза Карли. — Чудя се какво я е провокирало.

— Може би е открила, че той има незаконородени деца, макар много добре да е знаел как да предотврати това. Ще проверим рождените дати около този период. Всички раждания, не само на вероятните му копелета.

Бръмчене на хеликоптер извести, че макар да бе пропуснал повечето празници на семейството, губернаторът щеше да присъства на траурната служба за Силвия.

Карли се запита защо.

— Защо какво? — попита Дан.

— Извинявай, не знаех, че съм го казала на глас. — Дан изчака. — Защо си прави труда да дойде тук в крайна сметка? — обясни Карли. — Родителите му са го изпратили в училище с целогодишен пансион, когато е бил на седем, и изобщо не са го погледнали до смъртта на брат му.

— Джош е син на Сенатора до мозъка на костите — изтъкна Дан.

— Какво значи това?

— Политиката е в кръвта му. Последното нещо, което един политик би направил, е да пропусне погребението на майка си.

— Брей, имаш много жизнерадостен поглед върху човешката природа — каза Карли.

— Какво общо има жизнерадостта с това?

— Нищо.

— Позна — усмихна се Дан мрачно.

Той остави кашоните с материали и снимки, после й направи знак да мине пред него в следващата стая, мястото, където Силвия бе прекарала толкова много от живота си. Уинифред бе пожелала възпоменателната служба да се проведе тук. Никой не бе възразил.

Може би никой не го беше грижа. Със сигурност гостите не бяха хапнали много от приготвената храна, въпреки апетитно подредените хапки, стъклените чаши за кафе, кристалните чаши с вино. Възхитителна геометрична фигура беше оформена от съвсем малки купички без дръжки, като турски чашки за кафе, наредени върху старинен сребърен поднос. Очевидно чашките бяха предназначени за по-късен момент от церемонията, защото върху тях бяха опънати две червени панделки във формата на кръст. Тежкият сатен на панделките контрастираше с негланцираните, неукрасени глинени чашки и поставената наблизо малка негледжосана глинена кана. Глината изглеждаше съвсем на място до редицата от светци, които гледаха от околните стени.

Карли отмести поглед от примитивните, почти първобитни дървени фигури на светци. Имаше нещо в ръчно издяланите светци, което я караше да се чувства неловко по същия начин, по който й въздействаше изкуството на маите.

В камината в ъгъла гореше огън, сякаш да се противопостави на мрачното потисничество на светците.

Мелиса, Пийт, Алма и Лусия вече седяха на четири от сгъваемите столове в дъното на стаята. Други три стола бяха подредени край тихо горящата камина. Карли предположи, че те са за семейството, така че се отправи към Мелиса и вечно намусената Алма. Лусия кимна и се усмихна на Карли. Чувствайки се много неловко, Карли отвърна на усмивката й и седна на един празен стол. Дан се настани до нея. Дори и той да се чувстваше не на място, това изобщо не личеше от изражението му.

След няколко минути д-р Сандс докара Уинифред на инвалидна количка и я настани до столовете отпред. Натисна спирачките на количката, провери кислородната маска и бързо се върна в дъното на стаята. Без да каже и дума на някого, той седна до Дан.

Губернатор Куинтрел влезе в стаята, ръкува се и си размени любезности с всички, освен с Карли и Дан. Това, което губернаторът каза на Пийт, видимо го изненада.

— Сигурен ли сте? — попита Пийт.

— Абсолютно. Реших, че си прав. Сега не е добър момент да се намалят даренията. Искам да се концентрираш единствено върху счетоводните документи на ранчото, за да са готови за продажбата.

— Вече има ли някой заинтересован? — попита Пийт.

— Неколцина. Не се случва често толкова голямо ранчо да излиза на пазара. Всички, от строителни предприемачи до екологични организации са се наредили и ми размахват пари. Кажи на Мелиса да започне да опакова по-дребните неща от къщата и да ги изпраща в Санта Фе.

После губернаторът седна на най-близкия до Уинифред стол, пренебрегвайки другите празни столове. Погледна към свещеника и му кимна рязко.

Свещеникът отиде при камината и се обърна към стаята.

— Събрали сме се тук днес, за да поменем доблестния дух на…

След като слуша трийсет секунди, Карли реши, че пасторът не е имал достатъчно време да плячкоса мъртвите поети заради Силвия или навярно само смъртта на Сенатора според него изискваше такъв високопарен език. Днес свещеникът се придържаше стриктно към шаблонните и банални изрази.

С лека въздишка Карли се съсредоточи върху това да запамети атмосферата в стаята, за да може да я възпроизведе в историята, която щеше да напише. Някой беше донесъл пресни борови клони й ги беше поставил върху покритата с лен маса. Клонките бяха подредени около поднос с единайсет чашки. Светците присъстваха на масата и надничаха от всевъзможни ъгълчета на стаята. Ярките цветове и мрачните им черти подчертаваха грубата мощ на статуите.

Но колкото повече стоеше там Карли, толкова по-малко харесваше вида на примитивните фигури на светци. Спомни си нещо, което Дан й беше казал за каещите се, които се бичували, за да възпроизведат мъките на Христос. Запита се дали семейство Кастийо почита онези малки параклиси край пътищата, които тя беше забелязала, докато караше през селската част на Ню Мексико, дали тези хора се опиваха от мрачната сила на светците, приличащи на призраци.

Дан долови как Карли леко потрепери и проследи погледа й. Светците, които гледаха от рафта над камината, от стените и масата, според някои бяха просто колекция, а според други — примитивно изкуство. Който и да беше събрал или създал тези фигури, бе привлечен от ужаса и болката на мъченичеството, което предшестваше светостта. По-малко гротескни от водоливниците, по-сурови от обикновените изображения на разпятието, светците витаеха като духове в стаята и описваха болката, предателството и смъртта много по-красноречиво от вялите думи на свещеника.

Дан съзнателно сплете пръстите си с тези на Карли и ги стисна леко, показвайки й мълчаливо, че е до нея. Тя го погледна бързо и също стисна пръстите му. Не знаеше защо светците я притесняват, само знаеше, че я карат да се чувства зле.

Най-после пасторът затвори Библията си и отиде при губернатора, а после и при Уинифред и им каза нещо твърде тихо, за да бъде чут от останалите.

— Само още няколко минути — прошепна Дан до косата на Карли.

Тя кимна.

Малко непохватно Уинифред освободи спирачката на количката си и се обърна с лице към стаята. Кимна веднъж.

Алма се изправи, бързо отиде да махне панделките и взе подноса с малките кафени чашки.

Карли видя, че чашките са пълни до горе с нещо прекалено гъсто, за да бъде кафе, но също толкова тъмно на цвят. Сега имаше девет чашки, не единайсет. Бяха разположени във формата на диамант. Тя предположи, че липсващите чашки са били за двамата отсъстващи Куинтрелови, но не беше сигурна. Във всеки случай тази част от церемонията определено бе по-скоро езическа, отколкото християнска.

— Ние, Кастийо, имаме традиция да осигурим отиването на душата при Бог. — Уинифред замълча за момент, за да вдиша от кислородната си маска, после продължи: — Тази традиция е започнала преди хиляда години като чаша за изпроводяк на умрелия. — Ново вдишване. — Но сега чашата не е голяма. Сегашните вкусове намират старата напитка за горчива. — Пак вдишване. Гласът й укрепна и почти прозвуча заповеднически: — Но все още я пием. Докато я пием, се молим за умрелия. Всяка изпита капка, всяка молитва помага на моята обична сестра. Всяка неизпита капка кара дяволът да се усмихва.

Алма предложи единия връх на диаманта на Уинифред. Тя взе чашката, пресуши я, обърна я с дъното нагоре, за да покаже, че е празна, и я върна на мястото й на подноса. После събра длани за молитва. Алма отиде при губернатора и му показа с жест следващата редица от диаманта. Той погледна боязливо малките чашки, после повтори действията на Уинифред и взе една от тях. Вкусът явно бе ужасен, защото той видимо се напрегна, за да не изплюе напитката. Направи гримаса, преглътна, обърна чашката е дъното нагоре и я постави на мястото й на подноса.

Алма продължи нататък сред малката групичка, следвайки указанията на Уинифред. Поднасяше чашките и чакаше да й ги върнат изпразнени и обърнати наопаки, за да се възпроизведе диамантът. Карли се стегна, защото наближаваше нейният ред.

— Не опитвай вкуса му — каза Дан тихо в ухото й. — Просто го метни към гърлото си и преглътни.

— Правил ли си това и преди?

— Не, но съм седял на някои странни събирания.

Алма се озова пред тях. Бяха останали три недокоснати чашки, образуващи триъгълник. По стар навик Дан посегна към дъното на триъгълника и сам си избра чашка, вместо да вземе тази, която Алма му подаваше. Тя опита да възрази, че от диаманта трябва да се взема по реда, започнат от губернатора.

Беше твърде късно. Дан вече бе глътнал съдържанието на чашката. Обърна я, за да покаже, че е празна, върна я на мястото й и затвори очи.

Алма погледна Уинифред, която я бе инструктирала как да изпълни ритуала. Очите на старата лечителка бяха затворени. Мелиса, която бе повторила указанията на Уинифред, още се бореше с горчивия вкус в устата си и не бе забелязала, че нещо не е наред. С въздишка на облекчение, че нарушението на ритуала не е било забелязано, Алма приближи подноса към Карли.

Оставаха две чашки.

Представи си, че са сурови скариди, каза си Карли. Ако можеш да преглътнеш пълна уста със сополи, можеш да се справиш и с това.

Карли взе предпоследната чашка и успя да глътне течността, без да се задави.

Алма взе последната чашка, пресуши я, потрепери силно и отново седна на мястото си.

В стаята цареше такава тишина, че според Карли всички чуваха как езикът й стърже по зъбите, докато тя се опитваше да се отърве от горчивия вкус. Слава богу, че по-големите чаши са излезли от мода. Не би могла да преглътне за втори път.

Звукът на хеликоптер, който се готви за излитане, оповести края на събирането, поне що се отнасяше до губернатора. Той се ръкува с хората наоколо — този път дори с Карли и Дан — и замина.

Двамата отидоха при Уинифред, видяха, че тя още се моли за сестра си, и изчакаха.

Чакаха дълго. Когато старата жена най-после вдигна глава, д-р Сандс и свещеникът вече си бяха тръгнали. Само хората от персонала бяха останали в стаята.

Сълзите в очите на Уинифред накараха Карли да осъзнае колко безплодни са думите. Но те все пак трябваше да бъдат изречени, все пак трябваше да бъдат чути, макар всички да знаеха, че думите не могат да опишат празнотата, която смъртта оставя след себе си.

— Много съжалявам — каза Карли нежно.

Уинифред кимна.

— Утре.

Карли разбра, че Уинифред не желае да говори сега, но не беше и очаквала нещо друго.

Дан не каза нищо, докато не излязоха от апартамента. Наведе се, вдигна кашоните със снимки, които бе оставил пред вратата, и се обърна към Карли.

— Не искам да оставаш сама.

Карли не отговори поради простата причина, че и тя не бе особено въодушевена от идеята.

— Никой не знаеше, че колата ми е оправена, докато не се появих тук, така че… — Тя сви рамене.

— Така че никой не е имал достатъчно време да се развихри с плъхове и боя, така ли?

Тя кимна.

— Глупости.

— Хей, нали провери стаята ми и не намери нищо.

— Това беше преди почти два часа.

— Всички бяха тук за службата. Както и да е, вече казах на Мелиса, че тази вечер ще се върна в града. Не ми се струва редно да оставам тук, когато хората в къщата таят такава скръб.

Дан знаеше, че Карли е права. Знаеше също, че не иска да я оставя сама, дори и докато тя кара малкия си джип надолу по планинския път. В тази част на съзнанието му, която предвиждаше нещата, се оформяше нещо, което още не можеше да изкаже с думи, но което със сигурност не му харесваше.

Той изруга тихо и я последва към входната врата.

— Знаеш ли какво ми трябва точно сега? — попита Карли.

— Четка за зъби?

— Няма чак толкова големи. — Тя се намръщи и преглътна нещо кисело, което се опитваше да изскочи от гърлото й. Каквато и да бе тази отвара, стомахът й не бе очарован от нея.

— В камиона имам вода — каза той. — Веднага щом се отдалечим, можеш да си направиш гаргара и да изплюеш каквото успееш.

— Четеш мислите ми. Това винаги ми е харесвало у теб.

— Ще ти го напомня.

Той закрачи редом е нея в ледената нощ към джипа й. Хеликоптерът на губернатора излетя, завъртя се около невидима ос и набра скорост над долината.

Карли огледа ранчото. Къщите можеха да бъдат построени и после изоставени. Животните се раждаха, порастваха и ги продаваха. Долината бе разоравана и засявана или оставяна пуста, а планините наблюдаваха всичко, без да се променят. Земята оцеляваше. Хората — не. При всичкото им могъщество, което Сенатора и жена му бяха притежавали приживе, след смъртта им не оставаше нищо, освен ранчото.

За пръв път Карли започна да разбира маниакалната загриженост на Уинифред за земята на Кастийо.

— Какво? — попита Дан.

— Мислех си… — Той изчака. — Нищо не е останало от семейството на Уинифред и техните амбиции, освен земята — каза Карли, докато се приближаваха към джипа й. — Ранчото е най-възможната проява на безсмъртие за семейство Кастийо, а губернатор Куинтрел го е обявил за продан.

Дан кимна, поиска да каже нещо, после се отказа. Нямаше нужда Карли да научава това, което той вече знаеше. Заради безсмъртието хората убиваха.

— Ела вкъщи с мен — каза рязко той. — Остави джипа си тук. Аз ще те докарам утре сутринта. Не искам да бъдеш сама.

Тя опита да възрази, после видя сенките и настойчивостта в очите му. Мълчаливо се обърна и тръгна към камиона му.

35

Покрайнините на ранчото „Куинтрел“

Четвъртък вечерта

Не бяха пътували по пътя дълго, но Карли осъзна, че ще повърне, ако камионът на Дан подскочи още веднъж на заледените коловози. Тя трескаво отвори прозореца от своята страна. Движеха се по виещата се част на пътя към ранчото, където той напускаше долината и се провираше по далечната страна на клисурата Кастийо Ридж. Под колата не се виждаше нищо, освен мрак, над главите им имаше само звезди.

Дан я наблюдаваше внимателно. Знаеше как се чувства тя. И неговият стомах не беше доволен от билковата отвара в малките чашки. И той чувстваше, че му се гади и е леко замаян. Ако станеше по-лошо, трябваше да спре и да повърне всичко.

— Дан… — Гласът на Карли бе съвсем дрезгав. Виеше й се свят. Въпреки полъха на студения въздух по лицето й стомахът й се преобръщаше. — Спри!

Дан натисна спирачките, без да пита защо. Не се налагаше. Тя беше бледа и се потеше, главата й се поклащаше несигурно.

Карли успя да разкопчае предпазния колан, но пръстите й не успяха да напипат дръжката на вратата. Дан я издърпа през седалката и я изкара навън от своята страна. Тя го бутна настрани, падна на колене и длани и започна да повръща отново и отново. Накрая опита да се изправи. Коленете й не се подчиняваха.

— По-бавно, скъпа — каза Дан, като потискаше собственото си гадене и замаяност, защото искаше да й помогне. После тренингът си каза думата.

Повърни, глупако. Отровени сте.

Той коленичи в снега до нея и също повърна неколкократно, освобождавайки се от прощалната отвара. Главата му се въртеше, но коремът му веднага се почувства по-добре. Той изтри устата си с шепа сняг, изплю и изчака.

Повече не му се гадеше.

Карли нямаше този късмет. Тя пак повръщаше и се огъваше, въпреки че бе на колене. Той я задържа да не падне, прихвана главата й и направи всичко, което се сети, за да й помогне да повърне съдържанието на малката чашка.

Предположението му беше за опиум или хероин. Част от обучението му изискваше да взема различни наркотици, за да опознае границите си — или да разбере какво става, ако някой ти сипе нещо в кафето. След като приключи с това обучение, Дан се чудеше защо хората харчат толкова пари, за да прецакват мозъка и тялото си.

Най-после Карли спря да повръща.

— По-добре ли си? — попита я той загрижено.

Тя опита да отговори. Не можа. Още й се виеше свят. Опита да фокусира погледа си, но очите й не се подчиняваха. Опита да се хване за Дан, но пръстите не я слушаха. Тялото й искаше единствено да спи, точно сега, завинаги.

Сърцето на Дан спря, когато Карли припадна в ръцете му. Той я отнесе до камиона, подпря я на предния капак и провери пулса й.

Слаб, по-бавен, отколкото трябваше да бъде.

Също и дишането й.

По дяволите!

Главата й се отпусна върху гърдите му. Той хвана брадичката й, повдигна единия й клепач и видя свита зеница. Отвори устата й. Въпреки скорошното повръщане езикът й беше сух. Цветът на устните й клонеше по-скоро към синьо, отколкото розово. Карли имаше всички симптоми на свръхдоза опиум.

Нямаше смисъл да я кара да повръща, в стомаха й не бе останало нищо. Майката природа се бе погрижила за нежелания товар. Най-близката болница беше твърде далече, а той щеше да бъде проклет, ако позволеше на някой от ранчото да докосне Карли.

Някой бе отровил и двамата.

Но Дан беше много по-едър и можеше по-лесно да се справи с наркотика, без да се поддаде. А Карли я беше повалил като падаща сграда.

И тя оставаше в развалините.

Страхът завладя Дан с вълна от адреналин, който го накара да забрави собствената си замаяност и забавени реакции. Той дръпна Карли настрани от камиона, обви ръка около нея и опита едновременно да върви и да я разтърсва, за да я събуди. Трябваше да я движи, докато тялото й се справеше с остатъците от наркотика, които тя не бе успяла да повърне.

Тя висеше на ръката му и се изплъзваше.

— Карли!

Главата й клюмна.

Дан грабна косата й със свободната си ръка, вдигна лицето й към себе си и извика:

— Карли! Трябва да се събудиш и да ходиш. Хайде!

Клепачите й трепнаха. Главата й се повдигна несигурно.

— Дан?

— Тук съм, Карли. Някой ти е дал опиат. Ти повърна повечето от него. — Надявам се. — Сега трябва да стоиш будна, докато дишането ти се оправи. Върви, скъпа. Ще бъда с теб през цялото време.

Тя чуваше, че някой й говори някъде отдалече. От много далече. Като в сън. С известно усилие разпозна гласа на Дан. Колкото и пъти да му повтаряше да се махне, той не спираше да й крещи, за да й пречи да заспи.

Накрая краката й бавно започнаха да усещат ритъма на ходенето. Не можеше да стои права сама, но поне можеше да задържи краката под себе си за известно време.

— Точно така, Карли. Браво. Браво. Много по-добре. Дръж се за мен, скъпа. Побеждаваме.

Тя бавно започна да усеща краката си, вкочанени от студ, тялото си, по-тежко от мокър пясък. Не разбираше как стои изправена. После осъзна, че не стои права, не на истина. Дан я подкрепяше и в същото време я насилваше да слага единия крак пред другия.

— Върви, любов моя — каза той, като докосваше с буза косата й. — Просто върви. Аз ще се грижа да пазим равновесие. Така и моята глава се прояснява.

Карли отвори очи и разбра, че това не е сън. Дан почти я носеше на ръце нагоре от едната страна на замръзналия път и после надолу от другата страна. Камионът се наклони към нея. Не, камионът си стоеше неподвижно. Тя самата се накланяше. Но с всяка крачка, с всеки удар на сърцето си се чувстваше все по-добре.

— Когато пипна шибания страхливец, който ти е причинил това — продължи Дан, — ще му покажа номера на колумбийците — направо ще му клъцна топките.

Тя облиза сухите си устни с език, който бе почти също толкова сух.

Дан рязко спря.

— Карли, чуваш ли ме?

— Да.

Той я прегърна бурно, с което й показа колко е бил разтревожен. Лицето му бе заровено във врата й и той я притискаше със силата на отчаянието. Кожата му бе влажна.

— Какво… — Тя преглътна сухотата в гърлото си.

— Някой е сипал опиат в нашите чашки. Аз повърнах, преди да започне да ми действа. На теб ти подейства по-силно, но и ти повърна достатъчно, за да се спасиш.

— Опиат? Например хероин ли?

— Да.

Тя пак преглътна. Най-после в устата й се завръщаше малко влага. Главата й се въртеше само от време на време. Чувстваше се сякаш е била пребита с чорап, пълен с пясък. Вкусът в устата й би задавил и скункс.

— Искаш да кажеш, че хората плащат, за да се чувстват така? — попита тя невярващо.

Той се подсмихна.

— Повечето хора не вземат достатъчно, за да им стане зле. Само се замайват и им става леко на главата.

— Повече никога няма да се доближа до тази гадост.

— И този път не си го направила доброволно.

Тя се облегна на него.

— Още се чувствам несигурна.

— Да, знам за какво ми говориш. — Той провери пулса й и се вслуша в дишането й. — Ще се оправиш.

— Благодарение на теб.

Дан се опитваше да не мисли за това. Ако Карли бе сама, когато наркотикът бе започнал да действа, тя щеше да излезе от пътя и да умре, след като колата се прекатури десетки метри по-долу. Дори и да беше осъзнала, че нещо не е наред, и да слезе от колата, за да повърне, тя нямаше да успее после да се качи обратно в нея. Щеше да припадне и да умре от замръзване, преди някой да забележи липсата й.

Тя въздъхна и се облегна още по-силно на него.

— Извинявай, че съм такава глезла.

— Глезла? — Той повдигна глава и я погледна. — Ти не разбираш, нали?

Тя го изгледа.

— Можеше да умреш — каза той ядосано. — От свръхдоза. Или като паднеш с колата в пропастта. Или като припаднеш и умреш от замръзване. Ти си избери. Точно това ти е замислил онзи, който е напълнил чашата ти с наркотика.

— Може би не ми понесе на стомаха…

— Глупости, скъпа — прекъсна я той сърдито. — Пълни глупости. Знам какво причиняват опиатите. Ние сме дрогирани.

Бялата пара, която излизаше от устата му, приличаше на дим.

— Аз не живея в свят, където хората се опитват да ме убият — каза тя тихо. Още се чувстваше сънлива, но под повърхността бе просто уплашена. Поне адреналинът беше полезен — започна да разсейва мъглата от мозъка й. — Хората може да ме плашат и да опитват да ме прогонят, но не се опитват да ме убият. Освен това всеки би могъл да вземе чашката, от която пих аз. Можеше да я изпиеш ти.

— Така и трябваше, но аз прескочих реда. Аз взех дозата на Алма.

Карли примигна.

— А?

Той започна да обяснява как бе взел последната чашка вместо една от предпоследния ред.

— Няма значение. Ти още не си в нормално състояние. Мислиш ли, че ще можеш да седиш в камиона, без да заспиш, или искаш да походим още?

— Продължавай да ме плашиш. Адреналинът ми помага да се съсредоточа.

— Адреналинът. — Той се усмихна, наведе глава и ухапа врата й изключително внимателно. Ръката му се плъзна надолу към бедрата й, погали ги, стисна ги, после я придърпа към себе си.

От устата й се откъсна стон. Сърцето й се забърза. Дишането й стана по-дълбоко.

— Как се справям с осигуряването на адреналин? — по пита той след малко.

— Получава се претоварване. — Тя обви ръце около врата му и потрепери. — Сериозно претоварване. Направи още нещо.

— Време е да се връщаме в камиона. Замръзнала си.

Тя се засмя.

— Малко вкочанена по краищата, но не замръзнала.

— Трепериш.

— Не от студ.

Дан притвори очи и си пое дълбоко дъх.

— Аха. Връщаме се в камиона.

Тя зарови лице във врата му.

— Сигурен ли си?

— Ще видим колко ще си закачлива, след като посетим спешното отделение.

— Какво спешно отделение?

— Това, в което ще те заведа веднага щом стигнем до града.

— Забрави.

Той отвори вратата на камиона от страната на пътника, настани я вътре и закопча колана й.

— Ако бях пила твърде много вино и после бях повърнала, щеше ли да ме водиш в болница?

Без да отговори, той затвори вратата и заобиколи от другата страна на камиона.

— Е? — настоя тя, когато Дан се качи и затръшна вратата. — Щеше ли?

— Не, освен ако не беше припаднала — каза той е неохота.

— Ха! Учил си в колеж. Колко от приятелчетата ти са повръщали, припадали и са се събуждали на другия ден с най-ужасния махмурлук на света?

— Известен брой.

— Колко от тях си водил в спешното?

Дан запали двигателя.

— И аз така мислех — не се отказа Карли. — Освен това какво ще обясниш на доктора — че сме изяли неподходящия кекс и нещата са загрубели?

— Мислиш си за хашиш или марихуана, не за опиати.

— Принципът е същият. Ако отидем на лекар, те ще открият следи от хероин или каквото там е и ще трябва да обяснявам на шерифа как е попаднало в тялото ми. Представи си как ще реагира той, като му кажа: „Уф, трябва да е бил в онзи прощален тост за Силвия. Нали познавате Куинтрелови, известни са с това, че дрогират гостите си, всичките до един“. Той ще ме арестува на секундата. После няма да мога да работя по историята, което всъщност е целта, нали?

Дан имаше желание да блъсне нещо в кормилото — главата й, своята глава или и двете.

Тя беше права, но това не му харесваше.

Без да каже нищо, той подкара камиона по пътя, като се оглеждаше за светлини от фарове зад себе си. Нищо, само тъмнина. Веднага щом пътят позволи, той се отклони и даде на заден в гората. Щом се увери, че ще може да вижда пътя, но него няма да го виждат, изгаси колата. Тъмнината ги обгърна.

Карли се наведе напред и се взря през стъклото.

— Какво наблюдаваме? Състезание между подводници ли?

Той се усмихна и поклати глава.

— Явно бързо си възвръщаш дръзкия език.

— Благодарение на теб. — Тя опита да спре прозявката си. — Като се изключи, че ми се спи, иначе съм добре. Имаш ли още вода?

Дан бръкна под седалката и извади пълна бутилка.

— Кажи ми, ако започне да ти се гади.

— Ти си незаменим като болногледач.

— Това е дарба. — Дан се облегна, наблюдавайки спътничката си с ъгълчето на окото си. Основно вниманието му бе насочено към пътя.

След известна борба Карли успя да отвори бутилката. Отпи глътка, остави водата да отмие лошия вкус от устата й, после я изплю през отворения прозорец. Третия път, когато направи това, вкусът в устата й започна да прилича на обичайния си. Тя отпи и преглътна предпазливо. Още една малка глътка. Още една.

— Добре ли си? — попита той.

— Засега. Не е като след преливане. Не ми става по-зле като пия вода.

Той чакаше.

След една последна глътка тя затвори шишето.

— Да видим как ще ми подейства.

— Добра идея. — Дан насочи цялото си внимание към пътя. След пет минути отново погледна към Карли. — Добре ли си?

— Още съм сънена. Но не като преди. Мога да остана будна.

Провери пулса й. Бавен, но нищо тревожно. Просто бе много, много отпусната. Той завъртя ключа на контакт, за да може да затвори прозореца й.

— Ето — каза той. — Поспи, ако искаш. Сега е безопасно.

— Искаш да кажеш, че няма да ми скочиш?

— Сега? Не.

— По дяволите. Тогава защо стоим да мръзнем тук?

— Развесели ме.

— Но…

— Наистина ли искаш да знаеш? — попита той.

— Да.

— Чакам да видя кой ще дойде.

— И сама се досетих. Но защо?

— Някой може да е любопитен каква работа е свършил наркотикът. Или може да дойде да довърши работата, ако още сме… — Той сви рамене.

Живи.

Никой от двамата не го изрече на глас.

И двамата си го помислиха.

36

Ранчото „Куинтрел“

Четвъртък вечерта, късно

Уинифред не обръщаше внимание на забавените реакции на тялото и ума си, на загубената заради наркотика сила, която тя не можеше да си позволи да загуби.

Кой беше? Кой ни е дрогирал? Защо?

Въпросът тормозеше главата й така, както болестта тормозеше тялото й.

Може да е бил всеки. Откакто докторът ме докара в стаята, аз стоях с гръб към бутилката с прощалния тост. А може да е бил сложен в празните чаши. Всеки. Абсолютно всеки.

С рязко движение на главата старицата преглътна стимуланта, който си бе приготвила, веднага щом разбра какво се е случило. Докато фалшивата сила навлизаше в тялото й, тя изостави старите въпроси и си зададе един нов.

Кой не може да ни е дрогирал?

Това бе човекът, на когото щеше да довери изпращането на пликовете.

Със стабилен ритъм на сърцето си и несигурни ръце тя се придвижи с инвалидната количка по широките коридори на къщата до кабинета на Сенатора. Не виждаше картините и скулптурите, скъпите украшения от едно минало време; мислеше единствено за членовете на домакинството, за хората, които имаха достъп до нейните билки, и за тези, които нямаха.

Нищо не се променяше. Все още би могъл да е всеки. Тя трябваше сама да се погрижи за копирането и изпращането.

Отвори вратата на кабинета и бутна количката си напред. В другия край на стаята старомодният часовник тиктакаше между снимките на Сенатора, очите му — загледани усмихнато в обектива, а ръцете — вечно готови да сграбчат нечий женски задник.

Трябваше да го убия преди години.

Но не го беше убила. Страхуваше се от сина му, страх, който се бе оказал съвсем основателен.

Тя се приближи до бюрото. Всичко, от което се нуждаеше, беше там — копирната машина, компютърът, канцеларските материали… Мелиса поддържаше кабинета, сякаш Сенатора още е жив, сякаш още можеше да диктува писма и да наблюдава как ги печатат. Различни документи, които щяха да бъдат изпратени — сметки, чекове, поръчки за доставки, — лежаха струпани върху полираната дървена табла в ъгъла на старото бюро, а на друга купчина, както винаги, бе пощата на ранчото.

Уинифред включи копирната машина и се зае за работа, размножавайки стария документ, който беше извадила от една заключена кутия, скрита в стаята й. Когато приключи с копирането, изключи машината и се обърна към бюрото. Инвалидната количка малко я затрудняваше да достига навсякъде, но старицата нямаше избор.

Страничното чекмедже заяде, но тя продължи да дърпа и накрая то се отвори със скърцане. Уинифред съзнателно преброи три плика с логото на ранчото „Куинтрел“ и започна да ги адресира. Във всеки от пликовете постави по едно копие от стария документ. Поколеба се, после постави разписката от пратката с ДНК пробите в плика, предназначен за Каролина Мей. Постави в този плик и оригиналния документ, като безмилостно сгъна крехката хартия.

С премерени движения, които контрастираха с трескавото биене на сърцето й, Уинифред затвори пликовете и им сложи марки. После внимателно разбърка трите плика с обичайната изходяща поща на ранчото, оправи купчината да изглежда недокосната и я остави на таблата. Който и да ги занесеше в града утре сутрин — някой от братята Снийд, Алма или Лусия — нямаше да забележи допълнителните писма.

Уинифред се поколеба, но не можа да устои. Искаше синът на Сенатора да научи. Искаше той да разбере, че тя е победила. Мрачно набра мобилния телефон на губернатора. Той отговори след четири позвънявания.

— Какво има, Пийт? — попита Джош. — Още проблеми с отчетите ли?

— Не е Пийт — каза Уинифред. — Но имаш повече проблеми от счетоводните баланси на ранчото.

— Уинифред? Да не е станало нещо лошо?

— Не, нещо хубаво. — Тя се закашля, но успя да си поеме дъх. — Най-после ще има справедливост.

— Виж, късно е. Трябва да редактирам речта си, да хвана самолета след четири часа и още ми е зле от онова, което…

— Късно е, няма спор — прекъсна го тя. — Късно е за теб и за плановете на Сенатора. Аз ги оправих, погрижих се и за теб. — Искаше да се засмее, но се боеше, че смехът ще прерасне в кашлица.

В другия край на линията Джош стисна основата на носа си, отърси се като куче, което излиза от водата и се зачуди какво, по дяволите, става. Дали старицата не бе превъртяла окончателно?

Точно това ми трябва сега — шантава леля.

— Уинифред — каза той рязко, — говориш безсмислици. Кажи на Мелиса да се обади и…

— Прабабата на Силвия, майката на Изобел, е била ясновидка — каза Уинифред, като пренебрегна опита на Джош да вземе думата. — Тя е знаела, че земята не може да бъде поверена на Сенатора. Накарала го е да подпише документ, с който той се съгласява да…

— Изобел? Коя Изобел? — попита Джош нервно. — На къде изобщо биеш?

— Кастийо — каза през зъби Уинифред. — За брака между Кастийо и Куинтрел.

— Това е било много отдавна, много преди Сенатора да се роди. Как би могъл някой да решава дали може или не може да повери нещо на човек, който ще се роди след четирийсет години?

Уинифред си пое леко и предпазливо дъх. Трябваше да се съсредоточи, за да я разбере губернаторът. За да осъзнае той, че тя е спечелила.

— Подписали са предбрачен договор — каза Уинифред. — Силвия и вторият Куинтрел. Едно от нещата в това споразумение е, че само деца с кръвта на Силвия Кастийо могат да наследят земята. Нейни деца, не негови.

— И какво искаш да кажеш с всичко това? — попита саркастично Джош. — Силвия и Сенатора имаха деца и само едно от тях оцеля. Това съм аз. Аз наследих ранчото и целият този разговор е безсмислен.

— Можеш ли да го докажеш? — попита Уинифред е дрезгав, но триумфиращ глас. — Можеш ли да докажеш, че Силвия Кастийо Куинтрел е твоя майка?

— Разбира се, аз…

— Не, не можеш — прекъсна го Уинифред с глас, който трепереше от победата, от гнева и болестта. — Ти си Кастийо, колкото аз съм Куинтрел.

— Ти си се побъркала. Не ме карай да го доказвам и да те пратя под ключ в лудницата. Не вярвам да искаш да прекараш времето, което ти е останало, в усмирителна риза и стая с тапицирани стени. А точно това ще се случи, ако продължиш да разправяш тези небивалици.

Губернаторът затвори, преди Уинифред да успее да каже и дума повече.

Ти си се побъркала. Не ме карай да го доказвам и да те пратя под ключ в лудницата.

— Можеш да ме заплашваш и да ме гониш като досадна муха — каза Уинифред в слушалката, — но не можеш да направиш същото с Джанет Дикстра.

Тази мисъл накара Уинифред да се усмихне, после да се засмее, после да се закашля, докато съвсем премаля. Излизането от кабинета се оказа по-трудно от идването тук. Уинифред чувстваше възрастта, греховете и болестта като хиляди кървящи рани, през които изтичаше силата й, а също и гневът и омразата. Смъртта идваше при нея в тялото на гарван, който се рееше от вятъра. Не знаеше кога ще дойде, но беше сигурна, че ще е скоро.

Ако пневмонията не я убиеше, щеше да го направи синът на Сенатора.

37

Таос

Петък сутринта

Карли се събуди от първите лъчи светлина, които се промъкнаха покрай завесата в спалнята на Дан. За момент се почувства объркана от топлата тежест покрай лявата й страна и през кръста й. После си спомни какво се беше случило предната нощ.

Част от нея още не можеше да повярва, че някой желае смъртта й.

По-голямата част вярваше.

И това изобщо не й харесваше.

— Будна ли си, сладурче? — попита нежно Дан.

Усети дъха му върху косата си.

— Да.

— Как се чувстваш?

— Като себе си. Общо взето.

Ръката му се пристегна около кръста й и я придърпа по-близо. Той издаде нисък звук, когато тялото й се допря в неговото.

— Кое не ти е наред?

— Изплашена съм.

Той застина.

— От мен ли?

Тя погледна през рамо и съзнателно раздвижи ханша си до слабините му.

— Не.

— Добре. Щях да те пусна, ако се налагаше, но… — Той издиша продължително. — Искам те, Карли.

— Значи това в джоба ти не е огромна краставица? — полита тя иронично.

— Нямам никакви джобове. Нито дрехи.

— Странно. Аз също нямам.

— Ти даде тази идея.

— Така ли?

— Да. Ти реши, че трябва да се изкъпеш. В три часа през нощта. Стоя трийсет минути под душа. Изразходва всичката топла вода и въпреки това не успя да се стоплиш. — Той зарови глава в корема й. — После тръгна към леглото увита само с мократа хавлия.

— Трябва да е станало нещо по пътя. Това е твоето легло, не моето.

— Беше ти студено и беше тръгнала боса към стая, в която вероятно още има стъкълца по пода. Не можех да те оставя да си нарежеш краката, нали?

Карли се усмихна. Тя не беше искала да спи сама, но не беше готова да бъде нечие котенце за игра, дори и на Дан. Той не я беше притискал. Просто я беше увил в суха хавлия и я беше бутнал в леглото си, после се беше свил до нея, за да я топли… и тя беше заспала. По някое време през нощта хавлията й се беше развила.

— Като си легнахме — продължи Дан, целувайки топлия й врат, — не исках да се чувстваш по-съблечена от мен, така че си свалих дрехите.

Тя измърмори нещо, наслаждавайки се на усещането от тялото на Дан, което се притиска към нейното. Харесваше й как гъстата му коса се допира до кожата й. Харесваше й мирисът му.

Нямаше търпение да усети вкуса му.

Тази мисъл я стресна. Никога не се бе възприемала като особено чувствен човек. Харесваше мъжете, наслаждаваше се на физическите разлики между половете, но никога не бе попадала на мъж, без когото не би могла да живее. Но Дан събуждаше някакво горещо любопитство в нея. Искаше да разбере какво е да прави секс с него, как ще се държи самата тя в неговите прегръдки, дали горещината, която се трупаше в тялото й, накрая щеше да се отприщи.

— Сега си спомням — каза тя бавно. — Горещата вода свърши и ми стана студено и после електрическото одеяло ме сгря.

— Електрическо одеяло? Да не би току-що да ме обиди?

— Беше страхотно електрическо одеяло. — Той ухапа нежно рамото й. — Хей, по това време още не бях на себе си — посочи тя. — Просто предположих, че всичко топлещо е включено в контакта.

По-скоро усети, отколкото чу смеха на Дан.

— Значи затова не ме целуваше — каза той. — Не си искала да си напълниш устата с жици и изолация.

— Не, просто вкусът в устата ми беше ужасен. Дори адски лютите ментови бонбони, които ми купи, не можаха да премахнат гадния вкус в устата ми. — Тя направи гримаса. — Смътно си спомням, че пъхнах един ментов бонбон под езика си, преди да заспя. Което обяснява всичко.

— Напълно ме обърка. Какво обяснява?

Тя облиза устните си и преглътна. Всичко си работеше нормално, включително слюнчестите й жлези.

— Обикновено сутрин не се събуждам с дъх на фабрика за мента.

— Наистина ли? — Той повдигна брадичката й и я целуна бавно, опитвайки аромата. — Всъщност е градинска мента. Любимата ми.

— Сигурен ли си?

Той я целуна отново, наслаждавайки се на усещането.

— О, да. Сигурен съм.

— А не с обикновена мента? — Опушено златистите й очи пламтяха и го гледаха закачливо.

— Може би трябва пак да проверя вкуса.

Карли обърна лицето си към неговото.

— Може би трябва.

Той затаи дъх, когато усети как гърдите й се притиснаха към него.

— Сигурна ли си? — повтори въпроса й той.

— Напълно. Но не пия нищо, така че ще трябва да измислим нещо, докато не посетим аптеката.

— Да измислим нещо. — Усмивката му бе като целувката, бавна и гореща. — Може и да измислим, но аз си купих презервативи още след първия път, когато те видях.

Тя примигна.

— Трябва да съм ти се сторила много лесна.

— Ти беше като огън, а аз бях замръзнал до дъното на душата си. Нуждаех се от теб толкова много, че не можех да дишам. Все още е така.

Погледът и тонът му предизвикаха гореща вълна, която заля тялото й. Никой не я бе желал така, както я желаеше Дан. Карли протегна ръце към него, разбирайки в този момент, че и тя се нуждае от него по същия начин, без въпроси, без несигурност, с увереност, която изместваше всички съмнения в живота й.

— Искам те толкова много, че не знам какво да направя първо — призна тя дрезгаво.

Клепачите му се притвориха леко в чувствен рефлекс, който бе неконтролируем също като ускореното биене на сърцето му.

— Ела тук. — Той се претърколи по гръб и я дръпна върху себе си. — С теб ми е трудно да действам бавно.

— Карала ли съм те да си бавен?

— Искам да ти е хубаво. — Ръцете му обхванаха гърдите й и ги погалиха. — Искам да ти бъде по-хубаво от всеки друг път.

Копията на удоволствието пронизаха тялото й. Тя усети как я залива гореща вълна. Пръстите му изучаваха всяка гънка на тялото й, носейки й такава наслада, че тя вече не можеше да мисли, да вижда, да диша, усещаше само нужда, нужда, нужда да се слее с него.

Телефонът иззвъня.

Той не му обърна внимание.

Звънът продължи.

Дан протегна ръка да потърси слушалката на нощното шкафче.

— Какво?

— Просто исках да съм сигурен, че сте се прибрали благополучно — каза Гас. — Двама от гостите на траурната служба са свършили в спешното отделение. Очевидно е имало нещо в храната. За Уинифред е било доста опасно, защото и без това е слаба, но сега е стабилизирана. Губернаторът си е изповръщал червата, но се е съвзел и от ново се е посветил на кампанията.

Карли позна гласа на Гас. Тя се дръпна от Дан и легна до него. Той наклони телефона така, че и двамата да чуват разговора.

— Някой друг? — попита Дан.

— Алма и Мелиса също са били зле. Алма е била най-зле, почти е загубила съзнание, но Уинифред й дала нещо, преди самата тя да почне да повръща.

— Ами свещеникът?

— Той се е почувствал леко зле, но нищо повече. Също и Пийт. Лусия казва, че тя повърнала веднъж и толкова. Никой в ранчото не е бил болен, включително и жените, които са приготвили храната и питиетата. Същото се отнася и за братята Снийд, които са опитвали храната по време на приготвянето.

Карли потрепери и зави себе си и Дан. Той я дръпна до себе си и намести главата й до шията си.

— И ние с Карли бяхме зле, но вече се оправихме — каза Дан. — Ще проверят ли напитката от прощалния тост за Силвия?

— От нея не е останало нищо.

— Нито капка?

— Шишето го няма. Също и чашките. Една от прислужниците видяла Уинифред да ги чупи и хвърля в огъня. Казала, че е част от ритуала. Но това не трябва да се разчува — предупреди го Гас.

Дан погледна Карли. Тя кимна, нямаше да разгласи тайната.

— Какво каза шериф Монтоя? — попита Дан.

— Официално ли?

— Майната му на официалното.

— Аха — продължи Гас. — Монтоя каза, че старата знахарка е объркала нещо в отварата, сложила е нещо, което предизвиква повръщане, и затова на всички им е било зле.

— Така ли го третира? Като случайно отравяне?

— Изобщо не се споменава за отравяне. Според доклада е развалена храна. Може би дори грип.

— Ще ти кажа нещо неофициално — каза Дан.

Карли погледна навъсената физиономия на Дан и изчака Гас да отговори.

— Добре — съгласи се Гас с неохота.

— Не знам какво е поразило останалите, но ние с Карли бяхме погълнали солидна доза опиат.

Гас подсвирна тихо.

— Ти добре ли си?

— Аз имам достатъчно телесна маса, за да понеса дозата. Но Карли — не. Ако беше сама, щеше да припадне край пътя и да умре от замръзване. Някой е очаквал, че тя ще бъде сама.

Карли долови напрежението, макар то да не се усещаше в гласа на Дан. Усети как я побиват тръпки. Не й харесваше да си припомня колко близо е била до смъртта.

— Какво? — попита Гас. — Откъде си сигурен? Чакай. Забрави какво казах. Ти си като мама. Винаги знаеш какво е станало. Гадост, брат ми. Гадост. Защо му е на някой да причинява това на госпожица Мей?

— Някой не иска семейната история на Сенатора да се проучва и да излиза на книга. Откакто е пристигнала, й се случват разни неща. Заплахи, вандализъм.

— Да не казваш, че губернатор Куинтрел стои зад всичко това? — попита Гас предпазливо.

Самата Карли бе любопитна да чуе отговора.

— Той е на първо място в списъка ми — каза Дан. — Но трябва да има още някой, който работи с него.

— Защо?

— Той не е имал възможност да сипе каквото и да било в напитката, която Уинифред беше приготвила — обясни Дан.

— Сигурен ли си? От това, което каза лекарят, Уинифред е била на косъм. Ако тя умре, историята няма да бъде написана.

— Губернаторът не се е доближавал до шишето, освен когато изпи своята чашка. Впрочем Карли заяви категорично, че ще довърши историята, независимо от всичко.

Тя закима енергично.

— Не може да я довърши, ако е мъртва — изтъкна Гас. Дан изсумтя. — Какво мога да направя? — попита Гас.

— Направи списък на всички, родени в този окръг три години преди и след удара на Силвия. — После се сети за снимките и добави: — Също и мъртвородените, и жените, които са правили аборти.

Гас не каза нищо.

Дан погледна Карли и видя в очите й същия въпрос, който Гас не се сдържа да не зададе:

— Ще ми кажеш ли защо?

— Не знам.

— Не знаеш? Тогава откъде…

— Да кажем, че е предчувствие, ясно? — прекъсна го Дан.

— Предчувствие. Хайде, братле. Ти и жената със сребърния кичур ще ме побъркате. Сигурен ли си, че сте добре?

Дан целуна леко устните на Карли.

— Никога не съм бил по-добре.

— Тогава се обади на мама. Тя знае къде си бил. Вече всички знаят, че в храната е имало нещо. Ще се разтревожи, а е прекалено голям инат, за да ти се обади и да пита. Ще ти се обадя, когато направя списъка.

— Благодаря, И, Гас…

— Да?

— Не казвай не никого какво правиш за мен. На никого.

— Да не ми казваш, че нямаш доверие на никого, дори и на нашите? — Дан изчака. — Добре. Устните ми са заключени.

Разговорът приключи.

— Защо ти е това с ражданията? — попита Карли, кога то Дан затвори.

— Нещо е накарало Силвия да превърти. С историята на Сенатора, мисля, че е било заради някоя от любовниците му. Въпросът е защо? И коя? Когато разберем това, може би ще знаем кой толкова иска да ти попречи и дори желае смъртта ти.

Тя примигна.

— Наистина смяташ, че трябва да замина, нали?

— Да — каза Дан веднага.

— И просто така да оставя кучият син да победи? — попита тя заплашително.

— Не съм казал нищо такова.

— Шерифът със сигурност няма да направи нищо по въпроса. Или ти ще говориш с него?

— Ще бъде загуба на време.

— Ти искаш да направиш всичко сам — обвини го тя. — Просто пъхаш бедната жена в килера и тръгваш да преследваш с голи ръце убиеца?

— Няма да бъда с голи ръце.

Тя си го спомни как стои до прозореца и държи пистолета край крака си. Дъхът й прозвуча накъсано.

— Не искам да пострадаш заради нещо, което няма нищо общо с теб — каза тя.

— Всичко е свързано, Каролина Мей. Особено ти и аз.

— Тогава спри да се опитваш да се отървеш от мен.

— Опитвам се да те предпазя.

— А аз се опитвам да предпазя теб.

Дан отвори уста. Затвори я. Поклати глава.

— Не вярвам, че водя този разговор.

— Тогава не го води.

Той се засмя почти безпомощно.

— Какво? — попита Карли.

— Представям си реакцията на… приятелите си, ако могат да чуят това. — Устните на Дан се извиха в усмивка. — Ще ти помогне ли, ако разбереш, че съм обучаван на различни видове самозащита, говоря добре пет езика и съм живял в пропаднали или пропадащи държави в продължение на десет от последните дванайсет години?

— Радвам се за теб, макар да ми се струва, че работата ти е много опасна.

— Понякога. В повечето случаи не е.

— Може би трябва да те спася — усмихна се тя.

— Пропускаш основното.

— Основното е, че оставам.

Дан погледна опушено златистите й очи и разбра, че няма да спечели този разговор.

— Ако останеш, ще има някои неоспорими правила — каза той.

— Няма никакво „ако“. Оставам. Чакай — прекъсна го тя, усетила, че той се кани да продължи спора. — Изчакай да довърша. Не съм луда или наивна. Знам колко близо бях до смъртта снощи. Но ако избягам, този, който стои зад това, няма да се откаже. В момента Уинифред е в опасност. Всеки, който зададе неправилните въпроси, е в опасност. Не мога да свия рамене, да кажа: „Това не е мой проблем“, и да си отида. Ти го каза съвсем точно. Всичко е свързано. Не мога да понеса аз да бъда брънката, заради която нечий живот се е разпаднал.

Дан не опита да спори с Карли. Той се чувстваше по същия начин. Това бе една от причините да продължава с опасната си работа.

— Добре — каза той.

Карли примигна.

— Това ли е всичко? Без спорове? Просто добре?

— Не го забравяй, когато започнеш да се противиш на напълно разумните ми съвети.

— Ти не съветваш, ти заповядваш. — Той я изгледа. Тя издиша шумно. — Добре.

Дан се усмихна, целуна я бързо и скочи от леглото, преди да е размислил.

Или преди тя да е размислила.

38

Таос

Понеделник сутринта

Дан паркира пред къщата на родителите си, до старата кола, която бяха видели последно пред къщата на Лусия Сандовал.

— Няма да се бавя — каза той на Карли. — Чакай тук. Ще оставя двигателя включен, за да ти е топло.

Тя го погледна странично.

— Опитваш се да се отървеш от мен ли?

— Предлагам ти възможност да избегнеш евентуална неприятна семейна кавга.

— По какъв повод?

— Опиатите.

Тя посегна към дръжката на вратата си и слезе.

Дан изруга тихо, слезе и задържа отворена малката портичка. Карли тръгна, но той я хвана за ръката и я спря.

— Каквото и да чуеш, няма да влезе в историята на Уинифред без позволението на майка ми.

— Не мисля, че майка ти ще ми го даде.

— Тя има право на личен живот. Също и Лусия, чиято единствена грешка е, че се е влюбила в погрешния мъж.

Карли погледна Дан в очите — мрачни, зелени и решителни.

— Ще оценя и твоето право на личен живот.

— Благодаря. — Той се размърда сърдито и я пусна. — Това не ми харесва.

— Искаш да цензурирам семейната история?

— И това също.

Дан почука на вратата и извика. Отговори му гласът на баща му.

— Страхотно — измърмори Дан. — Това ще придаде допълнителен блясък на събитието.

Карли прехапа устни, за да скрие усмивката си. Идеята, че мъж като Дан ходи на пръсти около майка си, й допадаше много.

— Пипнах те.

Вратата се отвори и Джон се усмихна, когато ги видя.

— Вие сте отговор на молитвите ми. Майка ти и Лусия са в парника и си говорят за разни женски работи.

— Карли е твоят отговор — каза Дан и й направи знак да влезе в стаята. — Трябва да говоря с мама.

Усмивката на Джон изчезна.

— Дано да не е за прадядо ти.

— Не е. — Този път.

— В кухнята има прясно кафе — каза Джон на Карли. — Искаш ли, Дан?

— Не, благодаря. Разговорът ми с нея ще бъде кратък и сладък. — Надявам се.

Дан прекоси кухнята и отиде в свързания с нея парник. Температурата бе почти същата като в кухнята. Влажността бе много по-висока.

— Здрасти, мамо — прегърна я бързо той. — Лусия, как са децата?

— Оздравяха и са на училище — каза тя и направи облекчена гримаса. — Лекарствата на майка ти помагат много.

— Сигурно. — Усмивката на Дан се стопи и той поглед на майка си. — А понякога вредят.

Даяна си пое рязко дъх, шокирана.

— Кой ви доставя опиатите за лекарствата на теб и на Уинифред? — попита той. — Армандо ли?

Лусия издаде неясен стон.

— Какво знаеш ти за опиатите? — попита Даяна.

— Много повече, отколкото искаш да чуеш. — Той погледна Лусия. — Не е ли така? — Тя се изчерви и отмести поглед. — Армандо ти е казал, нали? — настоя Дан.

Тя кимна леко.

— Какво? — попита Даяна. — Какво говорите?

— Част от работата ми е да проследявам мръсни пари — каза Дан спокойно. — Незаконни пари. Такива, каквито Армандо Сандовал и брат му печелят с купища от контрабандата на мексикански кафяв и колумбийски кокаин, в зависимост от това с кой клон на семейството работят в дадения момент.

Даяна сви рамене. Всички знаеха какво прави Армандо.

— Така че когато стигнах прекалено близо до тях, колумбийските му роднини ми пратиха убийци. — Дан разсеяно потърка крака си. — Историята с инцидента в планината беше пълна измислица.

Този път Даяна не беше единствената, която реагира шокирано. Карли стоеше на прага и слушаше. Очите й бяха широко отворени и ужасени.

Лусия се прекръсти и погледна засрамена към пода.

— Знам.

Той знаеше, че тя съжалява, както знаеше и че тя обича съпруга си въпреки всичко. Беше се изолирала от реалността, така че да възприема Армандо само като свой съпруг и баща на децата си.

— Ти нямаш нищо общо с това — каза Дан и докосна леко Лусия. — Но въпросът ми има много общо.

— Защо? — попита Джон спокойно. — Да не си дошъл да арестуваш майка си за пласиране на наркотици?

— Знаеш, че не е това.

— Тогава какво те интересува? Тя използва толкова малко опиати, че никаква апаратура не може да ги открие.

— Предположих, че Карли е била целта на дрогирането по време на траурната служба — каза Дан. — Но може да съм бил аз. Армандо може да се е досетил, че това е лесен и чист начин да се довърши започнатото.

Лусия притисна с длани ушите си и поклати глава.

— Не! Не е казвал нищо такова! Само се разсмя, когато казах, че си наранил крака си при инцидент в планината. Чувала съм този смях и преди. Знам, че е свързан с… бизнеса му.

Дан погледна майка си. Очите й бяха станали мрачни и той съжали, че изобщо си е отворил устата.

— Двете с Уинифред имате един и същ източник на опиатите.

— Да — каза Даяна. — Алма.

— Тя със сигурност би се възползвала от възможността — обади се Карли от вратата. — Но тя също е била зле, нали?

— Да — кимна Лусия.

— Никога не питам откъде Алма взема лекарствата — каза Даяна. — Предполагам, че всъщност идват от Армандо.

— Лекарства — присви устни Дан. — Интересно название.

— Аз използвам опиатите като лекарство, точно както беше по-рано, преди да сменят правилата за това кое е законно и кое не. Законът се промени, но бедността и болестите си останаха същите. Лечителките съществуват, защото има нужда от тях. Ние използваме това, което сме използвали винаги — даровете на земята, мак, мескалин, грамофончета и гъби. — В тъмните очи на Даяна блестеше гняв и нетърпение. — Никой наложен отвън закон няма да промени това.

Това беше стар спор и той никога не водеше до никъде, но Дан всъщност не оборваше това мнение.

— Въпросът е, че някой е поставил свръхдоза опиат в чашките, от които пихме на службата — каза Дан.

Даяна вдигна ръка към гърлото си.

— Но аз чух, че било от храната.

— Не, беше опит за убийство на Карли и може би на мен. Тъй като никой не ме е предупреждавал за нови заплахи за убийство срещу мен, трябва да приема, че мишената е била Карли. Поне докато Армандо не ми каже нещо друго. — Дан погледна Лусия. — Обади му се. Кажи му да ме чака в „Пико де Гайо“ в Лас Трампас след половин час.

39

Таос

Петък сутринта

— Защо да не мога да дойда с теб? — попита Карли. — Защо трябва Гас да търчи тук долу да ме проверява през няколко минути?

— На всеки половин час.

— Както и да е. Знаеш какво имам предвид. И не ти говоря за спазването на правилата на архива.

Дан погледна жената, стояща в средата на претъпканото помещение. Студеният въздух се промъкваше през процепите на вратата, която бе част от покрива на мазето. Имаше чувството, че нещо ръфа крака му.

Той не обръщаше внимание на нищо, освен на Карли.

— Мъжът, с когото ще се срещна, е международен наркотрафикант. Не искам да се намираш дори в една и съща държава с него, камо ли в една стая. Със сигурност знаем за поне пет убийства, които е извършил от двете страни на границата, и това не включва бедните нелегални емигранти, които умряха, мъкнейки четирийсеткилограмови раници с мексикански кафяв хероин, докато пресичаха границата насред пустинята. Всички тези хора са търсели възможност за по-добър живот. А са намерили смъртта си.

Тя вирна брадичката си.

— Гледам телевизия и чета вестници. Знам какво се случва.

— Но не се случва с теб. Искам нещата да си останат такива. Ще се върна преди обяд. Ако не си тук, трябва да си в редакцията при Гас или при родителите ми.

— Това съвет ли е или заповед? — попита Карли.

— Което от двете ще свърши работа.

Тя опита да спори, Дан я целуна продължително, докато тя не омекна. Бавно и без желание той вдигна глава.

— Чакай ме тук, Каролина Мей.

— Не играеш честно.

— Изобщо не играя.

— Както казах… — Тя затвори очи за момент. — Добре, добре… Ти печелиш.

— Не, ние печелим.

Тя го видя как се качва по стълбата и излиза навън в мрачния и заплашващ със сняг ден. Сутринта беше видяла и докоснала белезите на крака му, червени, току-що заздравели. Сигурно го боляха, но той изобщо не позволяваше това да го забави.

Нито в леглото, нито извън него.

Не мисли за това, каза си Карли бързо. Този мъж я разсейваше твърде много, а тя имаше много работа и се надяваше първият вариант на историята на Уинифред да е готов до няколко седмици. Дори ако Дан завършеше програмата си за прехвърляне на микрофилмите в компютърни файлове, тя пак трябваше да работи по шестнайсет часа дневно, за да спази новия срок на Уинифред.

Настрои се за работа и отиде при микрофилмите. Някъде във всички тези метални кутии беше отговорът и на старите въпроси, и на новите.

Кой се опитваше да я убие?

И защо?

40

Лас Трампас

Петък сутринта

Снегът се бе задържал на места по тесния път. Къщите бяха смесица от по-нови панелни блокчета и олющени кирпичени стари къщи. И новите, и старите сгради имаха ламаринени покриви. Фургони на най-различна възраст и в най-различно състояние се гушеха под несигурното прикритие на грохнали плевни и обори. Оградите бяха от плетени върбови клони, рамки от пружинени матраци и изхвърлени гуми. Пилета и улични кучета ровеха в студената кал, търсейки нещо за ядене.

Случайни изблици на процъфтяване си проличаваха в къщи, боядисани в ярки цветове или украсени с шарени фрески. Дан беше паркирал до една от тях. Старинните кирпичени тухли на дългата двуетажна сграда бяха скрити под една картина, която съчетаваше артистичните традиции на мексиканските стенописци с графитите на бандите от предградията. Резултатът бе мрачно крещящ и странно заплашителен, открито заявление, че непознатите не са добре дошли тук.

Дан пренебрегна предупреждението. Заведението, комбинация от бар и закусвалня, беше отворено, но веднага щом Дан каза, че е Дан Дюран и е дошъл да говори с Армандо Сандовал, всички, освен бармана готвач се изнесоха в различни посоки. Дан не се изненада. Той занесе бирата си до една току-що освободена маса и зачака. Стаята миришеше на мексикански цигари, бира, пресни царевични питки и печени чушки. Масите бяха като хората, които седяха около тях — тъмни, здрави и изтъркани от употреба.

Дан започна методично да изпразва джобовете си върху масата. Тъй като беше оставил всичко, освен ключовете си и малко пари в камиона, това не му отне много време. Той свали обувките си, сложи ги върху масата и отпи от бирата си. Имаше вкуса на Южна Америка — гъст и ароматен, земен.

Някъде отзад в сградата се затръшна врата. След минута двама по-млади мъже от Дан влязоха в бара. Първият беше слаб и целият в черно, с колан със солидна златна тока. На врата му висеше тежък златен кръст с диаманти. Носеше стоманен пистолет със сребърни и златни инкрустации. Куфарчето му беше от същата мека черна кожа като сакото и панталона му. Вторият мъж беше с дънки вместо с кожен панталон. Оръжието му бе изцяло стоманено и напълно автоматично. Цевта със заглушител сочеше право към сърцето на Дан.

Барманът се скри в кухнята и не се показа повече.

Без да каже дума, Дан се изправи, вдигна ръцете си настрани, разкрачи се и изчака да го претърсят.

Първият мъж погледна нещата на масата с одобрение.

— Сеньор Сандовал каза, че ще разберете.

Вторият мъж се дръпна встрани, откъдето да държи Дан на мушка, без да се пречка.

Дан наблюдаваше с интерес как първият мъж извади олекотен, много чувствителен детектор за метал от куфарчето. Супермодерен и много скъп.

Не се занимават с остарели модели. Но това не е изненадващо.

Сандовал използваше „мулета“ за хероина и горили, които умееха не само да стрелят, но и се защитаваше с най-добрите технологии, които можеха да се купят с пари.

Мъжът прибра металния детектор, извади някакво друго устройство и почти среса косата на Дан и дрехите му с него, дори го пъхна от вътрешната страна на бельото му.

Жалко, че нямах такъв модел в Колумбия — помисли си Дан с горчивина. — Обзалагам се, че щях да намеря бръмбара, преди те да го използват, за да ме открият. Така онези деца нямаше да бъдат убити.

Сега нямаше да мисли за това. Трябваше да запази спокойствие, да бъде делови и да държи всичко под контрол.

Детекторът за подслушвателни устройства също се върна в куфарчето.

Последната проверка бе съвсем старомодна — подробно, леко сексуално потупване, което слабият мъж хареса повече, отколкото Дан. Дан знаеше, че претърсването цели да го сплаши и унижи. Но не успя. Беше минавал през много по-лоши неща.

— Добре — каза мъжът, взе обувките на Дан и излезе от стаята.

Дан изпрати с поглед обувките си.

— Внимавай с тях. Тъкмо ги разтъпках.

— Сядай — изръмжа вторият мъж, чийто пистолет продължаваше да сочи към сърцето на Дан.

Дан прибра ключовете и парите си от масата и седна. Седя дълго.

Нито лицето, нито позата на Дан издаваха нетърпение. Той се облегна назад, скръсти ръце на гърдите си и много убедително се престори на заспал.

Поредният елемент от играта.

Армандо явно си имаше и друга работа, освен да гледа как Дан спи. След петнайсет минути той сложи край на дрямката му, като влезе в стаята. Пистолетът в кобура на плешката му бе съвсем очевиден. Пистолетът в ботуша му — не толкова.

Дан забеляза и двата. Не реагира. Не бе дошъл да се стрелят и се съмняваше Армандо да цели противното. Наркотрафикантът се грижеше за образа си на мачо, за да не загуби уважението на своите хора.

Не му беше харесало да му кажат, че трябва да се срещне с Дан.

Дан знаеше това, както знаеше, че потупването по цялото тяло бе отмъщението на Армандо.

— Зает съм — каза Армандо. — Какво искаш?

Безцеремонността изненада Дан. Той предполагаше, че ще има много повече увъртане и позиране. Армандо сигурно очакваше или изпращаше пратка точно в момента.

Това не е мой проблем, напомни си Дан. Не и този път. Този път единственият ми проблем е как да опазя Каролина Мей жива.

— Аз съм в болнични — каза Дан. — С други думи съм в Ню Мексико единствено по лични причини. Лични, не професионални. Разбираш ли?

Армандо повдигна гъстите си черни вежди, изненадан от фамилиарността на Дан.

— Да. — Тонът му показа, че не вярва на това, поне не съвсем.

— Ти ли каза на Алма да сложи опиат в прощалния тост за Силвия? — попита Дан.

Армандо дори не се опита да скрие изненадата си. От всички въпроси, които очакваше да чуе от Дан, този очевидно изобщо не му бе хрумвал. Той погледна Дан и поклати глава.

— Не.

Дан му повярва.

— Знаеш ли кой го е направил?

Армандо сви рамене. Не знаеше и не го беше грижа.

— Сеньорита Уинифред е стара. Старите хора правят грешки. Дори вещиците.

Дан огледа внимателно мъжа срещу себе си. Никакво нервничене, пристъпване от крак на крак, облизване на устните, никакви несъзнателни жестове с ръцете, никакво извръщане на погледа. Или Армандо бе невероятно добър лъжец, или казваше това, което смяташе за истина.

— Добре — каза Дан. — Имаш ли някакъв професионален или личен интерес към госпожица Каролина Мей?

Армандо се намръщи.

— Не ми харесва, че ходи при Лусия. — Той леко повдигна рамене. — Но това е дреболия, като муха, която бръмчи и те дразни.

Дан се подсмихна леко.

— Твоите колумбийски братовчеди още ли се опитват да ме убият?

— В Колумбия — може би, но тук не. Тук аз съм шефът. Аз казвам, че убийствата на бели мъже с много връзки са лоши за бизнеса.

— Да. За нула време ще затънеш в лайна.

— Знам. Ню Мексико не е Колумбия.

Засега.

И Дан правеше всичко възможно да запази това положение.

41

Таос

Петък вечерта

Карли се протегна, после се наведе над машината за четене на микрофилми и отново се зае със статиите за смъртта на Изобел Кастийо Куинтрел през 1880-а, когато тя е била едва на трийсет. Четейки между редовете, Карли разбра, че Изобел се бе омъжила само на петнайсет, през следващите петнайсет години бе родила три живи деца плюс десет преждевременно или мъртвородени бебета и всичко това бе изцедило силите й.

— И тогава е имало методи за предпазване от забременяване — каза тихо Карли в диктофона си. — Трябва да е било очевидно какво й причиняват бременностите. Защо не е… спряла? Била е дълбоко религиозна католичка?

Карли четеше бързо, търсейки фактите, които щяха да й трябват за историята.

— Изпреварена в смъртта от своята единствена сестра, Хуана де Кастийо и Кастийо, трагично починала при раждането на първото си дете през 1872-а. — Редакторският коментар: сестрите Кастийо са били изтощени от усиления труд и бременностите, а може би и техните родители са прекалили със сватбите между братовчеди. Или пък са се омъжили и забременели твърде рано. Интересно. Дали има проучване за връзката между ранните бракове и раждания и ранната смърт на жените?

Очите й обходиха текста, търсейки имената на хората, присъствали на погребението. Нямаше никакви познати имена, така че Карли премина към следващия материал от списъка си и започна да чете, като от време на време говореше в диктофона си. В книгата за рода Кастийо тя щеше да включи репродукции на статии и снимки от вестника и вече съставяше списък със статии, които искаше Дан да прехвърли на файлове. Сега се опитваше да придобие представа колко близки са били децата на сестрите Кастийо.

След два часа четене стана ясно, че основните събития — погребения, сватби, кръщенета, първи причастия — са били общи за първите братовчеди. В поколението след тях бе настъпило по-голямо разделение. Събирали се за някои погребения, но за нищо друго. Куинтрелови станали гръбнакът на оформящата се политическа система на Ню Мексико. Родовете Кастийо, Симънс и Сандовал си оставали стълбове на испанската общност, създавайки второ, почти паралелно правителство. Вместо данъци имало дарения. Вместо отглеждане на добитък — контрабанда. Вместо английски — испански и индиански езици.

Но и в двете култури е протичала една и съща кръв, едни и същи гени, едни и същи надежди, разочарования и радости.

Някакво вълнение се зароди в Карли. Тя забрави подробния списък, който бе съставила, и просто се наслади на преплетената история на семейството и Ню Мексико, оформяща се в главата й. Точно това обичаше в работата си — момента, когато хаосът от факти и въпроси преставаше да се вихри край нея и се подреждаше в матрицата на поколенията, сменящи се на фона на вечната земя и постоянно променящата се култура. Това искаше тя да даде на бъдещите поколения Куинтрел и Кастийо — разбирането, че всеки човек е част от верига, която се простира през вековете и води към бъдещето. Това беше…

Трясъкът от вратата на мазето стресна Карли и я изтръгна от мислите й.

— Рано се върна — каза тя, без да вдига глава от микрофилма, който четеше. — Или Гас пак е дошъл да ме нагледа?

— Продължавайте с предположенията.

Карли се обърна рязко и видя шериф Монтоя на метър и половина от себе си.

Не изглеждаше щастлив да е там.

Нейните чувства бяха същите.

— Добро утро — промълви тя хладно. — Или вече е следобед?

— Няма значение. Разбрах, че сте имали неприятности в ранчото „Куинтрел“ вчера.

Е, определено не си губи времето.

— Проблеми? — Тя сви рамене. — Нещо не ми понесе на стомаха. Повръщах.

— Ами вашият сиамски близнак, Дюран?

— Той също повръща. — Тя не каза нищо друго. Не й харесваше усещането, че я разпитват като престъпник за нещо, което не е искала и което едва не бе коствало живота й.

Шерифът свали шапката си и я удари в бедрото си. На пода се посипа сняг.

— Защо не ми казахте? — попита той рязко.

— От кога гражданите трябва да съобщават на ченгетата, че са повръщали?

— Не може да сте толкова глупава, на колкото се правите, госпожице Мей.

— О, ще се изненадаш — обади се Дан откъм стълбите. — Точно в момента из Таос се носи огромна доза глупост.

Монтоя се вцепени, после се обърна към Дан.

— Ти явно си поел двойна доза от нея. Какво, по дяволите, си правил с Армандо Сандовал?

Дан подсвирна леко.

— Имаш страхотни информатори, шерифе. Или Армандо сам ти разказа всичко?

Шерифът не отговори. Дан и не очакваше отговор.

— Е? — попита шерифът.

За пръв път от години Дан съжали, че вече няма федерални правомощия. Значката от ФБР беше нещо, което шерифът можеше да разбере. Но в момента Дан имаше само визитка, на която пишеше „Сейнт Килда Кънсалтинг“. Отдолу имаше безплатен телефонен номер.

Като вземеше предвид всичко, Дан се съмняваше шерифът да знае достатъчно за истинския свят, за да се впечатли от визитката.

— Никой не ми беше казал, че работиш на моя територия — каза шерифът. — Наистина се вбесявам от това колко сте арогантни вие, федералните.

Федералните? Карли повдигна вежди, но устата й остана затворена.

— Никой не ти е казал, защото вече не работя за федералните — обясни Дан.

— Тогава защо си говорил със Сандовал?

— Защо те интересува?

— Слушай…

— Не — прекъсна го Дан. — Ти слушай. Докато не се докаже в съда, че Армандо е наркотрафикант и убиец, той е уважаван гражданин.

Шерифът искаше да спори, но бе на губещата страна и го знаеше.

— Да ти е хрумвало, че може да съм в състояние да ти помогна?

— Не и след първото оплакване, което подадохме официално и което вие забравихте — каза Карли зад гърба му.

Скулите на шерифа под силно мургавата кожа пламнаха в тъмночервено.

— Имам достатъчно проблеми е богатите туристи — измърмори той, без да отделя очи от Дан. — Не ми трябва хленченето на едно местно момче, което си пъха носа, където не му е работата, и поради тази причина има неприятности.

— Карли не е местно момче. Тя не заслужаваше това, което й се случи.

Шериф Монтоя погледна през рамо към нея.

— Май някой иска да си тръгнете.

— Май — отвърна тя провлечено. — Обаче това е свободна страна. Нямам желание да си тръгвам.

Шерифът присви тъмните си очи.

— Госпожице Мей, в повечето случаи съм късметлия, ако имам по един заместник на всеки сто и петдесет квадратни километра. Ето колко свободна страна е това.

— Това заплаха ли е? — попита тя.

— Това е факт. Затова не ми се занимава с хора, които създават проблеми, а на вашето чело пише „проблеми“.

— Какво? А Армандо Сандовал не е от тези, които създават проблеми? — попита Карли слисана.

— Армандо Сандовал е дяволът, когото шерифът познава — обясни Дан. — Ако не беше Армандо, наркотрафикантите щяха да се избиват един друг, докато следващият шеф не се издигне до върха на помийната яма и не възцари отново мир. Докато Армандо си е на мястото, шерифът знае, че няма да се случи граждани на Таос да пострадат при кръстосан огън между наркотрафиканти, което означава, че гласоподавателите са щастливи, което означава, че шерифът няма да изгуби работата си. Това е ситуация, от която всички печелят, освен някой случаен външен човек, попаднал между зъбните колела.

Карли направи гримаса, сигурна, че тя е случайният външен човек, попаднал в месомелачката.

— Станал си много по-умен, отколкото беше — каза шерифът спокойно на Дан. Дан изчака. — Сега ми покажи колко си умен — продължи шерифът. — Вземи дамата и двамата отидете на една приятна ваканция на Бахамите.

— Чакайте мал… — започна Карли.

— Нямам достатъчно заместници, за да ви охраняват тук — каза шерифът и я прониза с черните си очи. — Докато стигна до дъното на историята с плъховете, боята и развалената храна, може да сте пострадали сериозно. Или да сте мъртва.

42

Таос

Петък, ранният следобед

Карли държеше шперплата на мястото му, докато Дан го заковаваше с гвоздеи. Резултатът беше грозен, но пречеше на вятъра да нахлува в малката къща. А точно сега вятърът духаше толкова силно, че очите й се насълзяваха.

— Все още мисля… — започна Дан.

— Не — прекъсна го тя на висок глас. — Не казвай нищо, освен ако не е нещо ново.

— По дяволите.

— Това не е ново.

Той каза нещо на португалски.

— Същата дума на друг език — каза Карли.

Дан закова останалите пирони мълчаливо, изливайки недоволството си върху желязото. Колкото повече мислеше за положението на Карли, толкова по-малко му харесваше. Нямаше нужда от шесто чувство, за да знае, че всичко излиза извън контрол с шеметна скорост.

Как може да е толкова сладка и мека и в същото време толкова неотстъпчива?

Карли примигна, когато последният удар вкара гвоздея толкова дълбоко, че чукът остави следа върху шперплата.

— Сега по-добре ли се чувстваш?

Той я прониза със зелените си очи. Устните му леко се усмихнаха.

— Да.

Тя издиша продължително и облекчено и му се усмихна.

— Благодаря.

— За какво?

— Че не ме закова с гвоздеите, за да ме убедиш да се махна.

— Щеше ли да свърши работа?

Усмивката й избледня.

— Изплашена съм, Дан.

Той пъхна чука в дънките отзад на кръста си и я придърпа към себе си.

— Това е първото умно нещо, което казваш от часове. — Преди Карли да започне да спори, Дан я целуна и продължи, докато тя не забрави всичко, дори и страха си. Накрая бавно отдели устните си от нейните и опря челото си в нейното. — Ще се справим. Може доста да си крещим от време на време, но уважавам смелостта ти прекалено много, за да се опитам да я избивам с чук. Разбра ли?

Тя виждаше яркозелените му очи размазано, дали заради сълзите, или защото беше толкова близо до него, че не можеше да фокусира погледа си — не знаеше и не я беше грижа.

— Добре. Но не се чувствам много смела точно сега. Постоянно си мисля, че ако бях сама на онзи път в ранчото, ако нямаше кой да ме държи на крака, да ме кара да ходя, за да не заспя и…

— И аз постоянно мисля за това. Не искам да те загубя, Каролина Мей. Твърде дълго се чудех дали някога ще намеря жена като теб.

Стомахът й възропта, когато тя го целуна.

— Виждаш ли какво правиш с мен?

— Карам те да гладуваш?

— Караш ме да се чувствам достатъчно защитена, за да огладнея.

Той се усмихна бавно и я хвана за ръка.

— Хайде. Имаме останало чили. Ще го стопля, докато ти проверяваш за още от така наречените потенциални деца на Сенатора.

Той отвори вратата и побутна Карли в относителната топлина на къщата.

— Проблемът е, че много от тези деца са мъртви — каза Карли намръщена. — Други са се преместили и аз мога да разчитам само на предположенията и клюките на местните хора. Единственият начин да се разбере дали са деца на Сенатора е чрез ДНК тестове, а за да са ефективни те, трябва първо да се направи ДНК профил на Сенатора. Но ако не го ексхумираме, няма как да вземем проба за изследване. Освен ако не е замразил спермата си за поколенията или нещо такова.

— Сигурен съм, че ако го беше направил, това щеше да бъде отразено на първа страница във вестника. — Дан затвори вратата след себе си и спря пътя на вятъра. — Що се отнася до ексхумацията с цел вземане на тъканна проба, не си представям това да се случи без съдебна заповед, а не виждам как можем да го уредим.

— Освен ако губернаторът се съгласи, а това ще стане някъде по времето, когато проведат летни олимпийски игри в Сибир. Джош Куинтрел определено не харесва проекта на Уинифред.

— Мислиш ли? — попита Дан саркастично. Той запали клечка кибрит, включи единия котлон на печката и се зае да топли чилито. — Тогава защо да продължаваме с издирването на децата му? Защото Уинифред ти е казала, а тя е човекът, който плаща?

Карли се усмихна горчиво.

— Добре. Но това не ни доближава до отговора на въпроса защо някой иска аз да си тръгна.

— Ако приемем, че някой не желае историята да бъде написана…

— Добро предположение.

— … тогава завършването на историята ни доближава до човека, който се опитва да те подплаши — довърши Дан.

А това ще отведе и Карли далече от Таос.

Но той не изрече последното на глас, защото не искаше тя да го чуе.

Изражението на Карли показваше, че не е впечатлена от задачата. Тя сви рамене и извади дебела папка от една от кутиите в дневната. После седна до малката масичка, която служеше и като маса за хранене.

— Добре — каза тя и отвори папката. — Ето какво открих досега. Кажи ми, ако някое от имената събуди някаква асоциация у теб. Хесус Мендоса — син на Карлота Мендоса, слугиня в ранчото — постъпил в армията, отишъл на война, бил произведен в чин, оженил се за жена от Сан Диего, родили му се четири деца, умрял преди петнайсет години. Никое от децата не поддържа никакви връзки с Таос или Куинтрелови, поне доколкото успях да открия.

Дан зави няколко царевични питки във фолио и ги пъхна в микровълновата фурна.

— Мария Елена Сандовал, дъщеря на един от многото Сандовал, преминали през Ню Мексико като цяло и през ранчото „Куинтрел“ по-конкретно. Всичките братовчеди са се чифтосвали помежду си. — Той се ухили. — Мария Елена Сандовал се омъжила за един гринго и се преместила в Колорадо. Две деца. Никакви конкретни връзки с Ню Мексико. Тя е мъртва, децата й са се оженили и имат свои деца. Едното живее във Флорида. Другото — в Калифорния.

Дан опита чилито, разбърка го и продължи да слуша списъка на хора или в дълбока старост, или вече починали. Някои нямаха деца. Повечето имаха. Никое от имената не му прозвуча познато.

— Рандал Мълинс. Майка му се казва Сюзан Мълинс, работела е в ранчото.

Дан се намръщи и разбърка чилито.

— Мълинс. Синът на Сюзан.

Карли провери.

— Да.

— Попадал съм на името му и преди. Не е ли върху паметника на местните войници, загинали във Виетнам, направен от Сенатора?

Карли прелисти папката до края, където държеше разпечатки на важни документи. Статията от вестника, изброяваща загиналите войници, бе един от тези документи. Тя спусна пръста си надолу по списъка с имена.

— Добро попадение. Рандал Мълинс. Загинал през 1968-а. Четири години след първия син на Сенатора. Чудя се дали са се познавали.

— Възможно е — отговори Дан бавно. — Много момчета съзнателно са търсели други войници, които са от родния им край. Така са се чувствали по-малко самотни. Но понеже и Мълинс, и Ей Джей са мъртви, дори и да са се познавали, не ни е от кой знае каква полза.

— Предполагаш ли, че губернаторът е знаел за Мълинс, който може да му е бил наполовина брат?

— Съмнявам се. Губернаторът не е прекарвал много време тук като дете, така че няма как да е дочул клюките. Мисля, че е бил във Виетнам, когато Мълинс е загинал. Ще трябва да проверя.

Карли въздъхна.

— Ясно. Както и да е, Рандал не е бил женен, така че не можем да попитаме децата му какво си спомнят, ако изобщо са чували нещо за детството на баща си или за вероятността баба им да е родила дете от Куинтрел.

— Рандал може да е имал деца, без да се е женил.

— Незаконородени деца на незаконородено дете — промърмори тя. Той се подсмихна. Карли си направи отметка до името на Рандал. — Как можем да проверим дали е имал деца?

— Имал е природена сестра, Бети. Била е съученичка на мама.

— Майка ти споменавала ли я е?

— Никога. — Дан започна да сипва чилито в една купа. — Някъде в архива на вестника съм виждал снимка на две симпатични ученички, които танцуват на празника на пролетта. Мама е едната, а Бети — другата.

— Живи ли са Бети или майка й?

— Сюзан Мълинс е била убита заедно с баба ми през 1968-а. Поредната убита проститутка. От някой, надрусан с ангелския прашец.

— Значи Сюзан е познавала баба ти?

Дан сви рамене.

— Работили са на едни и същи улици, ако това имаш предвид.

Карли примигна.

— А Бети?

— Тя е умряла преди двайсет години, след като се е развела с мъжа си. Самоубийство. Работила в ранчото, преди пиенето и успокоителните да я довършат. Мисля, че имаше статия по този въпрос в компютъра или в разпечатките.

— Така ли?

— Да, сред статиите, в които се споменава името Куинтрел. Колко горещо предпочиташ чилито?

— Само да не е ледено, няма значение.

Той се усмихна, сипа й цяла купа, забучи една лъжица вътре и постави чинията на масичката пред нея.

— Искаш ли царевични питки?

— Да — кимна тя разсеяно и се обърна към компютъра си. Включи го и започна да яде, докато чакаше машината да направи вътрешните си проверки и да се увери, че силициевият й мозък работи както трябва.

Дан седна отсреща, разви питките и побутна една към нея. Карли я нави на руло и загреба чили. Продължи да яде, докато чакаше компютърът й да стартира. После пусна търсене в базата данни за статия, в която се споменават имената на Куинтрел и Бети.

— Фамилията на Бети също ли е била Мълинс? — попита Карли.

— Не, беше нещо често срещано. Смит, Джоунс, Джонсън, нещо такова.

— Откъде знаеш всичко това? И не ми казвай, че е защото си израснал тук. И много други са израснали тук, а не знаят нищо за местната история.

Дан сдъвка и преглътна хапката си.

— Аз бях странно дете. Хората ми бяха интересни. Не само съвременниците ми, а какви са били те като деца, какви са били родителите и дедите им. — Той сви рамене. — Може би защото не знаех кой е дядо ми. Може би просто съм бил любопитен. Прекарвах много време, ровейки се из училищните годишници, в архива на вестника, опитвах се да компютъризирам всичко, за да мога после да натисна един бутон и всичко да се появи систематизирано.

— Систематизирано?

— Чие име се е знаело и чие не, кой е стоял до Куинтрелови на снимките, кой не, кой е ходил на сватби, погребения, кръщенета, политически събрания. — Той сви рамене. — Всевъзможни неща. Както казах, бях любопитен.

— Или си искал да научиш нещата, за които майка ти е отказвала да говори.

— И това също.

— Е, какво научи?

— Научих повече за местните бракове, раждания, разводи и пияници, отколкото трябваше — каза той кратко. — Мама видя, че чертая всички сложни схеми на връзките между хората в ранчото „Куинтрел“ и допълнителните им пресечни точки е местната общност — това бе за един проект в гимназията. Боже, как се ядоса. Направо побесня, каза, че миналото е мъртво и трябва да си остане такова.

Лъжицата на Карли застина на половината път към устата й.

— Ти опита ли се да спориш с нея?

— Не, попитах я дали е вярно, че Сенатора ми е прадядо.

Карли преглътна трудно.

— Тя какво каза?

— Каза, че ако още веднъж спомена това име в дома й, ще трябва да си събера багажа.

— Виж ти.

— Да. Така че смених темата на училищния си проект: опазване на архивите на вестника чрез специално създадени компютърни програми. После кандидатствах във всеки колеж извън щата, в който имах шанс да бъда приет. Беше ми писнало от това място.

— Къде се озова в крайна сметка? — попита Карли.

— В Джорджтаун. Споменах ли ти, че бях смотаняк с високи оценки, плувах по гръб добре и бях спечелил разни състезания по стрелба. От Джорджтаун ми дадоха пълна стипендия.

— Спортна?

— Не. Искаха мозъка ми, не тялото.

Карли се подсмихна.

— Не са знаели какво пропускат.

Палецът му се плъзна по брадичката й.

— Нито пък аз. Чакай, казваше се Смит.

— Какво?

— Бети Смит, после се е оженила за някой си — Шилинг или Шафър, нещо такова. Мелиса е тяхна дъщеря.

— Мелиса Мур?

Той кимна и отхапа от питката си.

— Значи Мелиса може да ни каже за майка си, която е била природена сестра на Ранди Мълинс, който може да е бил копеле на Сенатора? — попита Карли.

Дан преглътна хапката си.

— Може би. Ако знае нещо и има желание да говори.

— Сигурна съм, че Уинифред ще помогне за това.

— Ако се възстанови достатъчно. Ами останалите имена от списъка, евентуалните копелета?

— Това определение ми е много неприятно.

— Кое?

— Копеле. Сякаш детето е виновно.

— Единствените копелета, които възприемам като такива, са тези, които съзнателно се държат така. — Той издърпа кичур от косата й, този, който тя постоянно увиваше около пръста си, когато нервничеше. — Незаконородено дете е твърде дълго за произнасяне, а дете на любовта е от лъжите, от които ми се повдига. Мама не е била ничие дете на любовта.

Тонът на Дан напомни на Карли, че малките градчета имаха дълга памет и рядко прощаваха личния избор на хората. Даяна беше страдала от това, че бе родена без брак. Синът на Даяна приемаше това, но не го харесваше.

Карли се върна към списъка с имена на деца, които евентуално бяха заченати и със сигурност бяха забравени от Андрю Джаксън Куинтрел Трети, известен на всички като Сенатора, когото балдъзата му наричаше похотлив кучи син. Колкото повече научаваше за него Карли, толкова повече се съгласяваше с Уинифред.

— Шарън Милър — каза Карли.

Дан поклати глава.

— Това нищо не ми говори.

— Била е дъщеря на една от секретарките на Сенатора, родена две години след като той се оттегля в Таос през 1977-а.

— Какво се е случило с нея?

— Майка й я взела и напуснала Таос, когато била на една година. Никакви контакти с Куинтрелови след това, поне не съм открила да е имало такива. Следва Кристофър Смит. Син на следващата секретарка на Сенатора. Тя между другото е била омъжена, така че вероятно бебето е било от съпруга, не от работодателя й. Останала шест години.

— При съпруга си ли?

— Не, на служба при Сенатора.

Дан си сипа втора порция чили и се запита още колко деца бе наплодил старият развратник.

43

Ранчото „Куинтрел“

Петък вечерта

Зимното слънце бе изчезнало от небето, оставяйки само слаб жълтеникавозелен оттенък над западния хоризонт. Светлината струеше през големите панели от стъклено злато по фасадата на къщата в ранчото. Вятърът приличаше на ледени нокти, които дращеха навсякъде и завихряха наскоро навалелия сняг.

— Бррр! — каза Карли веднага щом отвори вратата на камиона. — Това е причината да не си падам по ските.

— Внимавай по пътеката към вратата — предупреди я той. — Никъде не е осолено или опесъчено.

— Може би не желаят посетители.

— По-вероятно просто се скатават, защото губернатора го няма. Освен това ранчото е обявено за продан. Щом се е появила табелата, всички, които работят тук, вече се чувстват с единия крак напуснали.

Карли присви очи заради силния вятър и се загледа как последните капчици цвят изчезват от небето. После се обърна към сградите, видя испанското влияние в старите постройки и високотехнологичната мода в новите. Помежду им нямаше противопоставяне, просто принадлежаха на различни времена и култури.

— Толкова векове традиции и той се отказва от всичко това — промълви тя тъжно.

— Губернаторът ли?

— Да.

— Той никога не е бил наистина част от ранчото или от семейството, в интерес на истината — обясни Дан. — То бе запазено за очевидния наследник, Андрю Джаксън Куинтрел Четвърти. За Джош бе отредена една дълга поредица от военни училища с пансиони.

— Все пак…

Дан я прегърна през кръста и я придърпа към себе си, за да я прикрие доколкото може от вятъра.

— Не всички си падат по миналото, Каролина Мей.

Тя въздъхна и се облегна на рамото му за момент.

— Ти би ли изоставил това?

— На секундата. Нека губернаторът го продаде на някой, който обича земята, дивата природа, тишината и вятъра.

Тя го погледна. Сред сиянието на залеза лицето му бе потънало в сенки. Само очите му грееха.

— Струва ми се, че ти ги обичаш.

— Земята — да. Хората? — Дан сви рамене и тръгна по пътеката, като държеше Карли здраво, за да не се подхлъзне и падне. — Повечето хора могат да вървят по дяволите.

От тона му Карли разбра, че Дан говори сериозно.

— Нямаш ли хубави спомени от тук?

— Разбира се, че имам.

— Тогава защо мразиш това място толкова много?

— Не го мразя. Просто не харесвам хората, които са по-жестоки, отколкото се налага.

— Като Сенатора?

— Да — съгласи се Дан. — Освен това хората, които са тормозили майка ми за това, че е дъщеря на градската уличница.

— И теб, защото си син на майка си.

— Това спря, след като набих няколко от момчетата на Сандовал.

Тя примигна.

— И още си плащаш за това.

— Както казах, колкото е по-малко градчето, толкова е по-дълга паметта на хората. Жалко, че тук хората са толкова дребнави. Но са такива.

— Някои не са.

— Твърде малко. Не че са по-лоши от хората на другите места — добави той. — Просто не са по-добри, отколкото им се налага. А понякога, вярно — само понякога, това не е достатъчно, за да се свърши работата.

Той почука на входната врата.

След минута Мелиса отвори вратата. Очевидно ги очакваше, тъй като беше забелязала светлината от фаровете по пътя.

— Здравейте Дан, Карли. Уинифред каза, че ще се отбиете. Искали сте да говорите с някои хора, да направите снимки и да придобиете представа за атмосферата на ранчото нощем.

— Точно така — кимна Карли.

Това бе най-доброто извинение, което измислиха, за да обходят семейното гробище и да проверят дали блудната дъщеря на Сенатора е погребана там.

Мелиса сви рамене, сякаш цялата работа й звучи като голяма глупост, но всъщност не я интересува.

— И двамата изглеждате много по-добре, отколкото очаквах, след като говорих с шерифа.

Карли изсумтя неясно и огледа другата жена, опитвайки се да види Мелиса като внучка на Сенатора. Руса коса с изкусно направени кичури, които да прикрият белите косми. Очите й бяха с подходяща големина и форма като за Куинтрел, но с неподходящ цвят. Дълги крака като на губернатора, дълги пръсти. Също като Дан.

Добре, спри с това — каза си ядосано Карли. — Пръстите са дълги или къси, дебели или тънки. Само четири вида за всички хора по света, което означава, че има двайсет и пет процента вероятност хора без никаква друга връзка помежду си да имат дълги пръсти.

— Чухме, че и ти си била зле — каза Дан.

— Това ще ми е за урок друг път да не ям хапки — каза тя и потупа закръгления си ханш. — И без това не се нуждаех от тези калории.

— Значи според шерифа причината е в храната? — по пита Карли.

— Така каза.

Преди Карли да каже още нещо, ръката на Дан се пристегна около кръста й. Тя го погледна и видя, че той поклаща леко глава, за да й покаже, че не трябва да разстройва Мелиса.

Поне за момента.

Карли се усмихна и замълча. Тя се съгласи с Дан, че една дружелюбна Мелиса ще им бъде повече от полза, от колкото раздразнена.

— Влезте, влезте — подкани ги Мелиса. — Навън е студено. Понякога се чудя дали зимата ще свърши.

Един глас извика откъм вътрешността на къщата.

— Дойдоха Дан Дюран и Карли Мей — отвърна Мелиса. — Дошли са при Уинифред.

Карли и Дан се спогледаха. Те недвусмислено бяха за явили, че искат да говорят и с Мелиса.

— Това е съпругът ми Пийт — обясни Мелиса. — Губернаторът го натовари да работи извънредно по счетоводните документи на ранчото. На бдението на Силвия Джош каза, че вече има значителен интерес към ранчото.

Карли видя, че усмивката на Мелиса е само на устните й. Очевидно икономката се тревожеше за бъдещето, за себе си и за съпруга си. Имаше основание.

С единия крак е напуснала. Независимо дали им харесваше или не.

— Съжалявам да го чуя — каза Карли. — Тъжно е да се сложи край на такава дълга традиция. — Мелиса кимна леко. — Разбрах, че майка ти и баба ти са работили в ранчото.

— Да.

— Имаш ли време да поговориш за това с мен? — попита Карли. — Семейството ти е било неразделна част от семейната история на Куинтрелови. Твоята гледна точка ще бъде много ценна.

Мелиса се намръщи.

— Губернаторът каза съвсем ясно, че никой не трябва да говори с теб за семейство Куинтрел. Съжалявам.

— Аз също — отвърна Карли.

Дан погледна Мелиса и попита:

— Докога ще важи заповедта за мълчание? Докато се продаде ранчото?

Мелиса се напрегна.

— Губернатор Куинтрел не каза нищо по въпроса.

— А той е човекът, който ще ти подпише препоръката — каза Дан. — Ясно. — Той погледна Карли. — Хайде да видим как е Уинифред.

— Чакай. — Мелиса дръпна Карли за ръката.

Карли я погледна изненадано.

— Да?

— Уинифред… — Мелиса въздъхна. — Тя не е… добре.

— Знаем — увери я Карли. — Няма да стоим дълго. Пръстите на Мелиса се стегнаха още по-силно около ръката на Карли.

— Не, не ме разбрахте. Мисля… — Гласът й заглъхна. — Мисля — прошепна тя, — че Уинифред е започнала да губи разсъдъка си.

— Защо? — Гласът на Дан прозвуча по-грубо, отколкото му се искаше. — Какво те кара да мислиш така? — попита той по-меко.

Мелиса се намръщи.

— Смъртта на Силвия и пневмонията, хранителното натравяне, продажбата на ранчото… просто ми се струва, че Уинифред започва да губи връзка с реалността.

Карли погледна Дан. Той наблюдаваше Мелиса толкова втренчено, че и двете жени се почувстваха неловко.

— Какво се е случило? — попита Карли, потупвайки пръстите, които стискаха ръката й.

Мелиса бавно я пусна.

— Тя винаги е мразела Сенатора, но напоследък това й се е превърнало в идея фикс. Направо изгаря от дива ярост всеки път, когато чуе името му. Това е лудост. А сега започна да говори ненормално, казва, че ранчото е нейно, не е на губернатора, защото е последната жива от рода Кастийо, а ранчото можело да бъде наследено само от човек с кръвта на Кастийо.

Дан повдигна вежди.

— На какво се основава това убеждение?

— Точно там е работата — повиши глас Мелиса. — Няма никакво основание. Чиста лудост. Губернаторът е син на Силвия и Сенатора. Той е наследил кръвта на майка си, която е Кастийо, но Уинифред мрази Сенатора толкова силно, че не може да понесе синът му да наследи ранчото, така че настоява, че то е нейно. — Мелиса издиша шумно. — Страхувам се, че е започнала да се побърква.

Карли притеснено се замисли за случаите, когато бурните реакции на Уинифред я бяха карали да се усъмнява в здравия разум на старицата. Погледна към Дан, който се бе загледал някъде зад Мелиса. Изражението му показваше, че мисли напрегнато.

— Ще ви заведа при нея — каза Мелиса с широка, горчива усмивка. — Само не я уморявайте твърде много и не вярвайте на всичко, което казва. Може би ще се оправи след няколко дни. Дайте да ви взема палтата. Искате ли кафе или чай и бисквити?

— За мен не — отговори Карли веднага. Не възнамеряваше да яде или пие нищо в ранчото „Куинтрел“, освен ако не е приготвено от самата нея.

— За мен също не — добави Дан. Той пое палтото на Карли и свали якето си. — Обядвахме късно.

Защото знаеха, че няма да ядат нищо в ранчото. Карли и Дан последваха палтата си и Мелиса по дългия коридор към апартамента на Уинифред.

Мелиса почука леко на вратата.

— Уинифред? Можеш ли да приемеш посетители?

— Да.

Кратката дума бе изречена дрезгаво и почти настойчиво.

Мелиса отвори вратата, после влезе след Карли и Дан. Уинифред беше на лежанката, която харесваше повече от болничното легло на Силвия. Тежкият стоманен цилиндър на кислородната бутилка стоеше до стола. Тя намести прозрачната пластмасова тръбичка, за да не й пречи, когато говори.

— Не забравяй да пазиш силите си — предупреди я Мелиса.

Уинифред изсумтя ядосано.

С още една неубедителна усмивка Мелиса излезе, за да закачи палтата.

— Открихте ли още имена? — попита Уинифред.

— На възможни деца на Сенатора ли?

Старата жена кимна.

Вратата към коридора беше останала открехната след Мелиса. Дан го забеляза, но не каза нищо.

— Няма нови имена — отвърна Карли.

Уинифред поклати глава.

— Тогава защо сте дошли?

— Надявахме се да говорим с Мелиса за майка й и баба й.

— Това не ви е отнело много време.

— Губернаторът е забранил на всички да говорят с нас — обясни Дан. — А той ще пише препоръката на Мелиса и съпруга й… — Дан сви рамене. — Ами ти, госпожице Уинифред? И на теб ли ти е забранил да говориш?

Сухият й смях премина в кашлица.

— Не би посмял. Защо се интересувате от семейството на Мелиса?

Без да отмества поглед от Уинифред, Карли провери дали диктофонът й е включен.

— Сюзан Мълинс е работила в ранчото и през 1941-а е родила бебе, без да е омъжена — обясни Карли. — В акта на раждане на момчето, Рандал Мълинс, не е записано името на бащата.

— Копеле на Сенатора — каза Уинифред.

— Сигурна ли сте? — попита Карли.

— Не е имало фуста край него, която той да не е повдигнал. За него това беше въпрос на чест. Дори опита да се пусне и на мен след така наречения удар на Силвия. Казах му, че ще го отровя, ако отново ме докосне. Той ми повярва.

Дан поклати глава.

— Този мъж е бил патологичен случай.

— Той беше въплъщение на злото — каза Уинифред.

Карли опита да успокои дивашкия гняв в очите на Уинифред, като смени темата:

— Когато Сюзан се омъжила за Дъг Смит, им се родила дъщеря, Бети Смит.

— Майката на Мелиса — каза Уинифред след малко. — Красива жена, но и тя беше лесна като майка си. Винаги съм се чудела дали Мелиса не е дъщеря на Сенатора.

— Мелиса му е внучка, не дъщеря — възрази Карли. Очите на Уинифред се промениха, станаха непроницаеми като камък и черни като мислите й.

— Онзи похотлив кучи син не би се поколебал да легне и с двете.

— Какво ще кажеш по този въпрос, Мелиса? — попита Дан, като се обърна към полуотворената врата. — Сенатора е твой баща или дядо, или и двете?

Отначало последва тишина. После вратата се отвори по-широко и Мелиса влезе, все още с палтата в ръце.

— Може да ми е дядо — каза тя спокойно. — Баща ми е Мел Шафър.

— Може да ти е дядо? — попита Карли. — Не знаеш ли със сигурност?

Мелиса сви рамене.

— Баба ми не беше надежден източник на информация. Дрогираше се и пиеше твърде много. Много от нещата, които казваше, не бяха истина.

— Досущ като моята баба — обади се Дан.

— Лиза — кимна Мелиса. — Чувала съм за нея.

— Много хора са чували — каза Дан.

— Както и да е. — Мелиса се обърна към Уинифред. — Да предполагаш, че Сенатора ми е баща, е не само налудничаво, това е обвинение, което ще ти причини много неприятности. Сенатора щеше само да се изсмее, но синът му няма да го приеме толкова леко. — Уинифред присви очи, но не каза нито дума. Мелиса постави ръка върху рамото на старата жена. — Извинявай. Не трябваше да ти се сопвам така, но се тревожа за теб. Губернаторът може да направи живота ти… много труден.

— Няма да съм тук още дълго, че да се тревожа за това — каза Уинифред. — Нито пък ти.

Мелиса стисна устни.

Дан се обърна към Уинифред.

— Какво помниш за Рандал Мълинс?

— Загина във Виетнам.

— Имал ли е деца? — Въпреки че питаше Уинифред, той гледаше Мелиса. Начинът, по който трепнаха клепачите й, показа, че тя знае отговора.

— Не съм чула да има — отвърна Уинифред. — Не беше женен.

— Изключи диктофона, Карли — каза Дан.

Тя го погледна, после натисна бутона за пауза. Той погледна настойчиво Мелиса. Мълчанието се проточи.

— Добре — каза тя накрая. — Но ако кажете на губернатора, че съм говорила с вас за това, ще отрека.

— Не бихме казали на Джош Куинтрел дори колко е часът — увери я Дан.

Мелиса издиша продължително.

— Ранди Мълинс беше мой чичо, или поне наполовина. Както и да е. — Тя махна нетърпеливо с ръка. Думите й излизаха накъсано, бързо, сякаш се опитваше да премине възможно най-бързо през нещо неприятно. — Той мразел баща ми Мел и започнал да бяга от къщи още на единайсет. През повечето време ходел да живее при Ангъс Снийд в пасищата високо в планината или през зимата — в неговата къщурка в ранчото. Дъщерята на Ангъс, Лори, била седем години по-млада от Ранди. Ранди прекарвал повечето си време със стария Снийд. Лори всъщност била отгледана от леля си, след като майка й починала. А Ангъс Снийд отгледал Ранди.

Карли затаи дъх и се надяваше диктофонът й да е направил обичайното си събуждане пет секунди след включването на пауза. Имаше чувството, че Мелиса няма да повтори тази история никога вече.

— Както и да е, точно преди Ранди да замине за Виетнам, отишъл да се повесели в града за последно. Ангъс бил болен, така че Лори отишла с колата да прибере Ранди от ареста. Около девет месеца по-късно родила близнаци.

— Джим и Блейн Снийд — каза Дан. — Братовчедите ти. И вероятни внуци на Сенатора.

— Може би да, а може би не — сви рамене Мелиса. — Никога не се е отнасял с тях по-различно отколкото с останалите.

— Включително и с теб? — попита Дан.

— Аз съм жена. Разбира се, че се е отнасял различно с мен. Бях много, много внимателна никога да не оставам сама в къщата с него. Уинифред много ми помагаше. — Мелиса се усмихна на старицата. — Тя ми каза да се пазя и аз го правех.

Карли се намръщи. Колкото повече научаваше за Сенатора, толкова по-малко го харесваше.

— Дори и след проблемите със сърцето, когато беше минал седемдесетте? — попита Дан. — Това не го ли поукроти? Със сигурност е сложило край на политическата му кариера.

— Допреди няколко години беше много чевръст — каза Уинифред. — Но след като стана на осемдесет, вече не беше достатъчно силен, за да надвие съпротивляваща се жена и да я събори на пода.

— Уинифред… — Мелиса изглеждаше нещастна. — Нито едно изнасилване не е било доказано. Само шушукане, нищо повече. Покрай мъж като Сенатора винаги е имало клюки.

Карли погледна Дан, който сви рамене и каза:

— Още едно нещо, за което никога не са писали във вестника.

— Братята Снийд знаят ли кой е дядо им? — попита Дан.

— Никой не знае — отвърна Мелиса, като притисна палтата към тялото си.

— Мислят ли си, че знаят? — попита Карли.

— Защо? — не разбра Мелиса.

— Просто й е любопитно — обясни Дан спокойно, но погледът му си оставаше напрегнат.

— О, сигурна съм, че някой им е казал. — Мелиса продължаваше да стиска палтата. — Клюките са по-бързи от истината.

— Затова ли губернаторът е толкова докачлив? — попита Карли. — Чул е клюките и не иска истината да се разчуе.

— Коя истина? — попита Мелиса раздразнено. — В клюките има твърде малко от нея.

— Нали знаеш старата поговорка, че няма дим без огън — каза Карли.

Мелиса просто поклати глава.

— Сенатора е мъртъв. Нека всичко умре с него. Ще има ли някаква полза за братята Снийд да се изровят старите клюки и лъжи? Те са възрастни мъже и не им пука въобще кой може да е бил дядо им. — Тя изгледа ядосано Карли. — Пък и един ловец и един крадец нямат място в семейната история на Куинтрел.

— Кастийо — поправи я Уинифред. — Това е историята на Кастийо и копелетата на Сенатора нямат място в нея.

— Тогава защо искахте аз да… — започна Карли, но Уинифред я прекъсна.

— Точно това е… — Пристъп на кашлица разтърси Уинифред отново и отново.

— Най-добре си тръгвайте — каза Мелиса загрижено и бутна палтата в ръцете на Дан.

Той взе палтата, но остана на мястото си. Не искаше да тръгва. Имаше чувството, че Уинифред не иска другите да знаят колко е слаба.

— Не трябва ли да повикаш доктора? — обърна се той към Мелиса.

— Той идва днес — обясни Мелиса и намести тръбичката за кислорода. — Няма какво друго да направи, освен да я изпрати в болница, а тя отказва категорично. Освен ако губернаторът не подаде молба в съда, за да бъде обявена за неспособна да се грижи сама за себе си, никой не може да направи нищо повече. А и ако Уинифред иска да остане тук възможно най-дълго, кои сме ние да й пречим?

Уинифред продължаваше да кашля. Лицето й бе почервеняло от усилията.

Карли взе палтото си от Дан и тръгна към коридора. Звукът на сухата, мъчителна кашлица на Уинифред ги преследваше чак до външната врата. Вратата се отвори и затвори зад тях, оставяйки ги в студената ветровита нощ.

И двамата мълчаха.

И двамата се чудеха какво се опитваше да им каже Уинифред.

44

Кастийо Ридж

Петък вечерта

Приборът за нощно виждане прави задачата съвсем лесна. Студът намалява чувствителността на ръцете ми, а вятърът…

Вятърът беше вечният враг на стрелеца.

Снайперистът гледаше през визьора как Карли и Дан излизат от къщата. Двамата се качиха в камиона, но вместо да се отправят към пътя, който водеше към Таос, завиха към стопанските пристройки.

Сега какво?

Фаровете щяха да попречат на прибора за нощно виждане, така че снайперистът ги проследи с бинокъла. Те минаха покрай обора и излязоха на пътя за гробището.

По дяволите, толкова добре си подбрах мястото, а те да тръгнат в противоположната посока.

Замръзнал, вкочанен и ругаещ наум, снайперистът видя как камионът спря пред семейното гробище на Куинтрелови. Веднага щом фаровете угаснаха, той отново започна да наблюдава мишената си през прибора за нощно виждане, монтиран на пушката му. Правеше го повече за упражнение, отколкото за нещо друго. Гробището се намираше на по-малко от километър и половина от къщата, но не това беше същественият проблем.

Двуметровата ограда от ковано желязо превръщаше стрелбата в хазарт.

Ъгълът не бе достатъчно голям, за да може да стреля над оградата, освен ако мишената не стоеше изправена и неподвижна, вместо да обикаля приведена надгробните камъни по края, точно до оградата. Надгробните камъни също затрудняваха стрелбата. Както и дърветата, засадени край гробовете.

Вятърът донесе приглушен звук от гласове. Долу светнаха с фенерче.

Снайперистът пак взе бинокъла.

Довършете това, за което сте дошли, върнете се на пътя и заобиколете от другата страна на клисурата, за да се качите на шосето.

Всичко го болеше от студа. Време беше да свърши работата и да продължи.

Хайде, хайде, побързайте. Ако ми създадете проблеми, ще ви застрелям и двамата.

45

Ранчото „Куинтрел“

Петък вечерта

Карли удари дланите си една в друга. Дори и в дебелите ръкавици пръстите й започваха да замръзват.

— Не виждам никаква логика в разположението на гробовете — каза Дан.

— Обикновено колкото по-близо е погребан някой до гроба на родоначалника, толкова по-важен е бил — обясни Карли. — Но гробът на Лиза не е при гробовете на брат й и сестра й.

Дан изчисти снега от последния надгробен камък.

— Не. Това е гробът на някой Куинтрел, загинал в Гражданската война.

— Наистина ли? — Карли се приближи, направи снимка с фотоапарата си и го пъхна в джоба си. — Самюъл Куинтрел. Чудя се дали е бил брат, баща, чичо или…

— Няма значение — прекъсна я Дан. — Уинифред иска само…

— … историята на Кастийо — довърши Карли отвратена.

— Хайде да проверим долната половина на гробището.

Карли погледна към онази част, която бе отредена за работниците в ранчото.

— Да не би да казваш, че някои от работниците са били по-важни от дъщерята на Сенатора?

— Ако говорим за баба ми, да — каза Дан, докато вървеше покрай призрачната бяла ограда. — Предполагам, е имала късмет, че изобщо е била погребана тук. Вероятно е нямало да я допуснат в семейното гробище, но Куинтрелови не искали да вдигат никакъв шум, за да не привлекат отново вниманието към жалкия живот на Лиза.

Карли премести лъча на фенера към скромните надгробни камъни покрай оградата.

— Това са братовчеди на Изобел, слуги и други такива.

— Същото разделение. По онова време цялото семейство — далечни братовчеди, сватове на братовчедите, сватове на сватовете — са следвали парите. Изобел ги е имала, а Андрю Куинтрел ги е увеличавал. Щом Сенатора е навлязъл в политиката и е увеличил връзката си със Сандовал чрез Силвия, постоянно е увеличавал богатството.

— Толкова си циничен.

— Това е средното ми име.

— Наистина ли? — попита тя.

— По-добре, отколкото Уордън[1].

— Уордън?

— Това е средното ми име.

Смехът на Карли изригна, ярък като лунна светлина, а вятърът го пое и понесе надалече.

След като провери около оградата, Дан коленичи и изчисти навятия сняг от още един надгробен камък. Гробът бе настрани и от най-далечния роднина, работил в ранчото.

— Ето го. — Гласът му бе съвсем невъзмутим, все едно говореше за времето. — Елизабет Изобел Куинтрел, 1936–1968.

— Умряла е на трийсет и две години. Каква загуба.

— Добре си е поживяла.

— Как можеш да го кажеш?

— Не е направила нищо, за да промени живота си.

Карли погледна тъмния гроб.

— Може би не е имало как.

— Толкова си състрадателна. — Той нежно погали лицето на Карли със студения връх на пръста си. — Тя изобщо не се е опитала, Каролина Мей. Нито веднъж.

— Не е заслужавала да бъде убита.

— Никой не заслужава, но все едно се случва. Искаш ли да направим снимка на надгробния камък?

Карли коленичи, изчака автоматичния фокус да се включи и натисна копчето. Светкавицата блесна веднъж. Тя погледна заснетия образ, одобри го и изключи фотоапарата.

— Мислиш ли, че Сюзан Мълинс е погребана тук? Тя е била дългогодишна служителка, в края на краищата.

— А дъщеря й вероятно е била копеле на Сенатора.

— И това.

Двамата продължиха надолу покрай оградата, търсейки падини в снега, които показваха местата на гробовете, хлътнали от водата и времето. Освен някой Сандовал от време на време и двама Снийд, Дан и Карли не откриха никакви познати имена.

Вятърът се изви, усили и нахлу с ледените си ръце между металните пръчки на оградата.

Карли се изправи и погледна огряната от луната клисура, която се простираше само на няколкостотин метра.

— Какво правеше там? — попита тя. — Ти стоеше там, нали, когато погребваха Сенатора?

Дан проследи погледа й към клисурата.

— Аз, татко и един от братята Снийд. Джим вероятно. Блейн не е толкова незабележим.

— Не разбирам.

— Двамата с татко паркирахме край шосето и се изкачихме от задната страна на клисурата. Там има една стара пътека. Ловците я използват често. Също и плячката им. Както и да е, двамата с татко гледахме цялото погребение от ей там горе. Не забелязахме никого, но когато си тръгнахме, видях следи. Някой бе стоял горе на билото с куче и също беше наблюдавал погребението. — И според теб е бил Джим Снийд?

— Той е единственият човек, когото познавам, който би могъл да се доближи до мен, без да го забележа. Аз имам много добър усет.

— Затова ли все поглеждаш към каньона? — попита тя. — Мислиш, че той е там и сега?

— На няколко пъти, откакто излязохме от къщата, имам чувството, че някой ни наблюдава. После изчезва. Може би просто вятърът мести клоните.

— Или Джим Снийд ни наблюдава от хребета?

— Може би.

— Защо?

— Не знам.

Веднага щом заведеше Карли на сигурно и топло, Дан смяташе да се върне в клисурата и да провери за следи. Надяваше се вятърът и снегът да не успеят да ги заличат толкова бързо.

Ако беше сам, щеше да се изкачи там още първия път, когато с тила си усети нечий поглед. Но не беше сам.

— Човек може ли да се изкачи до хребета от тази страна? — попита Карли.

— Разбира се.

— Трудно ли е?

— Не, ако имаш подходящи ботуши.

— Да вървим тогава.

— Какво? — Дан не повярва на ушите си.

— Искам да се изкачим на билото и да погледнем към долината. Да видим ранчото в мрака, само на лунна светлина. Така трябва да е изглеждало преди сто години.

Той се вслуша във вътрешните си инстинкти, не откри смисъл да спори и се предаде.

— Аз ще водя.

[1] На английски името означава надзирател, пазач, портиер. — Б.пр. ↑

46

Кастийо Ридж

Петък вечерта

Двамата идват точно към мен.

Снайперистът бързо преценяваше ъглите за стрелба и пътищата за бягство. Трябваше да залегне и да ги изчака да дойдат с колата си от другата страна на клисурата. Такъв беше планът.

Планът не включваше той да вкочаняса, докато онези двамата фотографират гробовете и после се катерят към хребета. Ако трябваше да чака още, щеше да премръзне твърде много, за да стреля точно. Така някой можеше да умре, вместо просто да изгуби много кръв в снега.

Не че той имаше нещо против да убива — като всичко останало, и това ставаше по-лесно с всеки следващ път. Но смъртните случаи винаги се разследваха много по-задълбочено от случайните ловни „инциденти“.

Те продължаваха да вървят право към него. Още малко и трябваше да използва очите си вместо прибора за нощно виждане. В момента можеше да види само няколко квадратни сантиметра от мишената.

Най-после Карли и Дан завиха настрани, следвайки черната пътека, използвана от конете и кравите през лятото, когато ги пускаха на паша.

Снайперистът задиша малко по-спокойно, след като мишените му започнаха да се отдалечават. Осъзнавайки, че те ще изкачат целия път до билото на няколкостотин метра от него, той преизчисли ъглите и разстоянията.

После се усмихна. Ако спрат, за да се полюбуват на гледката, задачата му щеше да стане лесна като детска игра.

Почувствал се отново уверен, снайперистът застана в поза за стрелба. Само очите му не бяха готови. Отмести поглед от жертвите си, проследявайки ги с периферното си зрение. Животните, дори и питомните като хората, често усещаха втренчения в тях поглед.

А от това, което беше чувал за Дан Дюран, той изобщо не бе питомен.

47

Кастийо Ридж

Петък вечерта

Карли следваше Дан по пътеката, която само той виждаше, а вятърът следваше и двамата, блъскаше ги, теглеше ги, разсейваше ги. Тя потрепери, после усети, че я боли цялото тяло. И се сети за крака на Дан.

— Добре — каза тя. — Достатъчно далече стигнахме. Мога да…

— Кракът ми е добре.

— Кажи ми пак, че можеш да четеш мисли.

— Не мога да чета мисли.

— Защо ли изобщо не ти вярвам? — измърмори тя.

— Нямам представа. Стига си правила гримаси.

— Откъде знаеш, че правя?

— Чувам ги.

Тя се изкиска и продължи да се катери след него.

Дан я чу и се усмихна. Той следваше пътеката по-скоро по инстинкт, отколкото защото я виждаше. Животните не бяха глупави. Те минаваха по лесния път, заобикаляха големите камъни и групи дървета, завиваха и обикаляха и постепенно се изкачваха все по-високо. Повечето хора бяха твърде нетърпеливи, за да действат умно. Те просто вървяха право нагоре по склона, сякаш им засичаха времето с хронометър.

На места изкачването беше лесно. Земята бе почти оголена, вятърът бе издухал снега, освен една тънка замръзнала кора. Същият вятър изпълваше празнините и гънките по склона с онази ледена пудра, която привличаше хора от цял свят да идват да карат ски по склоновете над Таос. От гледна точка на скиорите тази страна на хребета не ставаше за спускане. Беше прекалено обветрена, за да може да се натрупва сняг, освен в клисурите, а там беше прекалено каменисто за ски. На другия склон имаше по-дебел сняг, защото самият хребет някак го заслоняваше от вятъра. Скалите бяха почти скрити от снега. Пиниите и кедрите се извисяваха, а боровете стояха здраво вкоренени в твърдата земя.

Дан се запита дали пъртината, която си бяга проправили с баща му през дълбокия половин метър сняг преди почти седмица, още се вижда или вече е покрита от нов сняг.

Точно преди да застане на ръба на неравния хребет. Дан спря и огледа лунната светлина и мрака за някаква промяна, някакво движение, нещо, което да обясни неприятното усещане от време на време, че някой го наблюдава.

Ти си параноик.

Казваш го, сякаш е нещо лошо.

— Какво причини това? — попита Капли.

— Кое?

— Мрачната усмивка на лицето ти.

— Говорех си сам — каза той.

— За какво?

— За параноята.

— Разговорът по принцип ли беше или конкретен?

— Конкретен.

Тя изчака.

Дан не каза нищо повече.

— Понякога да те накарам да говориш, ми е толкова трудно, колкото да извадя зъбите на кокошка.

— Кокошките нямат зъби.

— Точно затова е трудно да се извадят. Каква форма имаше параноята ти този път?

— От време на време имам чувството, че някой ме наблюдава — каза той спокойно.

Карли издиша рязко.

— Аз също. Обикновено се чувствам така, когато съм в някоя стара къща. И аз ли съм параноичка?

Той се засмя и измина последните няколко метра нагоре по склона, като я дърпаше след себе си.

— Ти си нещо друго.

— И това нещо е параноично?

— Не, Каролина Мей. Това нещо е…

Изведнъж Дан политна назад и се хвърли от другата страна на хребета, стиснал ръката на Карли.

Звукът от стрелба с пушка отекна като гръмотевица в долината. Една запълнена със сняг клисура омекоти падането на Дан, но той се стовари толкова тежко, че главата му се завъртя.

— Дан? Дан!

Карли стоеше на колене до него и чистеше снега от лицето му. Снегът до него беше черен и лъскав.

Дан отвори очи и изстена.

— Копелето не улучи.

— Ранен си. Нека ти помогна.

Когато тя опита да се изправи, Дан я дръпна долу в несигурния заслон на клисурата и опря устни до ухото й. В косата й имаше сняг, кърпата беше почти паднала от главата й.

— Тихо — прошепна той и най-после започна да мисли, въпреки пищенето в ушите си. — Той може да се върне, за да довърши работата си. Много се надявам да го направи.

Чак тогава Карли забеляза, че Дан е свалил едната си ръкавица и държи пистолет. Дотогава дори не подозираше, че е въоръжен. Тя потрепери не само от студ, макар студът да бе достатъчно пронизващ, за да я накара да трепери. Сякаш вампир изсмукваше топлината и живота от тялото й.

Ти искаше това, каза си тя. Можеше да се откажеш от тази работа, но не го направи. Дан плати цената. Сега се стегни и действай.

Ако зависеше от нея, щеше да побегне с писъци, но не можеше да остави Дан сам. И понеже той отказваше да тръгне доброволно и беше прекалено едър, за да го носи, Карли нямаше избор, освен да лежи на снега, да гледа как кръвта му изтича и да знае, че куршумът е бил предназначен за нея.

Карли ухапа бузата си отвътре, силно, после още по-силно, докато желанието да пищи не премина в скимтене, което не можеше да потисне. В устата й имаше вкус на сол и страх.

— Няма нищо, скъпа — прошепна Дан до ухото й.

Тя обърна глава към него и каза тихо:

— Глупости.

Той се усмихна и белите му зъби грейнаха сред кръвта по лицето му.

Лежаха неподвижно. Кръвта от една рана на челото му се стичаше и капеше върху снега. Карли притисна сняг към главата му, за да намали кървенето. Това помогна, но не достатъчно.

Много бавно Дан изтри кръвта от очите си със свободната си ръка. Нищо не помръдваше по хребета на десетина метра от тях. Не се чуваха и стъпки в снега.

Студът започна да го пронизва, тялото му се вкочаняса и той осъзна, че е по-опасно да останат на земята, отколкото да се размърдат. Никой от двамата не бе облечен така, че да прекара нощта на снега, без да замръзне.

Въпреки че Карли постоянно сменяше снега на главата му, той още се чувстваше като ударен с нагорещен чук. Когато снегът се разтопеше, болката щеше да стане непоносима. Слава богу, че Карли беше там и можеше да го закара с колата.

— Направи ми няколко снежни топки — прошепна той.

— Какво?

— Снежни топки.

Тя се запита дали човек може да се побърка, ако го прострелят, но внимателно започна да загребва сняг и да го стиска в големи топки. Когато откри малки камъчета под снега, пъхна и тях в топките.

Дан прецени къде се е намирал, когато го раниха, къде падна, откъде най-вероятно бе дошъл изстрелът.

От хребета, там, където хлътва леко към долината. Сигурно от онази група скали вдясно. Може би от дърветата по-нататък. Двеста и четирийсет метра. Най-много двеста и петдесет. Лесна мишена, ако човек разполага с прибор за нощно виждане.

Иначе беше невъзможно.

Студът скова тялото му. Без специално оборудване, поне одеяло за оцеляване, ако не друго, човек трябваше да се движи, за да остане жив. Вятърът беше убиец.

— Ето — каза Карли. — В някои от тях вътре има камъчета.

— Супер — усмихна се Дан. — Дай ми първо тях.

Той усети нещо твърдо и студено в лявата си ръка. Не беше много точен, когато хвърляше с лявата ръка, но нямаше значение. Просто искаше да провери колко нервен е снайперистът.

С едно-единствено движение Дан застана на колене, хвърли топката в посоката, в която той би поел, ако планираше да избяга през хребета към ранчото, после отново залегна в клисурата.

Никакъв изстрел, нито трясък, никакво движение.

Тишина.

Вятър.

Пак тишина.

Нещо блъскаше в главата му, а Карли трепереше неконтролируемо до него. Време беше да тръгват.

— Следвай ме — каза Дан.

— Ами ако започне пак да стреля?

Тогава с нас е свършено.

Но той каза само:

— Да тръгваме.

48

Кастийо Ридж

Петък през нощта

Снайперистът проследи Карли и Дан с прибора за нощно виждане и забеляза, че Дан се възползва от всяка сянка, скала и дърво за прикритие. Нито за момент никой от двамата не застана на мушката.

Когато се увери, че вървят обратно към ранчото, той се спусна по другата страна на хребета, за да си получи наградата.

49

Ранчото „Куинтрел“

Събота сутринта, много рано

Луната огряваше в нежното си великолепие стъклената стена, отвъд която се извисяваше планината. Единствената светлина в предната част на къщата идваше от кабинета на Сенатора — тънка жълта ивица между вратата и полирания мраморен под.

Една сянка се плъзна по коридора. Стъпките бяха заглушени от персийските килими. Сянката продължи към задната част на къщата. Под голямата двойна врата, водеща към апартамента, проникваше слабо сияние. Тишина, леко отъркване на дреха до стената, ропот на тежките панти на врата, поддаваща се на уверен натиск.

Сянката влезе вътре, оставяйки вратата открехната. Нощната лампа в банята осветяваше съвсем смътно стаята, но всички краища тънеха в мрак. Уинифред беше на лежанката. На всеки няколко секунди тръбичката за кислорода проблясваше леко, раздвижвана от слабото вдишване и издишване на старицата. Тежки одеяла покриваха тялото й. В съня кислородната тръбичка бе изпаднала от носа й.

Лесно. Става съвсем лесно.

Ръцете в ръкавици издърпаха завивките нагоре и внимателно и непоколебимо се притиснаха към лицето на Уинифред.

Ноздрите й се разшириха, търсейки кислород, но намериха само плата, който бе твърде дебел, за да може да се диша през него. Устата й се отвори, пресъхнала като самата възглавница. Главата й се изви. Нищо не се промени, освен гладът на тялото за кислород. Той я прониза, забушува в нея. Тя опита да освободи ръцете си, да рита, но беше твърде късно.

Най-после движенията й секнаха напълно.

Ръцете в ръкавици дръпнаха одеялата надолу, както бяха в началото. Пръстите се поколебаха върху прозрачната гъвкава тръбичка, свързана с кислородната бутилка. После ръката се отдръпна, оставяйки тръбичката така, както беше, да изпуска кислород със слаб съскащ звук някъде около врата на Уинифред.

Вече ми е длъжник заради двама.

Сянката се оттегли, вземайки със себе си живота на жената.

50

Ранчото „Куинтрел“

Събота сутринта, много рано

Пийт Мур се събуди със схванат врат и следи от слюнка по таблицата с цифри, която проверяваше, преди да заспи в кабинета на Сенатора. Изстена, изправи се и посегна към чашата е кафе, което бе студено като стаята.

Сега, след смъртта на стария негодник, може би щеше да успее да вкара незабелязано една микровълнова печка в кабинета — много мразеше студено кафе. Но и студеното кафе беше по-добро от никакво кафе. В последните дни Мелиса бе прекалено заета с грижите за Уинифред и опаковането на личните вещи от къщата заради продажбата, за да му носи редовно горещо кафе.

Той отпи глътка от горчивата напитка, потрепери и отпи отново. Часовникът удари три. В тишината звънът отекна почти като църковни камбани. Сенатора обожаваше този звук.

Пийт се взря в цифрите на таблицата, която беше използвал за възглавница. И цифрите, и значението им бяха замъглени в съзнанието му. Време беше да се откаже и да си легне.

Той изгаси лампата в кабинета и излезе. В широкия коридор лунната светлина грееше достатъчно ярко. Дори и да не виждаше нищо, Пийт беше изминавал това разстояние много пъти нощем, когато всички в къщата спяха, а Мелиса го чакаше в малкия им апартамент и гледаше телевизия. Остъкленият преход беше студен като нощта навън. Пийт закрачи бързо.

Отвори вратата на апартамента, бързо влезе вътре и я затвори след себе си. Примигващата синкава светлина и сумрачните цветове на телевизионния екран осветяваха стаята. Смеховете от някаква стара комедия заглушаваха самотния вятър и тишината на нощта.

Мелиса лежеше на канапето и похъркваше заедно със звука от телевизора. Пийт се наведе и леко я разтърси за рамото.

— Време е за лягане — каза той.

Тя се събуди и прозя.

— Трябва да проверя как е Уинифред. Чу ли още изстрели?

— Не. Сигурно някой глупак със заредена пушка се е препънал в собствените си крака.

Мелиса поклати глава.

— Бракониерите не трябва да пият.

Пийт се усмихна.

— Може да е гръмнал себе си вместо някоя пума. Но ще дойда с теб, за да проверя дали всички врати са заключени, да не би нашият бракониер да е запланувал и някоя кражбичка.

— Джим Снийд ще го открие и ще го одере като койот, а всички хора наоколо знаят това.

Мелиса потърка очи и отново се прозя, после тръгна след Пийт към голямата къща и апартамента. При всяка външна врата тя изчакваше той да провери дали е заключена. Накрая Пийт бутна двойната врата на апартамента и отиде да провери най-отдалечената външна врата.

— Каква миризма — оплака се той, докато заключваше вратата. — Тя да не е почнала да се изпуска?

— Надявам се, че не.

Слабата светлина огряваше стоманения цилиндър на кислородната бутилка. Мелиса отиде тихо до лежанката, видя, че тръбичката се е разместила, и посегна да я оправи. Кожата на Уинифред беше студена. Твърде студена.

И в стаята беше прекалено тихо.

— Уинифред? — извика Мелиса със странен глас.

Пийт бързо се доближи.

— Какво има? Треската й се е влошила ли?

— Мисля, че е мъртва.

Той измърмори нещо и се наведе над Уинифред. Не се чуваше дишане. В тънката китка не се долавяше пулс. Нямаше напрежение на мускулите.

И миризмата.

— Обади се на лекаря — каза Пийт. — Аз ще се обадя на губернатора.

51

Таос

Събота сутринта, рано

Сивосинкавата завеса около болничното легло създаваше илюзия за уединение, но суматохата в спешното от деление ги заобикаляше от всички страни. Дан и Карли щяха да са си тръгнали отдавна, но шерифът беше заявил категорично, че трябва лично да ги разпита. После беше допълнил, че това може да стане в болницата или в затвора, по техен избор.

Карли бе предпочела първото.

Тя започваше да се чуди дали изборът й е бил правилен. Беше много натоварена нощ. Човек с лицева пареза по неизвестна причина лежеше на леглото зад завесата от ляво и чакаше резултатите от изследванията. На другото съседно легло лежеше пострадал при падане, на когото предстоеше операция на коляното веднага щом лекарят приключеше спешната апендектомия. Друг пострадал при падане, този път със счупена китка, чакаше втора рентгенова снимка, която да покаже дали костите са правилно наместени под гипса. Едно пищящо дете с висока температура и побъркана от притеснение майка стояха точно до завесите.

После беше Дан с огнестрелната рана. Той имаше превръзка над късата, ужасна на вид, вдлъбнатина при линията на косата. Направиха му рентгенова снимка и скенер, после почистиха и дезинфекцираха раната и му дадоха болкоуспокоителни, които той отказа. Докторът повтори няколко пъти, че Дан е имал късмет да остане жив, което Дан и сам знаеше.

Карли погледна свъсената линия на устата му.

— Сигурен ли си, че не искаш болкоуспокоителните? Аз ще карам — независимо дали ще ги изпиеш или не.

— Хапчетата, които дават тук, няма да ми помогнат повече от един аспирин или потупване по бузата — каза той. — Да, ти ще караш. Ако те нямаше да ми помогнеш в последната част от пътеката надолу до камиона и не ме беше докарала, не знам дали щях да съм тук.

— Тогава защо не поискаш нещо по-силно?

Защото не искам да съм със замъглен разсъдък, когато снайперистът пак стреля по теб.

Но той каза само:

— Не боли чак толкова. — Беше вярно. След като паренето и замайването бяха преминали, тъпата болка се понасяше лесно. Бяха го ранявали много по-тежко. — Това е само драскотина.

— От куршум.

— Да, скоростта наистина добавя известен натиск. Добре че имам твърда глава.

Карли измърмори нещо под носа си и се отказа от опитите си да го уговаря.

Гласът на шериф Монтоя надвика съвсем лесно шума в спешното:

— Търся оня с огнестрелната рана.

— Пета завеса — упъти го сестрата. — Не се бавете. Вече го изписахме, а леглото ни трябва.

След няколко секунди завесата рязко се разтвори и съненият, раздразнен шериф изгледа навъсено Дан.

— И аз се радвам да те видя — каза Дан. — Щях да се примиря и с дежурния полицай.

— Какво става, по дяволите? — попита шерифът.

— Защо не се разкрещите още по-високо? — попита Карли. — Така хората няма да се напрягат да чуят това, което не им влиза в работата.

— Ако искате уединение — каза шерифът, — можем да отидем в затвора.

— Не, благодаря — сряза го Дан. — Каквото и да си кажем, ще се разчуе из града веднага щом секретарката напечата доклада ти. Устата на добрата стара Дорис е по-голяма от коефициента й на интелигентност.

— Тя не е единствената — не се даде Монтоя. Той отвори бележника си, извади химикалка и попита: — Какво се случи?

Карли и Дан се бяха разбрали, че Дан ще отговаря на въпросите на шерифа. Карли беше изтощена, не харесваше Монтоя и отношението му и ако говореше тя, сигурно щеше да проличи. А Дан я беше уверил, че ако това стане, разговорът, който трябваше да е съвсем кратък, ще се проточи с часове. Той изпитваше същото като нея към шерифа, но го бе надмогнал преди дълго време.

— Двамата с Карли отидохме да видим Уинифред към осем часа снощи. След това решихме да прекараме известно време навън в ранчото, за да добие Карли представа за атмосферата му.

— Или за нещо друго — измърмори Монтоя.

Пръстите на Дан стиснаха ръката на Карли, напомняйки й за уговорката да мълчи.

Тя се усмихна престорено на шерифа.

— Прекарахме известно време на гробището, разглеждахме надгробните камъни и правихме снимки — продължи Дан.

— Колко време?

Дан сви рамене.

— Половин час, четирийсет и пет минути. Достатъчно дълго, за да се застуди. — Монтоя чакаше, вдигнал химикалката си във въздуха. — Карли поиска да се качим до хребета на Кастийо Ридж, за да види гледката оттам.

— В тъмното? — попита с явно недоверие шерифът.

— Луната светеше доста ярко — обясни Карли и пак показа на шерифа и двата си реда зъби.

Монтоя изръмжа.

— Значи сте решили да погазите из снежните преспи. После?

— Изкачихме се по обветрения склон — продължи Дан. — Изкачването не беше трудно.

— Беше много красиво — добави Карли меко, после си спомни случилото се и потрепери. — За известно време.

Дан се замисли дали да спомене, че на няколко пъти беше имал чувството, че някой ги наблюдава. После си пред стави реакцията на Монтоя и се отказа.

— Веднага щом стигнахме до хребета — обясни Дан спокойно, — бях улучен и повален от куршум. Успях да дръпна Карли с мен, за да не стои като открита мишена за стрелеца.

— Значи предполагаш, че не е било случаен изстрел? — Монтоя изгледа мрачно Дан.

— Да — отговори провлечено Дан. — Точно това предполагам. След всички други нападения над Карли, не е нужен кой знае колко ум, за да се досети човек каква е била целта.

— Продължавай.

— Някой иска Карли да напусне града — рече той лаконично.

— Може би. А може би някой бракониер е стрелял по котки или мечки и погрешка е уцелил човек.

Карли усети как Дан се напряга до нея. Той пак стисна леко ръката й, за да й подскаже да не избухва.

— Възможно е, предполагам — каза Дан с безизразен глас. — Много ли бракониери се навъртат из ранчото „Куинтрел“?

— Случва се — отвърна Монтоя. — Какво направи, след като се пльосна на склона?

— Лежахме и се ослушвахме дали „бракониерът“ няма да се опита да довърши започнатото.

— Какво щяхте да направите? Да го замеряте със снежни топки ли? — попита шерифът.

— Имам разрешение да нося оръжие. Знаеш, защото вече си проверил.

Монтоя изсумтя. Не знаеше точно какво у Дан винаги го вбесява, но това ставаше неизменно.

— Да, да. Онзи тръгна ли да ви търси?

— Не. Чакахме, докато реших, че е по-опасно да останем, отколкото да тръгнем — обясни Дан.

— Какво означава това?

— Не бяхме облечени като за снежна нощ на открито.

Шерифът погледна спокойното лице на Дан и невъзмутимите му очи и въздъхна. Каквото и да можеше да каже за сина на знахарката, Дан със сигурност не беше страхливец или глупак. Само много твърд човек можеше да лежи в снега и да чака някой да дойде да му тегли куршума.

— Стрелецът направи ли втори опит? — попита Монтоя, любопитен въпреки предразсъдъците си.

— Не му дадох почти никаква възможност, но не, нямаше повече изстрели.

— Е, това ми прилича повече на стрелба на бракониер — заяви Монтоя. — Стрелял е погрешка и си е плюл на петите. Какво казаха хората в ранчото?

— Не сме спирали там. Веднага поехме към града.

Това изненада шерифа.

— Както и да те е улучил онзи куршум, сигурно е боляло адски. Защо не остана в ранчото, докато дойде линейка?

— Повечето неприятности с Карли станаха в ранчото — обясни Дан.

Монтоя присви очи.

— Какво означава това?

— Точно каквото казах. Искаш да го повторя ли?

Шерифът се поколеба дали да не постави Дан на мястото му, но реши, че не си струва неприятностите. Пък и в спешното беше станало толкова тихо, че човек можеше да чуе дишането си, което означаваше, че всички останали подслушваха.

— Чух го още първия път. Нещо друго?

Карли се сети, че Дан беше видял следи от кола, паркирана в подножието на Кастийо Ридж, и че оттам някой се беше изкачил по склона пеша. Реши да изчака Дан сам да го каже на шерифа.

— Не се сещам за нищо друго — каза Дан.

— Ако си спомните още нещо, обадете се.

— Непременно.

Карли видя как шерифът прибра бележника в джоба си и тръгна към изхода. Тя се наведе към Дан и прошепна в ухото му:

— Защо не му каза за следите от паркираната кола?

Той зарови лице във врата й и отвърна също тихо:

— Защото не искам някой тромав заместник-шериф да изпотъпче всичко там, преди аз да се върна на мястото. — После погледна часовника си. — Хайде, ако побързаме, ще успеем да дремнем, преди да се съмне.

Карли затвори очи, въздъхна и се зачуди дали някога отново ще й се случи да спи една цяла нощ.

52

Кастийо Ридж

Събота призори

Дан спря камиона точно зад мястото, където другата кола беше паркирала предната нощ.

Карли се разсъни и посегна към дръжката на вратата.

— Дано не ни трябват снегоходки. Не съм носила такива от дете.

— Това е от нещата, които не се забравят. Като…

— … карането на колело — довърши изречението му тя. — И всички характерни вкусове на месо като пилешкото.

Дан се замисли за някои от нещата, които беше ял.

— Не вярвай на това. Вкусът на някои неща е като самите тях — отвратителен. Стой тук на топло, а аз ще проверя следите от гумите.

— Отвратителен вкус? Например?

— Наистина ли искаш да знаеш?

Тя се замисли.

— Не.

— Правилен избор.

Дан слезе, затвори вратата и закопча ципа на канадката си. Небето беше облачно и миришеше на сняг. Въздухът беше почти топъл след режещия студ предната нощ. Беше тихо, всичко бе омекотено от падащия сняг.

Както се беше опасявал, колата беше паркирала точно върху следите, останали от предната седмица, когато двамата с баща му бяха дошли за погребението. Въпреки че между погребението и предната вечер беше навалял двайсет сантиметра сняг, се оказа почти невъзможно да се открият чисти следи. Очевидно няколко повече от една коли бяха използвали мястото за обръщане през това време. Навсякъде се пресичаха следи от гуми.

Той погледна нагоре към хребета, който се извисяваше тъмен и сребрист от зората. Както беше очаквал, „бракониерът“ беше използвал пътеката, проправена от Дан и баща му до върха. За съжаление по нея бяха поемали и хора, дошли да се любуват на природата, и други, които се бяха спускали с шейни. Импровизираната пътека изглеждаше толкова отъпкана, че от нея не можеше да се научи нищо.

Той се върна при камиона.

— Е? — попита Карли.

— Повече от две коли са паркирали тук през изминалата седмица. Повече от две групи хора са се изкачвали до хребета.

— Това необичайно ли е?

— Всъщност не. Местните се занимават със зимни спортове от десетилетия. Когато вятърът издуха снега от другите, по-достъпни, места, винаги се сещат за Кастийо Ридж като място за разходка.

— Значи не можем да научим нищо от следите?

— Общо взето. Все пак ще хвърля един поглед. Може да имам късмет и да намеря някоя гилза.

— Не трябва ли да оставим шерифа да се погрижи за това?

— Ако не се появи тук в следващите няколко часа, няма да е останало нищо за гледане.

Карли слезе от камиона и усети нежното хапане на снежинките. После се замисли за вероятността претовареният от работа, скептично настроен шериф да дойде сред снега, за да претърси мястото, където бе станала случайната според него стрелба, чийто извършител не можеше да бъде открит.

— Няма пострадали, няма проблем — каза тя саркастично.

— Да. Ако негодникът ме беше убил, тогава можеше и да предприеме нещо. В случая… — Дан сви рамене. — Не мога да кажа, че виня Монтоя.

— Аз го виня.

Дан я придърпа към себе си и разтопи снежинките върху устните й с целувка.

— Споменах ли колко те харесвам, Каролина Мей?

— Аз също — каза тя. Очите й се присвиха и се насочиха към превръзката на челото му. Толкова близо. Съвсем за малко. Защо винаги си мислим, че имаме още много време? Тя целуна грубата хладна линия на челюстта му. — Следващия път не ме оставяй да спя толкова много. Събуди ме по-рано, за да си поиграем.

Той обърна глава и я целуна така, както искаше да я целуне преди зазоряване. Когато най-после отдели устни от нейните, страните й бяха поруменели и очите й блестяха.

— Дадено — съгласи се той. — Но сега ако не те пусна веднага, скоро ще се търкаляме в снега.

Клепачите й се спуснаха свенливо.

— Наистина ли?

— Стига — каза той, пусна я и отстъпи назад. — Би трябвало ти да си разумната.

— Какво? Откога?

— Откакто не гарантирам за себе си, когато съм край теб.

Тя облиза устните си и се засмя на изражението му.

— Добре, ще се държа прилично. Съвсем прилично.

— Кога започваш?

— Веднага след като ти скоча. — Дан се разсмя, поклати глава, но не извади ръце от джобовете си, за да не направи нещо глупаво. После пое нагоре по склона. — Чакай! — извика Карли — Ами снегоходките, които взе назаем от вашите?

— Няма да ни трябват. Пътеката е съвсем отъпкана. Внимавай за заледени места.

Тя не му изтъкна факта, че е с ботуши с грайфери. Реши, че за него е вродено да се грижи за другите хора. Прекаляваше с излишните съвети, но то бе просто проява на прекалената му загриженост за останалите. Последва го по неравната пътека и се подхлъзна само веднъж.

Дан се подхлъзна повече пъти; извинението му беше, че трябва да се оглежда за други неща, а не да внимава къде стъпва. Той хвърли поглед през рамо, видя, че Карли не изостава, и се съсредоточи върху пътеката.

На върха на хребета пътеката се разширяваше, от нея тръгваха следи от шейни, от апрески и други следи, които не можеха да се разпознаят. Дан зави наляво, към мястото, от което двамата с баща му бяха наблюдавали погребението на Сенатора. Много бързо пътеката отново се стесни. Ако се съдеше по вида й, никой не бе минавал по нея — освен Дан и баща му. Джим Снийд — ако изобщо бе той — беше минал по друга пътека до хребета.

— Вървим в погрешна посока — каза Дан на Карли.

Тя го изчака да се върне до нея, после Дан я подмина и тръгна в противоположната посока по билото. Отново следите се пръсваха в различни посоки. Отново се събираха в една тясна пътека. Дан спря и огледа внимателно размазаните отпечатъци. Изглежда, мъжът бе дошъл и после се бе върнал, стъпвайки в собствените си следи.

— Номера — измърмори Дан.

— Какво? — попита Карли, идвайки до него.

— Не е залитнал встрани нито веднъж.

Карли погледна надолу към долината, където лежеше ранчото „Куинтрел“, почти скрито от падащия сняг.

— Ние не бяхме ли някъде там? — попита тя и посочи назад вляво.

— Да, но той не е знаел това, когато е тръгнал. Минал е оттук.

— Струва ми се, че знаеш повече за планинските пътеки и проследяването, отколкото съм научила аз в скаутския лагер.

— Струва ми се, че си права. — Той докосна устните й със снежната си ръкавица. — Като момче ловувах много — и с татко, и с братята Снийд.

— Защо с тях?

— Те бяха най-добрите ловци и преследвачи в радиус от сто километра. Поне преди Блейн да започне да се прецаква с наркотиците и да отиде в затвора. След това вече не става за ловец.

Карли се поколеба, загледана към долината, забулена от снежните вихрушки.

— Трябва ли да се тревожа, че снегът вали по-силно, от колкото, когато дойдохме?

— Още не. Време е да се връщаме в Таос. Опитай да стъпваш в отпечатъците от стъпките ми. Надолу може да е доста хлъзгаво, а ти си толкова мъничка, че не искам да те загубя.

Карли изглеждаше изненадана, после отметна глава назад и се засмя.

— Мъничка! Не съм била мъничка, откакто бях в четвърти клас!

— За мен си като крехко малко цвете.

Тя едва не падна от смях.

Той й намигна, обърна се и пое по пътеката. Вървеше се лесно. Мъжът не беше носил снегоходки, така че беше оставил дълбоки дупки в снега, които нямаше да се запълнят, докато отново не задухаше силен вятър. Ако се съдеше по наближаващата буря, това щеше да стане скоро.

Карли беше толкова заета да скача в следите на Дан, че едва не се блъсна в него, когато той спря до една дебела пиния.

— Какво? — попита тя.

— Видя ли, че пътеката върви на зигзаг? Сякаш си е търсил скривалище.

— Скривалище? — попита тя неразбиращо.

— Търсел е — обясни Дан — място, от което да стреля. Откъдето няма да бъде забелязан.

— Прилича ми по-скоро на бракониер.

— Или снайперист.

Спокойният тон на Дан накара Карли да се запита какво точно работи той. Със сигурност не беше продавач на обувки.

— Е, какво е можел да види от местата, които е огледал и отхвърлил? — попита Карли.

— Пътя от шосето до ранчото „Куинтрел“, освен всичко останало.

— Плашиш ме.

— Време беше.

Дан проследи пътеката, като крачеше бързо, разтревожен от засилващия се сняг. Имаше още няколко скривалища или наблюдателни точки, които стрелецът беше изоставил. Накрая беше намерил подходящо място, където се беше настанил.

Без колебание Дан легна по корем и си представи как се прицелва с въображаема пушка.

Карли го гледаше и преглъщаше надигащото се чувство на ужас.

— И? — попита тя накрая, когато не можеше да понесе да го гледа как стреля по въображаеми мишени.

— Каквото и да е чакал, то вероятно е било на пътя, но може да е било и в ранчото — обясни Дан. — Бил е достатъчно високо и е имал ясна видимост за стрелба и в двете посоки.

— Което означава?

— Нищо полезно. Шерифът веднага ще изтъкне, че бракониерите обичат пътищата и пасищата, защото животните трябва да ги пресекат, за да стигнат от едно място до друго, и така стават лесни мишени, защото нищо не ги прикрива.

Дан се изправи, огледа следите и започна да снове напред-назад. След няколко минути откри това, което търсеше.

— Тук е сменил посоката. Виждаш ли къде е бил триножникът? Вероятно ни е чул да говорим и е започнал да ни следи с прибора за нощно виждане.

— Това не ми харесва.

Дан отиде отстрани на пътеката, където тя се пресичаше и сливаше с обветрената страна на билото.

— Сменил е позицията си още веднъж тук и тук. Явно знае някои неща за тези места — всъщност знае твърде много, защото е знаел къде е пътеката на животните, по която ние се качихме на билото. Така че си е избрал позиция и ни е чакал.

— Пумите и мечките не говорят. Ако е бил бракониер, защо му е било да ни наблюдава? — попита Карли.

— Шерифът ще каже, че се е боял да не бъде открит.

— Ти какво казваш?

— Не е дошъл тук на билото, за да ни застреля, докато вървим към ранчото, защото не е знаел, че ще направим нещо друго, освен да пристигнем с камиона и после да се върнем.

— Но ти беше прострелян.

Дан сви рамене.

— Може да му е станало студено и да му е писнало да чака и да е решил да изпробва най-добрия си шанс за стрелба, вместо да действа според първоначалния си план.

— Ако беше бракониер, нямаше ли да се облече така, че да може дълго да лежи в снега? Или става дума за аматьор?

— Сега вече мислиш като шерифа.

— Бързо, трансплантирай ми друг мозък.

Дан се усмихна, макар да осъзнаваше, че не говорят за бракониер аматьор, който е изпробвал новия си оптичен мерник.

— Едва ли е имал повече от пет минути, за да намери новото си скривалище, да ни открие с прибора за нощно виждане и да ни чака да се покажем на билото. Но това скривалище изглежда също толкова обитавано като първото. Прекарал е няколко минути тук.

— Чакал е да стане безопасно, за да избяга?

— Може би. — Дан тръгна по следите, оставени от мъжа след излизането му от скривалището. — А може би не. Не е тръгнал право надолу.

— Къде е отишъл?

Вместо да отговори, Дан бързо закрачи по следите.

— Отишъл е да провери резултата от стрелбата си, но е изчакал ние да тръгнем. Виждаш ли как следите му се спускат към мястото, където лежахме ние?

— Защо е чакал?

Дан погледна мръсните следи и мястото, където беше лежал, а кръвта му бе изтичала в снега. Онзи не се беше лутал или двоумил. Беше чакал, стрелял, не беше улучил Карли и беше изчакал още.

Но не беше стрелял повторно.

— Дан?

— Може да е дошъл, за да търси гилзата си.

— В тъмното?

— Възможно е. Истината е, че не знам какво се е случило тук.

— А на шерифа не му пука.

— Така изглежда.

— Голяма каша — прошепна Карли.

Мрачна усмивка промени лицето на Дан.

— И така може да се каже.

53

Санта Фе

Събота сутринта

— Ето ти днешните побъркани. — Помощникът на Джанет Дикстра пусна купчина писма на бюрото й. Том беше бивш репортер на средна възраст, който бе катастрофирал с вертолета на телевизията и жена му бе настояла да смени работата си. Новата му работа бе да отваря и преглежда пощата на Дикстра и да отделя писмата, които е добре тя да прочете.

Дикстра вдигна поглед от бележките, които си правеше върху материала с разкритията за бисексуалния любовник на най-младия депутат в парламента на Ню Мексико. Историята имаше потенциал, но с нея шоуто нямаше да бъде цитирано в централните новини. А тя се нуждаеше точно от това. Рейтингът й се бе заковал на едно ниво.

— Нещо пикантно? — попита тя без особена надежда.

— Анорексични домашни любимци на невротични собственици, как ти се струва?

— Следващото?

— Поредното отвличане от извънземни.

— Боже! — Дикстра поклати глава. — За какво ме мислят тези хора, за долнопробен таблоид?

— Но тази жертва на отвличане родила дребосъци девет месеца по-късно.

Дикстра завъртя очи.

— Какво ще кажеш за незаконен комар? — попита Том.

— Не ми казвай, ще отгатна сама — всеки вторник в католическата църква.

— Бинго — каза невинно Том.

Тя изстена.

Той се ухили.

— Според слуховете шефът на полицията си пада по малки момчета.

Дикстра вдигна глава заинтригувана.

— Доказателства?

— Обучава скаутите. И купува бонбони на учениците, които искат да ходят на походи.

— Много смешно — отвърна тя отвратена. — В следващия си живот ще бъдеш комик. А той ще започне много скоро, ако продължаваш да ми губиш времето.

— Един боен петел избягал от клетката си и изкълвал лицето на едно дете в предградията.

— Има ли снимки?

— Ако побързаш. Станало е вчера. Съседката ни е потърсила. Майката на децата отказала да предяви обвинение. Страхува се от негодника, чиито са петлите.

— Пфу, шокирана съм — каза Дикстра без никакъв интерес. Бе израсла в предградията. Знаеше какво е да се страхуваш от съседите, които имат достатъчно пари, за да си купуват бойни петли, да приемат залагания и да носят оръжия.

Том издърпа от купчината плик, чието съдържание бе закрепено с кламер отвън.

— Според госпожа Мендоса — тази, която ти е писала — тя се оплаквала в полицията безброй пъти от присъствието и шума от боевете с петли. Ченгетата й благодарели любезно и обещавали да наминат, когато имат време.

— Дори и да снимаме момчето с разранено лице, трябва много да сме закъсали, за да пусна история от предградията. Преди три месеца пуснахме материал за боеве на кучета. Изобщо не помогна на рейтинга ни. На кой, по дяволите, му пука за пилетата? — Но докато го казваше, Дикстра си записа да провери дали майката ще се съгласи на интервю, преди лицето на детето й да заздравее.

Цици, деца и домашни любимци. Същината на човешките истории не се беше променила за сто години.

— Това ли е всичко? — попита тя.

Том прехвърли набързо писмата от купчината.

— В една купа с яхния се появило лицето на Девата от Гуадалупе.

— Дано да си го измисляш.

Той й хвърли писмо със снимка. Тя погледна снимката.

— Добре, не си измисляш. — Тя хвърли снимката и писмото в кошчето за боклук. — Кога всички тези смотаняци ще проумеят, че съм чувала за компютърните ефекти? Дай ми компютър и ще открия Тайната вечеря в някоя помийна яма. — Тя погледна помощника си. — Спря ли да ме изтезаваш за днес?

— Почти. Запазих най-доброто за финала. — Той извади един плик от купчината и размаха логото на ранчото „Куинтрел“ пред шефката си. — Лелята на губернатора е превъртяла.

Дикстра веднага наостри уши.

— В това има потенциал. Какво е станало, той я пренебрегва, тормози, отказва й лечение?

— Тя не е написала.

— Коя тя?

Том потупа с плика.

— Лелята.

Дикстра грабна документите и ги изчете бързо. Писмото беше кратко и по същество. Фотокопираният документ беше по-труден за разчитане. Беше написан на архаичен испански, а на дъното имаше също толкова архаичен превод на английски. И двете версии бяха подписани с ясния и плавен почерк, на който монахините и учителките обучаваха учениците от векове.

Почеркът на госпожица Уинифред Симънс и Кастийо беше почти толкова старинен, но тя отправяше съвсем ясно послание: за да наследи ранчото „Куинтрел“, губернатор Джош Куинтрел трябваше да докаже с ДНК тест, че несъмнено е внук на Изобел Кастийо.

Дикстра изсумтя. Очевидно лелята беше превъртяла, но това нямаше значение. Губернаторът и президентската му кандидатура бяха голяма новина. С повече късмет това можеше да се разнищва цяла седмица, можеше дори да го споменат във вечерните новини. Трябваше да уговори интервю със старата кукумявка, но първо…

— Знаеш ли нещо за този… ДНК тест? — попита Дикстра.

— Нямам ни най-малка представа.

Тя му върна писмото.

— Залавяй се за работа. Искам да направя кратък анонс на тази история още в три часа.

54

Чимайо

Събота следобед

Ан Куинтрел посрещна съпруга си на вратата, облечена с дънки, които не бяха шити по поръчка, нито гладени. С него нямаше обичайната свита, нямаше лимузина и шофьор, нямаше телохранители. Колата на алеята бе един от хилядите анонимни автомобили под наем, от които гъмжаха паркингите на летищата. По молба на Джош бяха от седнали в предвзетата селска вила на един поддръжник в Чимайо, вместо в имението на губернатора. Само така можеха да се изплъзнат на Дикстра.

Понякога свободата на пресата беше адски досадна и неудобна.

На обществеността беше известно, че губернаторът още се намира на Източния бряг в един религиозен лагер, където обсъжда духовните аспекти на политическата служба. Лично Джош намираше това за загуба на време, но това се отнасяше за голяма част от публичните прояви на политиците. Когато Пийт се обади, Джош с готовност прегърна възможността да замине и всички се съгласиха да не разгласяват това, за да има той време да се отдаде на скръбта си, преди лешоядите от пресата да се скупчат от горе му.

— Съжалявам — каза Ан на съпруга си. Тя едва го позна под шапката с периферия и дрехите, които бяха по-подходящи за риболов, отколкото за публични изяви. Бяла набола брада покриваше лицето му от скулите до гърлото. Имаше вид сякаш е дошъл на стоп, а не със самолет след поредната вечеря за набиране на дарения — Знам, че между вас с леля ти нямаше много любов, но пак не ти е лесно.

Джош влезе, а Ан затвори и заключи вратата след него. Той хвърли шапката си настрани и разкри гъстата си сребриста коса.

— Започва да ми писва да летя напред-назад заради семейни погребения. Всъщност може направо да се разболея. — Той мислеше за напрегнатия кандидатпрезидентски маратон, който го очакваше. Единайсет адски месеца.

От друга страна, с малко късмет по това време следващата година щеше да е президент на Съединените американски щати. Което нямаше да е никак зле за момче, от което никой никога не се е интересувал.

— Откри ли те адвокатът на фондация „Соренсън“? — попита Ан.

— Не. Трябваше да направя три прекачвания заради времето. Освен ако някой няма номера на личния ми мобилен телефон, в момента съм в неизвестност. Предпочитам да си остане така. Какво искаше адвокатът?

— Отстъпка от цената на ранчото, а в замяна той ще те подкрепи в кампанията.

— И аз искам държавен пост, но засега трябва да си плащам политическите реклами по старомодния начин, от собствения си джоб.

— Старомодният начин е да плащаш с парите от нечий чужд джоб — подсмихна се Ан. — Татко винаги правеше така. Яде ли в самолета?

— В туристическа класа?

— Не мисля, че някога съм летяла в туристическа класа.

— Ако имаш късмет, те замерват с фъстъци. Дават по едно пакетче на пътник.

Ан примигна.

— Трябва ли да направим нещо днес, или ще можеш да си починеш малко?

Той се намръщи, остави куфарчето с лаптопа си и свали палтото си.

— Трябва да се видя с адвоката за последните подробности около погребението на Уинифред.

— Мелиса вече се е погрижила за това.

— Поне няма да има горчив прощален тост. — Джош разтърка очи и разтегна дългото си тяло. — Твърде стар съм, за да спя на средна седалка в туристическа класа.

Ан поклати глава.

— Не си твърде стар. Твърде умен си. Но не се тревожи. Когато станеш президент, ще си имаш собствен самолет.

Той се усмихна внезапно и така заприлича на четирийсетгодишен вместо на преминал шейсетте.

— Точно така. Успя ли да купиш някаква храна или ще трябва да си остана с тези туристически дрехи, да нахлупя шапката и да отскоча до местния пазар?

— Няма нужда. Вече изиграх ролята си на жена домакиня. Щеше да умреш от смях, ако ме беше видял с провиснали дънки и пуловер.

Той се изкиска.

— Благодаря. Знам, че мразиш да ходиш сред бедняци, но това е чудесен начин да не попаднем в радарите на медиите.

— Просто умирах от страх, че ще срещна някого, който ме познава.

— Точно там е работата. Никой не поглежда обикновените хора. Включи телевизора, ако обичаш. Искам да хвана местните новини в три часа. Казах на всички да не споменават Уинифред в новините, докато не се върна, но човек никога не знае.

Ан взе дистанционното, включи малкия телевизор в кухнята и отиде на канала на местните кабелни новини.

— Искаш ли бира и сандвич? — попита тя.

— Аз ще си направя.

— И аз мога да направя сандвич. Ако искаш нещо топло, ще трябва да си го приготвиш сам.

— Не съм се оженил за теб заради кулинарните ти умения — каза Джош, поглеждайки към часовника си и към телевизора.

— Знаеше, че мога да си позволя готвач.

Той се подсмихна.

— Както ти знаеше, че някой ден ще стана президент. — Някои неща обвързваха повече от любовта. Амбицията беше едно от тях. Двамата с Ан разбираха сделката, която бяха сключили при размяната на брачните халки.

По телевизията някакъв местен търговец си правеше реклама.

Джош изключи звука и се отпусна на един от двата високи стола, които оформяха неофициално място за хапване на кухненския плот. Той гледаше как Ан работи и си помисли, че от това би излязла чудесна снимка. Всъщност Ан влизаше в кухнята доброволно само за да обсъди менюто за някое предстоящо парти.

Обичайните монтирани в едър план и наситени с енергия кадри от репортажи се редуваха бързо на телевизора, въведение към новините в три часа. Джош често сравняваше това със стриптийз. Чухте ли, че небето пада? Вие сте с новините. Забелязахте ли пукнатина в небето над вас. Небето падна ли близо до вас? Вие сте с новините. Докато започнеха истинските репортажи, изминаваше повече време за рекламирането им, отколкото после, при действителното им отразяване. Това бе идеята за десетсекундната сензация, която редуцираше политическите репортажи до размяна на лозунги в шест часа, и от време на време по едно обобщение на новините през уикенда за хората, които бяха живели под земята или от тъмната страна на луната.

Но всеки един от тях има право на глас — напомни си Джош.

Работата му беше да спечели възможно най-много от тези гласоподаватели и после да се наслаждава на облагите на властта. Фактът, че политическата власт се упражняваше по начин, който би ужасил наивните люде, нямаше значение. Точно наивните ходеха да гласуват, наивните биваха ухажвани, наивните позволяваха на политиците да напускат постовете си по-богати, отколкото са били в началото на мандатите си, наивните помагаха на „журналисти“ като Джанет Дикстра да процъфтяват. А като говореше за вълка…

Джош включи звука на телевизора.

Със сериозно изражение Дикстра погледна право в камерата и се наведе напред, за да внуши следното: Слушайте ме всички, това е важно! Фактът, че тя правеше същото и за репортажи, заснели две знаменитости, облечени в една и съща рокля на някакво парти, беше само подробност.

— Ексклузивно от „Зад кулисите“: лелята на губернатор Джош Куинтрел, Уинифред Симънс и Кастийо, настоява племенникът й да си направи кръвен тест, с който да се докаже, че има кръвна връзка с майка си Силвия Кастийо Куинтрел. Очаквайте още подробности.

Камерата се прехвърли на друга говореща глава, правеща друг десетсекунден анонс. Джош не слушаше.

— Наистина ли чух името ти? — попита Ан, когато постави сандвича с пуешко пред него.

Той кимна.

— Преди да умре, Уинифред превъртя.

— Какво значи това?

— Иска да докажа, че съм Куинтрел.

Ан спря с ръка, протегната към бирите в хладилника.

— Моля?

— Нали ти казвам. Направо изперка.

— Е, сега тя е мъртва, така че няма значение.

Джош се замисли за подвижните неспокойни очи на Дикстра и се зачуди дали ще бъде толкова лесно.

Мобилният телефон вибрираше в джоба му. Той го из вади и видя номера на нюйоркския си счетоводител. Натисна бутона и каза:

— Казвай бързо, на среща съм и не мога да говоря.

Ан погледна съпруга си. Той я възнагради с усмивка, която грейваше на лицето му винаги когато той беше загрижен за нещо друго.

— Добре — каза Джош. — Благодаря. Изпрати ми сметката.

— Кой беше?

— Никой, който да е важен. — Той се прозя. — Забрави за бирата и ми направи кафе. Трябва да стигна до ранчото.

— Сега ли? Мислех, че Мелиса вече е уредила прахът на Уинифред да бъде разпръснат заедно с праха на Силвия.

— Така е. — Джош се прозя отново. — Но не искам онази кучка Дикстра да си мисли, че не съм обичал скъпата ми стара леля. И трябва да окажа известен натиск в общността.

— Тогава няма да те чакам.

— По-добре. — Той потърка очите си. — Ако стане твърде късно, ще остана в Таос. Там се очакват силни снеговалежи.

— Защо не отседнеш в ранчото?

— Всяка събота Пийт и Мелиса ходят в града на вечеря и после на концерт и остават през нощта, за да отидат на църковната служба в неделя сутрин. В ранчото няма да има кой да ми сготви, нито да ми приготви леглото.

— Не трябваше да им казваш, че ранчото ще бъде продадено всеки момент. Сега вече не се стараят.

— Не можех просто да ги изхвърля без предупреждение. Работили са там толкова години.

Ан сви рамене.

— Сенатора ги е разглезил. Това е работа, не синекурна длъжност. Но той никога не ме чуваше, когато му го казвах.

— Не се терзай заради това. Сенатора никога не слушаше никого, включително и Бог.

55

Таос

Събота следобед

Карли наблюдаваше с все по-голямо вълнение как архивираните данни от компютъра на вестника се прехвърлят в нейния лаптоп. Почти подскачайки от радост, тя отваряше файл след файл и виждаше прекрасните думи. Можете да пуснете търсене в документите. Това щеше да й спести седмици ровене и съпоставяне.

— Да! — извика тя и удари триумфиращо с длан върху масата. Файловете продължаваха да прескачат в компютъра й.

— Съмняваше ли се в мен?

Карли направи възмутена гримаса, без да отмества поглед от нарастващия списък със статии.

— Този път? Разбира се, че не. Първите шест неуспешни опита вече не се броят. Страхувах се главата ти нещо да не се е размътила, след като те простреляха.

— Очакваш всичко да е идеално още от първия път ли?

— Хей, ти успя още първия път — каза тя разсеяно, загледана в компютъра. — Както и следващите пъти.

Дан се ухили.

— Говорим за танците в легнало положение ли?

Тя повтори мислено току-що проведения разговор, постара се да не се изчерви, после се предаде и замахна към него, като внимаваше да не закачи превръзката на челото му.

— Друг път не ми говори, когато съм заета с нещо.

— Ще го имам предвид.

Тя изстена. Вече го познаваше достатъчно добре и знаеше, че току-що му беше дала идея как да заобикаля защитните й стени. Трябваше само да я погледне по онзи особен начин и тя беше готова да скочи в скута му.

— Чук-чук — извика Гас от най-горното стъпало.

— Това начало на някакво съобщение ли е или нескопосана шега? — попита Дан.

— Нито едно от двете, само ви предупредих, че не сте сами.

Карли пак се изчерви. Гас беше идвал по-рано днес. Тя и Дан бяха облечени, но сексуалното напрежение помежду им се чувстваше толкова осезаемо, че във въздуха прехвърчаха искри.

— Оценяваме това — каза Дан. — Чакай. Трябва да прегледам статиите от още два месеца.

Гас слезе по стълбите, спря до стола на Карли и разсеяно потупа по масата с плика, който държеше.

— Казах ти, че ще се справи — каза Гас. — Ще си блъска главата, но ще успее.

— Прав си. Брат ти е невероятен. Компютърен гений във вълча кожа.

Гас се усмихна, но само за момент, после пак стана сериозен. Новината как брат му е лежал ранен в снега на Кастийо Ридж бе неприятно начало на деня. Останалата част от деня не бе по-добра. Той погледна плика в ръката си и попита:

— Днес чували ли сте се с Уинифред?

Нещо в гласа му накара Карли да вдигне глава от компютърния екран.

— Не, защо?

— Сред испанската общност се носи слух.

Дан натисна един бутон и погледна брат си.

— Какъв слух?

— Че Уинифред е умряла.

Карли отвори и затвори уста, без да каже нищо. Ръцете й се вкопчиха една в друга.

— Някой със сигурност щеше да ми се обади — отвърна тя.

— Мислиш ли? — попита Дан. Той постави ръка върху нейната и я погали нежно. — Никой не те искаше тук, освен Уинифред.

— Ако си мислят, че ще си тръгна, защото тя е болна или мъртва, много ще се разочароват.

Дан не си направи труда да спори, че смъртта на Уинифред е добър повод Карли да замине за някое по-безопасно място. Беше достатъчно голям, за да знае кои спорове ще доведат до нещо и кои — не. Карли не беше глупачка. Знаеше точно какво е заложено. Като полежиш в снега и очакваш някой да стреля по теб, мисловните ти процеси доста се проясняват.

— Ако е починала, каква е причината за смъртта? — по пита Дан.

— Пневмонията.

Карли прехапа устната си отвътре, за да овладее гнева и сълзите си. Уинифред не беше лесна за общуване, но бе като ходеща енциклопедия за историята на Кастийо и Куинтрел. Ако наистина беше умряла, всички впечатления, любовта, дори и омразата — всички емоции и спомени, които превръщаха историята в нещо повече от просто изреждане на имена и дати — бяха умрели с нея.

— Не може да е умряла — каза Карли.

Но знаеше, че може.

— Каза, че е видяла летящ гарван — каза Дан. — По дяволите!

— Не можем да сме сигурни, че е мъртва — намеси се Гас.

— Обади ли се в ранчото? — попита Дан.

— Разбира се.

— И?

— Мелиса ми сервира едно много учтиво увъртане. Докторът бил при Уинифред, не можело да я безпокоим, тя щяла да ми се обади.

— Но не ти се обади — каза Дан.

Гас сви рамене.

— Още не. Но може би Карли ще ни помогне.

— Как?

— Това е адресирано до теб. — Гас подаде плика, който носеше. — Почеркът е старомоден, писмото е изпратено от ранчото и мисля, че е от…

— Уинифред — прекъсна го Дан.

— Да — кимна Гас. — Предполагам, че не е знаела къде е отседнала Карли, затова го е изпратила на адреса на вестника, за да й го предам.

Карли погледна клеймото. Петък сутринта. Тя бързо отвори плика. От него изпадна разписка. Със скорост, която накара Карли да примигне, Дан се наведе и грабна за ъгълчето листа, преди да е паднал на земята.

— „Джийндайн Лаб“ — прочете той. — Разписка за изпратени проби за някакви изследвания.

— Защо Уинифред е изпратила разписката на Карли? — учуди се Гас.

Дан се усмихна бавно. Усмивката не предвещаваше нищо приятно.

Карли го погледна внимателно, спомни си мъжа, който бе лежал до нея в снега, с кървяща рана, с изваден пистолет, готов да посрещне всеки, тръгнал да ги търси.

— Това е една от най-добрите генни лаборатории в страната — обясни Дан. — Изглежда, Уинифред им е изпратила някакви проби.

— Защо? — попита Карли.

— Довиждане, Гас — каза Дан. — Гас го погледна обидено. — Облиза си устните при мисълта за сензационната история, засягаща най-изтъкнатото семейство в щата. — Ако останеш, трябва да обещаеш, че няма да пишеш, намекнеш или предадеш с езика на знаците каквото и да е от това, което чуеш — каза му Дан. — Ако искаш да не ядосаш мама, ще трябва да спазваш не само буквално, но и всячески това, което ти казах. Или ще ти откъсна топките и ще нахраня с тях някой койот.

Гас се разсмя и извика:

— Той се върна, най-после!

— Кой? — не разбра Карли.

— Истинският ми брат, който беше изчезнал да се цупи някъде в продължение на три месеца. Явно изстрелът в главата го е събудил.

— Мъжете не се цупят, те изпадат в мрачно настроение — каза Дан.

Карли се изсмя.

Дан прониза брат си с поглед, който му показа, че закачките са свършили.

— Оставаш или тръгваш?

— Всичко това има ли нещо общо е имената на бебетата, които проверявам?

Дан изчака.

Гас въздъхна.

— Добре, добре, устата ми е заключена, ръцете ми са вързани и няма да пърдя кодирано, става ли?

Карли се засмя.

— Ще се обадя в службата ми — каза Дан. — Те ще успеят да проверят какво е изпратила Уинифред в лабораторията.

— Как могат да… — започна Карли.

— Работата им е да научават разни неща — обясни Дан. — Много ги бива за това.

— Мислех, че вече не работиш за федералните — обади се Гас.

— Не работя.

Дан извади мобилния си телефон и съжали, че не носи сателитния. Но не го носеше. Държеше го заключен в куфарчето е кодиращото устройство, пистолета, амунициите и някои други неща, които не трябваше да попадат в детски ръце. Набра един номер, слуша известно време, набра друг номер и записа името си и номера, на който да го потърсят. После попита:

— Какво друго има в писмото на Уинифред?

Карли извади нещо, което приличаше на старинен документ, разгъна го внимателно и поклати глава.

— Не е трябвало да го пъха в такъв малък плик, повредил се е.

— Може да е бързала — предположи Дан.

— Какво представлява? — попита Гас, опитвайки се да заобиколи Дан и да надникне през рамото на Карли.

— Някакъв правен документ — обясни Карли, като го преглеждаше бързо. — От 1934-а година. Отдолу има превод на английски. Поне мисля, че е превод. Испанският ми не е достатъчно добър, за да направя подробно сравнение.

— Дай на мен — намеси се Дан.

Тя се наведе настрани, за да може той да го прочете.

— Преводът е точен — каза той след малко.

— Какво е? — попита Гас нетърпеливо.

— Прилича на брачен или предбрачен договор между семейство Куинтрел и Силвия Симънс и Кастийо. — Карли гледаше английската версия. — Той се съгласява, признавайки приноса на рода Кастийо като пари и местна подкрепа, да гарантира, че само дете, родено от тялото на Силвия Куинтрел, може да наследи земята и следователно само деца на това дете могат да наследят земята и така до края на света, амин. Ако някой, в чиито вени не тече кръвта на Кастийо, се опита да наследи — или в случай на смърт или развод, преди да са се родили деца — земята, всички сгради и добитъкът незабавно се връщат на семейство Кастийо.

Гас изглеждаше изненадан.

— От вида и стила на документа — обясни Карли — личи, че този документ е съставен по образец на по-стар документ. Ако трябва да гадая, бих казала, че образецът е оригиналното брачно споразумение между Куинтрел и Кастийо от 1865-а. Може би то е някъде сред всички документи, които Уинифред ми даде.

— Явно семейство Кастийо не е имало доверие на Куинтрел нито тогава, нито сега — отбеляза Гас.

— Били са реалисти — каза Карли, — а реалността е била, че в средата на XIX век жените често са умирали преди съпрузите си, които после са се женели повторно и са имали още деца. Семейство Кастийо просто се е опитвало да направи така, че децата на Куинтрел от втората му жена да не наследят земята на Кастийо.

— Тогава защо е нужно по-скорошното споразумение? — попита Гас, като гледаше документа от началото на двайсети век. — Тогава жените не са умирали при раждане толкова често.

— Вторият предбрачен договор показва какво мнение е имало семейство Кастийо за морала на Сенатора — каза Дан сухо. — Страхували са се, че той ще използва влиянието на Кастийо сред испанската общност, за да спечели изборите, и после ще изостави тяхната скъпа Силвия заради някоя жена, в чиито вени не тече кръвта на Кастийо.

— Добре. Но какво значение има всичко това сега? — попита Гас. — Ражданията на децата са добре документирани.

Карли сложи стария документ на масата и извади друг лист хартия. Той представляваше завещание с холограма, с което Уинифред оставяше всичко на Карли, плюс правото да проучва, копира и събира от документацията на ранчото всичко, което може да й бъде от полза при написването на семейната история. В завещанието се заявяваше, че Карли трябва да има свободен достъп до ранчото, докато то е собственост на наследниците на Кастийо. Датата на документа бе от предния вторник.

— Какво е? — погледна я Дан.

Карли му подаде листа.

— Уинифред явно се е чувствала по-зле, отколкото показваше. Погрижила се е да получа всички документи и достъп до ранчото, в случай че тя умре, преди аз да довърша семейната история.

— Умна жена — каза Дан, четейки бързо. — Това ще помогне, ако губернаторът опита да си върне всичко и да отмени поръчката за историята. Ако не друго, поне ще ни даде време да копираме всички документи и снимки.

Гас гледаше объркано.

— За какво говориш?

— Губернаторът не желаеше семейната история да бъде публикувана, докато не минат изборите през ноември — обясни Дан.

Карли извади един последен лист от плика. Очите й се разшириха.

— Изглежда, Мелиса е била права.

Тя подаде листа на Дан.

— Какво значи това?

— Уинифред наистина е загубила разсъдъка си — каза Карли. — Тя настоява губернаторът да докаже, че е наследник на Кастийо.

Дан взе листа и го прочете бързо.

— Има го в официалните регистри — каза Гас. — Няма да е проблем.

— Според Уинифред има проблем — възрази Дан. — Тя настоява да се направи специален тест, за да се докаже, че той произхожда от рода Кастийо.

— Какъв тест — да донесе три златни ябълки от планината Олимп? — попита Гас.

— Не е свързано с митологията. — Карли взе разписката и я размаха. — Изпратила е проби от слюнка в лабораторията — свои и на Силвия. Така ще може да се направи сравнение за ДНК тест.

— Ще преведеш ли на английски? — помоли Гас.

— Това е ДНК информацията, която се предава на децата само от майката — обясни Карли. — Бащината митохондриална ДНК информация не преминава в оплодената яйцеклетка. Тя се съдържа в част от опашницата на сперматозоида, която изпада извън яйцеклетката.

— И? — попита Гас. — Обясни ми по-ясно. По биология бях много зле.

— Същественото е, че всяко дете на Силвия Кастийо Куинтрел ще има нейната митохондриална ДНК, но само дъщерите й ще предадат тази ДНК на следващото поколение.

— И какво? Губернаторът вече е наследил земята. Какво си мисли Уинифред — че извънземните са го размени ли с друго бебе в родилното ли?

— Мисля, че иска да му създаде възможно най-много проблеми — каза Карли. — Тя беше много категорична в отношението си към Сенатора. Изобщо не го харесваше.

— Ако разказаното ни от нея е вярно, определено си има причина да го мрази — каза Дан.

— Защото е бил женкар ли? — попита Гас.

— Защото Силвия се е опитала да убие съпруга си, но вместо това се е превърнала в жив мъртвец.

Гас погледна брат си.

— Шегуваш се.

— Не. — Дан стана. — Ще говоря с мама.

— Ти си или по-жесток, или по-смел от мен — каза Гас.

— Така става, след като те прострелят в главата. — Дан извади ключа за колата от джоба си и го подаде на Карли. — Ето, ти ще караш. Аз трябва да се обадя на някои хора.

56

По пътя за Таос

Събота следобед

Телефонът на губернатора завибрира отново до крака му, докато той шофираше по виещия се заснежен път.

— Сега пък какво? — измърмори той.

На екрана беше изписан номерът на Марк Рубин. Джош отби встрани от пътя и се обади:

— Здравей, Марк. Предполагам, си видял анонса за предаването на Дикстра?

— Телефонът се нагорещи от звънене, откакто го излъчиха. Репортерите се натискат за интервю с теб, искат номера на леля ти, искат да интервюират всички — от съучениците ти в основното училище до войниците, с които си служил във Виетнам. Какво става, по дяволите? Когато те попитах дали има някакви заровени тайни, които могат да изскочат неочаквано, ти не спомена нищо за семейството си.

— Какво да ти кажа? — попита Джош уморено. — Леля ми мразеше баща ми и прехвърли тази омраза и върху мен. Край на историята.

— Не и този път. Всички казват: ако всичко е наред и ти си роден син на майка си, защо да не си направиш изследването? Не е нещо сложно.

— Не мислиш ли, че е унизително един кандидат-президент да скача през обръча, когато някаква петоразредна телевизионна клюкарка му щракне с пръсти?

— Ако не си направиш теста, ще й дадеш повод за приказки. Изпревари цялата шумотевица, Джош. Изпрати проба за изследване. Така ще й затвориш устата.

Губернаторът се подсмихна. Както винаги ръководителят на кампанията му проявяваше животински инстинкт за оцеляване. Джош опипа тънката, прясно образувала се, коричка на врата си. Не можеше да понесе да играе по гайдата на Дикстра.

Но трябваше.

— Спокойно, тази сутрин се порязах, докато се бръснех, и изпратих марлята, с която попих кръвта, в лабораторията, точно както искаше леля ми. Трябва да получа резултатите до ден-два.

— Искаш ли да направя изявление?

— Пред Дикстра?

— Да — каза Рубин.

— Нито дума.

— Но…

— Щом излязат резултатите от теста — прекъсна го Джош, — ще я накарам да ги изяде на живо пред камерата.

Рубин още се смееше, когато Джош прекъсна линията.

57

Таос

Събота следобед

Карли направи само два грешни завоя, преди да открие пътя към къщата на Дюран. Дан не й помагаше особено. Той говореше непрекъснато по телефона. Тя изгаси двигателя и го изчака да свърши разговора си. При последното обаждане Дан говореше с някоя си Черил, лаборантка в „Джийндайн“, която имаше връзки със „Сейнт Килда Кънсалтинг“.

— Точно така — потвърди Дан. — Били са изпратени в сряда, пристигнали са в четвъртък.

— Не виждам нищо такова в компютъра — каза Чернил. — Може ли да е било специална поръчка?

— Провери навсякъде.

— В момента проверявам.

Дан сложи длан върху слушалката и каза на Карли:

— Само минутка.

Тя отново запали двигателя, за да чакат на топло. Не беше навалял чак толкова сняг, че да затрупа пътищата, но положението ставаше критично. Поривите на вятъра от време на време блъскаха камиона и вдигаха снега във въздуха.

— Имаш ли от наборите за вземане на проби, които ни трябват, за да изпратим проби за изследване? — обърна се Дан към Карли.

— Уредих да изпратят дванайсет на Уинифред. Тя искаше десет, но реших, че още два няма да са излишни. Изпратих дванайсет и у вас. Би трябвало да пристигнат с днешната поща.

— Ти си гениална — каза той, дръпна я към себе си и я целуна бързо. — Не, не ти. Черил. Какво откри?

— Само ако ми кажеш, че съм гениална.

— Гениална си — съгласи се Дан веднага.

— Две проби, едната — на Силвия Кастийо, а другата — на Уинифред Кастийо, само за ДНК.

— Има ли достатъчно от всяка проба, за да се направят още изследвания?

— Синко, ще се изненадаш колко много можем да направим със съвсем малко. Какво искаш?

Дан погледна Карли.

— У-ДНК, ДНК и…? — попита той и подаде телефона на Карли.

Карли го пое и заговори бързо.

— Направете поне двайсет и пет маркера на у-ДНК и поне минимална съпоставка за майчина линия и всички други разновидности на ДНК, дано да мога да си позволя всичко това.

— Аз ще платя — каза Дан и пое отново телефона. — Записа ли си това, Черил? Изпрати пробите, резултатите и сметката на мен. И не казвай на никого.

— Ясно. За кога ти трябват?

— Някой се опита да ме убие. За колко време ще успеете?

Черил подсвирна.

— Стийл знае ли?

— Не. Това е личен въпрос.

— Смъртта също. Ще ти се обадя най-много до двайсет и четири часа.

— Чакай. Ще изпратя още проби. Направете същите проби, пак експресно.

— Прати ги. Току-що ни доставиха един чисто нов апарат, който е толкова бърз, че чак ме плаши. Нещо друго?

— Не.

— Тогава не хаби моето време и своите пари.

Дан не си направи труда да каже довиждане. Нито пък Черил. Той прекъсна връзката и погледна през предното стъкло.

— Нещо не е наред ли? — попита Карли.

— Имаш предвид още нещо ли? — Той си пое дълбоко дъх и намести шапката, която носеше, за да скрива превръзката на главата си. — Не, засега не. Но предстои.

Карли погледна към къщата, където лампите светеха в ранния сумрак заради падащия сняг.

— Поне татко не си е вкъщи — каза Дан — Той така пази мама, че трябва да се бия с него, за да стигна до нея.

— Може би не трябва да…

— Твърде късно е. Това вече не е игра. — Дан слезе и продължи през отворената врата: — Но ти не си длъжна да идваш, не е твой проблем.

— Какво?

Карли изгаси двигателя, изстреля се от камиона и хукна да догони Дан. Настигна го при малката веранда отпред. Той я прегърна през рамо, сякаш беше правил това цял живот, почука и отвори вратата.

— Гости — извика Дан, дръпна Карли да влезе и затвори. Тъй като добре познаваше майка си, тръгна направо към кухнята. — Доведох Карли.

— Влизайте — каза Даяна, която влезе забързано в кухнята от оранжерията. Тъмните й очи изглеждаха буреносни, а усмивката й бе зашеметяваща както винаги. — Обядвали ли сте?

— Не сме гладни, благодаря — отвърна Дан. — Закусихме късно.

— Научила си сина си да прави страхотно чили — добави Карли.

— Той готви добре, когато се постарае. — Тя погледна предпазливо към Дан, после към Карли. — Трябва ли да попитам защо сте тук?

Преди някой от тях да отговори, Даяна им обърна гръб и отиде до чешмата да измие ръцете си.

— Говорила ли си с Уинифред днес? — попита Дан.

Даяна застина неподвижна.

— Защо? Нещо не е наред ли?

— Ти ми кажи. Ти си научила слуховете преди мен, особено по испанската клюкарска мрежа.

Даяна стисна ръба на мивката.

— Значи е вярно? Тя е мъртва?

— Никой не го е съобщил.

Даяна потрепери видимо. После се прекръсти и каза:

— Всичко свърши. Най-после свърши.

— Още не — обади се Карли. — Някой стреля по Дан.

Даяна се обърна рязко, видимо шокирана.

— Явно клюкарите са пропуснали тази новина — отбеляза Дан и свали шапката си.

Даяна се олюля и притисна треперещите си длани една към друга, за да не ги протегне към сина си, който я гледаше строго.

— Ти… добре ли си?

— Както виждаш, няма ми нищо. Имам дебела глава. Онзи всъщност се целеше в Карли. Просто аз попаднах на мушката му.

Даяна погледна Карли и забеляза, че синът й стои близо до младата жена, сякаш иска да я защити.

— Престани да задаваш въпроси — каза безцеремонно Даяна на Карли. — И насилието ще спре.

— Знаеш ли кой стои зад това? — попита Дан предпазливо с равен глас.

Даяна отметна глава назад и потърси кърпичка в джоба си. Въпреки че бе поставила още един овлажнител в къщата, от носа й пак течеше кръв.

Дан взе салфетка от близката кутия и я пъхна в ръката на майка си.

— Благодаря. Ей сега ще спре.

— Но моите въпроси няма да спрат — каза Дан. — Знаеш ли кой стои зад това насилие?

— Не.

— Имаш ли предположения?

— Не.

— Но щеше да си доволна, ако този някой беше успял, нали?

Тонът на Дан накара Даяна да потрепери. Тя погледна инстинктивно към задната врата, откъдето Джон щеше да влезе всеки момент. Беше отишъл да купува някаква част за стария трактор.

— Той не е тук — каза Дан, стараейки се да говори спокойно. — Дори и да беше, пак щях да продължа да те питам. Ако още нещо се случи с Карли, то ще бъде през трупа ми.

После подаде на майка си още една салфетка и взе напоената с кръв.

Дълго време цареше мълчание. Даяна въздъхна и пъхна втората салфетка в джоба си. Засега кървенето на носа й бе спряло.

— Нямаше да те питам, ако имах друг избор — продължи Дан и напъха изцапаната салфетка в джоба на дънките си. — Вече не съм момче, което любопитства да научи нещо за баба си и дядо си и за детството на майка си. Аз съм възрастен мъж и съм обучен да преценявам заплахите и да ги премахвам, ако се налага. Моля те, не ми пречи. Не искам да ти причинявам болка. Карли не носи никаква вина за това, което се е случило в миналото. А невинните трябва да бъдат предпазени първи. Ти си ме учила на това, мамо.

Даяна сведе глава. Думите на Дан бяха верни. Но имаше и друга истина, толкова грозна, че от нея стомахът й се присвиваше и я обливаше студена пот.

— Отведи я оттук — каза Даяна дрезгаво. — Далече. Не се връщайте, докато и последното изчадие на дявола не умре.

— Няма да се махна — отвърна Карли тихо. — Дадох обещание на Уинифред. Държа на думата си. Знаеш ли нещо, което ще ми помогне да свърша работата си?

— Знам, че злото съществува.

Карли нямаше представа как да отговори.

Даяна я погледна, видя, че тя не разбира, и й каза:

— Ти не вярваш в злото, само в доброто. Злото познава добре врага си. Доброто познава само себе си. Затова добрите умират млади. — После се обърна към Дан. — Отведи я оттук.

— Отвличането е незаконно. — Дан прониза майка си с мрачен поглед. — Знаеш ли нещо, което да ни помогне да открием кой стои зад всичко това?

— Не съм чула нищо.

— А запитвала ли си се? — попита Карли.

— Не.

— Опитай — настоя той. — Моля те. Ако знаем коя част от историята на Куинтрелови причинява тези проблеми, ще разберем и кой стои зад всичко. Твоето минало не може да бъде променено, но бъдещето на Карли може.

Даяна затвори очи и опита да превъзмогне гаденето, което се надигаше в гърлото й от спомените за пияни мъже и майка, която никога не чуваше писъците на собствено то си дете, за баща, който беше много повече от това, отвратително повече.

— Случва се отново — прошепна тя.

— Кое? — попита внимателно Дан.

Тя изглеждаше толкова бледа, толкова изморена, стоеше със затворени очи и трепереше.

— Злото. Смърт, която не е трябвало да настъпи. Майка ми, пищи и се смее, после само пищи.

Дан затаи дъх. За пръв път чуваше майка си да споменава детството си.

— Защо е пищяла? — попита той тихо.

— Защото мъртвите ходят сред живите. Знам това със сигурност. Приятелката на майка ми го видя. Сюзан. Тя каза на майка ми, а майка ми каза на мен. — Дан прехапа устни, за да не изругае. Баба му, лъжкинята и наркоманката, преди смъртта си беше загубила и изкривения си разсъдък. — Майка ми видя духа на един мъж — каза Даяна и отвори очи, гледайки втренчено пред себе си. — Мъртвец, който ходи и използва името на живия. — Очите й бяха толкова тъмни, че на Дан му се искаше да удари нещо. Чувстваше се ужасно, че й причинява всичко това. — Два дни по-късно тя умря — продължи Даяна с болка.

— Кой мъж е видяла? — попита Карли предпазливо.

— Каин.

Карли погледна Дан, който наблюдаваше майка си с тъга и съжаление.

— Така ли ти каза майка ти? — попита той.

— Спомням си. Помня точните думи. Те оживяваха в сънищата ми. В кошмарите ми. — Сега Даяна говореше бързо, миналото й бе като отприщила се река, чиято язовирна стена се е срутила и течението отнася всичко под напора си. — Тя каза: Мъртвите ходят и пируват в ранчото на баща ми. Каин е жив, а Авел мъртъв. — После започна да пищи и да се смее и да чупи всичко, което можеше да достигне, поряза се на стъклата, хвърляше ножове, чинии, навсякъде се плискаше кръв, пищеше, че блудната дъщеря най-после ще си върне на Бог, и после се хвърли към мен е един нож, ръцете й бяха кървави, а очите й… очите й…

Гърлото на Даяна се стегна, докато тя се взираше през настоящето към миналото, което никое дете не би трябвало да види.

Дан я прегърна, опитвайки да я успокои. Мразеше и се бе си, и това, което се беше случило в миналото й.

— Аз побягнах — продължи Даяна с обляно в сълзи лице. — Знаех, че тя има нужда от помощ, но не й помогнах. Мразех я и мразех злото, на което тя ме продаде, така че се скрих в църквата и не казах на никого. — Тялото й се разтресе. — Следващият ми спомен е, че тя е мъртва. Можех да й помогна, но я мразех прекалено много. Исках да умре. Тя беше злото и злото се беше предало и на мен. Колкото и добро да правя, в мен е злото, както в майка ми и брат й, и в дядо ми, който я направи наркоманка и курва, която продава собственото си дете.

Дан наведе глава така, че бузата му да се опре в косата й. Той я прегръщаше, просто я прегръщаше и мразеше въпросите, които й бяха причинили толкова болка.

И не бяха донесли нищо друго. Нищо в спомените на Даяна и в налудничавите спомени на майка й за миналото не можеше да помогне в настоящето.

— Аз съм виждал злото — каза Дан, като повдигна брадичката на майка си и я целуна по бузата. — В теб няма зло. Ти си просто човек. Била си малтретирано, уплашено до смърт дете, което е пораснало и е станало жена, която децата обожават. Те знаят, че с теб са в безопасност. В теб няма никакво зло. Обичам те и се гордея с теб.

При вида на тъжната горчива усмивка на Даяна в очите на Карли запариха сълзи.

— Ще кажа само още едно нещо и повече никога няма да говорим за това — каза Даяна. — Никога.

Дан бавно я пусна и се вгледа в очите на жената, която беше едновременно и негова майка, и напълно непозната.

— Не мога да обещая това, защото съм сигурен, че не си ми казала всичко, което знаеш. Защо?

— Думите ще ме задушат — промълви Даяна разстроено, — а теб ще унищожат. Вземи жената, която обичаш, и я отведи оттук. Злото я иска, а злото винаги побеждава.

58

Ранчото „Куинтрел“

Събота следобед

Мелиса приготвяше куфарче с багаж за една нощ, когато Пийт я извика.

— Губернаторът е тук — каза Пийт. Той стоеше на вратата на апартамента им в голямата къща.

— Какво говориш? Никакви хеликоптери не летят в такова време.

— Дошъл е с кола. Обзалагам се, че ни носи заповедите за уволнение.

Мелиса се намръщи.

— Знаехме, че това ще се случи още когато ни каза да започнем да опаковаме личните вещи.

— За колко време можем да си съберем багажа и да отпътуваме към земята на вечното слънце? — попита Пийт. — Писна ми от това място.

— Мебелите, които притежаваме, не си струват местенето — каза тя. — Както и посудата, и другите от тоя род. Ще бъде по-лесно да тръгнем без вещи и да си купим каквото ни трябва там, вместо да се суетим с местене на толкова неща в чужбина.

— Няколко дни? Повече? — продължи да настоява Пийт.

— Защо е това бързане?

— Губернаторът не е като Сенатора. Много ми е трудно да се сдържа да не избухна пред него. Време е за промяна, време е да започне остатъкът от живота ни.

Тъмните очи на Мелиса се вгледаха в лицето на съпруга й и откриха само нетърпение.

— Една седмица — каза тя. — Трябва ни поне толкова, иначе самолетните билети ще ни струват цяло състояние.

Пийт кимна.

— Добре. Седмица. После заминаваме. И да не са готови балансите, губернаторът да се оправя. Писна ми от тази работа и от ранчото. Твърде много хора умряха.

— Те всички бяха стари като света. — Тя сви рамене. — Какво очакваш?

Звънецът на входната врата иззвъня.

— Аз ще отворя — каза Пийт. — Ти довърши приготвя нето на багажа за уикенда ни в града. — Вече вали много силно. Ако не потеглим до час, може изобщо да не успеем да тръгнем.

Мелиса се поколеба, но последва Пийт към входната врата, вместо да остане да събира багажа. Чу как мъжете си размениха безсмислени фрази за времето и колко е тъжно, че Уинифред е починала, и така нататък.

Губернаторът явно също като Пийт нямаше търпение. Само след няколко минути той стигна до същественото: от полунощ всички в ранчото били освободени от работа. Веднага щом освободели ранчото, щели да получат като обезщетение тримесечната си заплата.

— Съжалявам — каза губернаторът. — Знам, че сте служили дълго и предано на семейство Куинтрел. Вие с Мелиса ще получите заплатата си за шест месеца. И разбира се, с удоволствие ще ви дам препоръки за следваща работа.

— Оценявам това — каза Пийт и успя да се усмихне престорено. — Ще кажа на останалите от персонала, когато се появят на работа в понеделник, освен ако не предпочитате вие да го направите.

Джош затвори очи за момент.

— Би трябвало аз да го направя, но нямам време. Нямах време и да идвам дотук, но просто не можех да го направя по телефона. Не и за вас двамата. — Той вдигна глава, забеляза Мелиса и бързо се доближи до нея. — Много съжалявам, Мелиса. Иска ми се да имаше друг начин.

— Няма нищо. — Тя се усмихна почти искрено. — Напоследък станаха толкова много промени, че това не е неочаквано.

След няколко минути Пийт и Мелиса видяха как губернаторът потегля с колата си. Обикновената бяла наета кола се загуби в снега.

— Той не може да ни уволни, ние напускаме — каза Мелиса и се засмя горчиво. — Просто не го знаеше.

— И по-добре. Не получаваш обезщетение, когато напускаш сам. — Пийт се усмихна доста свирепо. — Рио де Жанейро, очаквай ни, идваме!

59

Таос

Събота следобед

Пакетът от лабораторията чакаше пред вратата на Дан. Карли го вдигна и го задържа, докато Дан отключваше вратата, а после я заключи зад тях и пренастрои алармената инсталация.

— Хайде — подкани го тя. — Изплюй камъчето.

— Кое?

— Това, което те кара да изглеждаш така, сякаш искаш да удариш нещо.

— Просто се упреквам, че съм такъв идиот.

— Имаш ли конкретна причина?

— Да. Колкото и пъти да са ми натривали носа, аз все се държа сякаш съм във ваканция.

— Стреляха по теб, хвърлиха тухла през прозореца на дневната ти, дрогираха те така, че си изповръща и червата, два пъти се наложи да вадиш оръжието си с намерение да стреляш по някого. Кое от тези неща се определя като ваканция?

Дан щеше да се усмихне, ако не беше толкова отвратен от себе си.

— Работата ми е да събирам и анализирам информация и да правя адски точни изводи, но засега не съм постигнал почти нищо. Сигурно защото съм твърде близо до проблема.

— Не съм сигурна, че ми харесва да ме наричат проблем.

— Не си само ти, скъпа. Цялата тази каша с Куинтрелови. Мама знае много повече, отколкото ми казва.

— Мислиш ли, че и баща ти го знае?

Карли остави пакета на земята, за да изтупа снега от палтото си, преди да го закачи край вратата. После събу ботушите си и тръгна през стаята, обута в дебели вълнени чорапи. Дан направи същото.

— Даже и да знае нещо, татко никога не го е признавал. Според мен по-скоро не знае — допълни Дан. — Той никога не би притиснал мама толкова, че да я накара да говори.

— Кой, освен майка ти може да знае? — попита Карли.

— Там е работата. Майка й е мъртва. Не знам кой е баща й и тя твърди, че също не знае. — Дан сви рамене. — Сенатора може и да е знаел, но сега вече не може да ни помогне.

— Нито пък Силвия или Уинифред.

— Джим Снийд — каза Дан.

— Кой?

— Ловецът. Семейството му е в ранчото от край време.

— Също и семейството на Мелиса — изтъкна Карли. — Но тя отказва да говори за това. Ами Сандовал?

— Те биха казали нещо само ако нямат друг избор — каза Дан. — Навярно Джим е най-добрият вариант.

— Той няма ли брат?

— Блейн. Ако не е прекалено пиян или надрусан, може и да говори с мен. А може и да откаже. Пуснат е под гаранция и е доста наплашен.

— Супер.

Дан сви рамене и започна да трупа цепеници в огнището.

— Добре дошла в селска Америка. Хората, които смятат, че престъпленията стават само в големите градове, никога не са живели някъде другаде. Хората са хора, където и да са родени.

Дан запали една клечка. Изви се пушек, после малки пламъчета захапаха ароматно ухаещото дърво. Скоро в малкото огнище затанцуваха светлини.

— Иска ми се — каза Карли — Уинифред да е жива и да ни даде разрешение да вземем тъканна проба от Сенатора. И от баба ти.

— Защо?

— Мислех си за Силвия и за това как се е побъркала и е нападнала Сенатора. Защо е избухнала така изведнъж? Отдавна е знаела какъв е женкар. Имало ли е някакъв скандал, местен или по-голям, който да ги е засегнал?

— Било е през 1967-а, нали? — попита Дан.

Той мислено запрелиства страниците на историята на Куинтрел, която бе съставил като момче.

— Това е периодът на хипитата, на войната във Виетнам, нищо друго. Не е имало шумни разводи. Никакви неудобни истории с размяна на съпруги или чукане с градинаря. Не е имало избори или скандали с пране на пари.

— Това не ми помага особено. Опитвам се да се поставя на мястото на Силвия, как щях да се чувствам, ако бях омъжена за най-големия женкар след Дон Жуан. Какво би ме накарало да превъртя?

Дан се засмя.

— Какво? — попита тя.

— Ако ти беше омъжена за Сенатора, още след първо то му кръшване той щеше да се събуди с две топки по-малко.

Карли го погледна изненадана.

— Защо мислиш така?

— Ако човек е толкова страстен, колкото си ти в леглото, има силен характер. — Той се изправи и тръгна към нея. — Това ми харесва в теб, Каролина Мей. Безличните жени ме карат да бягам към най-близкия изход.

— И не се тревожиш за… топките си?

— Скъпа, можеш да си играеш с тях колкото си искаш.

— Ще го запомня — засмя се тя и се надигна на пръсти, за да го целуне, после се дръпна назад. — Пак ме разсейваш.

Дан искаше да продължи да я разсейва, но вместо това пъхна ръце в джобовете си. Време беше — крайно време беше — той да прекрати ваканцията си и да започне да използва мозъка си. Но като стоеше достатъчно близо до Карли, за да вдишва уханието на косата й, мозъчните му процеси никак не се забързваха. По-скоро се забързваше пулсът му.

— Добре — каза той. — Силвия е била свикнала с изневерите. Какво означава това?

Карли имаше някои идеи по въпроса. Но от повечето от тях я присвиваше стомахът.

— Имала ли е близка приятелка? Някоя, която да е предала доверието й и да е спала със Сенатора?

— Това е интересно предположение. Но тогава Силвия е щяла да се нахвърли и на приятелката си, не само на Сенатора. Яростта й щеше да бъде поделена петдесет на петдесет.

— Петдесет на петдесет?

— Да. На кого да се нахвърлиш, на съпруга или на любовницата?

Карли се поколеба за момент, после премина на следващата възможност.

— Добре. Ами изнасилване? Ако открия, че мъжът ми е изнасилил някоя жена, не знам какво бих направила. Със сигурност бих опитала да го цапардосам с железния тиган.

Дан претегли тази идея и кимна.

— Добра идея. Мелиса може да знае нещо. Тя беше тази, която отхвърли приказките на Уинифред за изнасилване.

— Дори и да знае, засега не е особено навита да говори.

— И ние не сме я притискали особено — каза той.

— Сега как да я притиснем?

— Мелиса може сама да избере — да говори с нас и ние да не кажем за това на губернатора или да не говори с нас и ние да му кажем, че вече е говорила с нас.

Карли повдигна веждите си.

— Напомни ми никога да не заставам между теб и нещо, което искаш. — Тя си пое дълбоко дъх. — Уинифред каза, че Силвия се опитала да убие Сенатора, нали така?

— Да.

— Добре. — Тя отново си пое дъх. — Единственото, за което се сещам, че може да ме накара да искам да убия съпруга си, е да открия, че прави секс с дъщеря ни.

Дан подсвирна беззвучно.

— И аз не бих понесъл такова нещо.

— Това също ще обясни защо майка ти мрази Сенатора толкова много. Може да е плод на кръвосмешение.

Дан не хареса това. Със сигурност не искаше да го повярва. Но това обясняваше много.

— Баба ми не е била светица, но защо ще казва нещо такова на дъщеря си, особено ако е истина?

— Защо да не й каже? Била е психически нестабилна, вземала е наркотици и е мразела живота и целия свят, защото баща й е бил похотлив като козел и без никакъв морал.

Дан се загледа в огъня, подреждайки и пренареждайки възможностите в светлината на казаното от Карли. Не му хареса моделът, който се оформи, но бе прекалено умен, за да го пренебрегне.

Карли отиде при компютъра си, включи го и пусна търсене за Елизабет Куинтрел, известна като Лиза.

Първо излязоха снимките. Малката Лиза на коляното на Сенатора. Лиза върху пони. Лиза с купа от състезание по езда и до нея гордият й баща.

— Ръката му е на прасеца й, а в очите му грее похот — каза Дан иззад Карли.

— Тя е на не повече от тринайсет на тази снимка.

— Ако може да се вярва на клюките, точно на тази възраст е започнала да става необуздана. Наркотици, пиене.

— Това е и последният път, когато Сенатора и дъщеря му са заедно на снимка — промълви Карли. — После са снимани други хора, други роднини, но не и тя.

— Ако предположението ти е вярно, Лиза не би искала да се доближи и на километър от баща си.

Карли раздели екрана и пусна търсене за сватбата на Сенатора.

— Постоянно се сещам за една снимка, на която ръката му е около кръста на булката — ето я. Но как само гледа една друга жена през това време. — Тя уголеми снимката, маркира само част от нея, копира я и я насложи до снимката на Лиза и Сенатора. Стомахът й отново се присви. — Жалко, че Силвия не го е убила.

Дан огледа внимателно двете снимки. Нищо не се бе променило в хищническия поглед на Сенатора, освен жената, към която бе насочен.

— Като се замисля колко много са изстрадали майка ми и баба ми заради него — каза накрая Дан, — и аз бих могъл да го убия. Има само един проблем.

— Че е вече мъртъв?

Въпреки мрачното изражение Дан се усмихна и подръпна кичура коса, който Карли увиваше около пръста си.

— И това също. Но ние приемаме, че тайната — каквато и да е тя, — тази, която губернаторът толкова се тревожи да не излезе наяве, е надживяла Сенатора.

— Има ли давност за изнасилване с кръвосмешение? — попита Карли с горчивина.

— Разбира се. Имаме закони за какво ли не. Дори и да докажем, че Сенатора е имал дете от собствената си дъщеря, не мога да си представя, че е това ще постигнем нещо, освен да спечелим гласове от съчувствие за Джош Куинтрел. Съмнявам се, че губернаторът ще се разтревожи сериозно заради излизането наяве на една петдесетгодишна тайна. Публично ще изрази отвращението си, ще основе фондация за изучаване и превенция на причините за кръвосмешенията и за подпомагане на жертвите им и ще отиде в църквата да се помоли за душата на Сенатора и на горката си сестра. Нищо от изброеното няма да навреди на кампанията му.

— Значи казваш, че каквито и престъпления да е извършил Сенатора, законовата отговорност за тези престъпления е умряла заедно с него?

— По същество — да. Поне по отношение на заплаха за политическата кариера на Джош на този етап. Трябва да има нещо друго, заради което се тревожи той.

— Нещо по-лошо от кръвосмешението? Това е доста плашеща мисъл.

— Нали — намръщи се Дан.

— Мислиш ли, че Уинифред знае… че е знаела? По дяволите, кога ще ни се обади Мелиса, за да каже какво става с Уинифред?

Карли затвори очи.

— Чудя се дали е знаела.

— Тайната?

— Не. Че ще умре. Това би обяснило защо ми е изпратила това писмо.

— Не бих се изненадал. Уинифред бе жена от друго време. Може би от друг свят. — Дан отново се загледа в огъня. — Ако искаш да докажеш кръвосмешение петдесет години след като е станало, когато и двете страни са вече мъртви, а живите не искат да помогнат, как ще го направиш?

— Доказателството?

— Генетично доказателство.

— Ще ми трябва проба от Сенатора. Проба и от дъщеря му също ще бъде от полза.

— Но не е задължителна?

— Не на този етап. Пробата, която наистина ни трябва, е от предполагаемото дете, което е рожба на кръвосмешението. Ако в тази проба присъства у-ДНК на Сенатора, значи той е бащата. Съвсем просто е.

— Детето. Значи ни трябва проба от майка ми.

— Да.

Дан извади окървавената салфетка от джоба си.

— Това ще свърши ли работа?

60

Кастийо Ридж

Събота следобед

Петно ярка рубинена светлина проби падащия сняг, когато снайперистът погледна през мерника си. Голямото количество вода, което бе излял на разширението на пътя, сега бе невидимо — пласт лед, замръзнал под трупащия се сняг. Ако ледът не накараше колата им да поднесе и да излети в дълбоката няколко десетки метра пропаст, тогава той трябваше да свърши малко прецизна работа, за да довърши започнатото. Като цяло би предпочел катастрофата. Така щеше да има по-малко въпроси.

Фаровете блеснаха по пътя от къщата в ранчото. Подскачаха и се клатеха, но напредваха. Въпреки че тесният път бе в частна собственост, окръгът успяваше да го ремонтира достатъчно често, за да не секва трафикът към ранчото. Фаровете се приближаваха с изненадваща скорост. Очевидно шофьорът принадлежеше към тази част от американското население, което вярваше, че колите 4×4 могат да се справят с всичко, което времето им поднесе.

Ще поживее и ще се научи. Или ще умре.

Снайперистът чакаше, невидим на билото, облечен в бяло върху белия сняг, търпелив.

Малкият камион се носеше през следобедния сумрак и наближаваше все повече. Коловозите обясняваха друсането на колата, но имаше толкова много коловози, че гумите се заклещваха за тях от време на време.

Снайперистът разчиташе на това.

Когато колата наближи смъртоносния завой, пръстът на снайпериста бавно, бавно обра спусъка.

Предните гуми на камиона се блъснаха в ледените коловози и той залитна към пропастта. Шофьорът се бореше да овладее колата и почти успя, когато червената точка блесна от вътрешната страна на дясната предна гума и заглушеният от снега гръм тресна. Гумата се слука, фаровете подскочиха и се наклониха на една страна.

Колата се подхлъзна диво върху леда, после изскочи от пътя и се превъртя надолу по стръмния склон.

Снайперистът чакаше, наблюдавайки как вали снегът.

И чакаше.

Когато беше сигурен, че никой не е видял катастрофата, си сложи снегоходките и се спусна на пътя долу, а после към мястото, където колата беше спряла да се търкаля.

Първо намери мъжа. Умрял на място, разбира се. Глупакът не си беше сложил предпазния колан. Снайперистът продължи надолу към смачканата кола. Жената беше още жива, замаяна и кървяща, счупените парчета от страничното стъкло бяха разранили лицето й. Той седна на колене, напипа пулса й и въздъхна. Хвана брадичката й с едната си ръка и челото й от страни с другата, после внимателно потърси правилния ъгъл.

Очите й се отвориха и бавно се фокусираха върху него в сумрака.

— Ти — промълви тя немощно. — Но аз ги убих и двамата заради теб… Сенатора и Уинифред… за да се запази тайната.

— Това е добра идея.

Последва един-единствен хрущящ звук. Снайперистът се изправи и се плъзна със снегоходките си в прикритието на снежното було.

61

Ранчото „Куинтрел“

Неделя сутринта

Дан не беше доволен, че Карли тръгна с него, но идеята да я остави сама при майка си също не му харесваше. Освен това Карли имаше разрешението да ходи в ранчото. Така че тя не влизаше без позволение. Все още имаше ключове от къщата, носеше и копие от завещанието на Уинифред.

Дан беше планирал нещо много по-рисковано от законова гледна точка. Не смяташе да споменава на Карли за него. Ако работата се оплескаше, искаше тя да може да каже, че не е имала никаква представа за неговите планове и че е шокирана, наистина шокирана.

Добре беше, че снегът ту спираше, ту отново започваше да вали внезапно, вместо да трупа обилно и непрестанно, покривайки всичко. Двайсет и петте сантиметра сняг бяха напълно достатъчни. Ако бурята спреше по-късно вечерта, както се очакваше, вятърът щеше да започне да духа и сухият сняг щеше да се вдигне във въздуха. Дан искаше да се върне в Таос преди това.

Освен това ако въведеше още една снимка в компютъра или попълнеше още един генеалогически формуляр, или се замислеше още веднъж за думите на майка му, щеше да превърти.

Неговата личност имаше две страни, сега другата страна искаше възможност да се поупражнява.

Имаше само едно заледено място по пътя, но тъй като Дан шофираше сякаш всеки сантиметър от пътя е заледен, владееше колата без проблем. Големите гуми с грайфери за сняг също помагаха.

— Ох! — извика Карли и се хвана за таблото, когато камионът подскочи.

— Да, ще трябва да внимаваме на това място, когато се връщаме.

Чистачките на предното стъкло се движеха бавно, трупайки снега отстрани. Камионът зави около края на Кастийо Ридж и се отправи към долината, в която бе разположено ранчото „Куинтрел“. Постепенно снежната буря утихна. На небето се показаха няколко бледи ивици синьо и едно меко сияние там, където облаците обвиваха слънцето.

Освен осветлението на пътя и алеите всички сгради в ранчото бяха тъмни въпреки мрачния ден.

— Изглежда, Лусия е била права — каза Карли. — В неделя всички почиват.

Лусия толкова се беше зарадвала, че Карли и Дан не искат да се виждат с нея, че бъбри весело няколко минути, преди Дан да успее да затвори телефона.

Дан спря пред къщата и изгаси двигателя.

— Готова ли си?

— Дори и с разрешението на Уинифред, пак се чувствам като крадец.

— Затова ще влезем през входната врата, ще светнем всички лампи и ще се държим като господари на имението.

Карли слезе с фотоапарата си, компютъра и кутия, където да сложи всичко особено интересно, което реши да вземе със себе си. Дан я следваше и носеше собственото си електронно оборудване в един куфар. Тя беше видяла как той опакова нещо, което й приличаше на хард диск, различни кабели, преносим компютър, огромен фотоапарат и някои неща, които тя не разпозна. Преди да тръгнат от Таос, Дан беше прекарал петнайсет минути, говорейки по мобилния си телефон с някакви хора от „Сейнт Килда Кънсалтинг“.

— Ти започваш от стаята на Уинифред — каза той.

— После стаята на Силвия и кабинета на Сенатора — кимна Карли. — Запомнила съм. А ти какво ще правиш?

— Не ми задаваше този въпрос преди.

Карли се замисли за това, понечи да възрази и пак се замисли.

— Кой въпрос?

Тя отиде в стаята на Уинифред, като светваше всички лампи по пътя си.

Веднага щом Карли изчезна, Дан си сложи ръкавиците. Без да светва каквито и да било лампи, той бързо отиде в кабинета на Сенатора, включи компютъра, справи се с детинската защита за по-малко от три минути и започна да копира съдържанието на хард диска върху своя.

Докато компютрите си контактуваха, той провери цялото бюро с компетентност, която щеше да притесни Карли ужасно. Нищо не привлече погледа му. Нямаше ключове за шкафове с документи. Нямаше ключове за пощенски кутии. Нищо, освен обичайните кламери и химикалки. Папките бяха изпразнени от всичко, освен няколко покани за местни събирания. Най-скорошната беше отпреди девет месеца.

Със съвсем икономични движения Дан провери малкото книги в кабинета. Бяха само за декорация. Нямаше пъхнати листчета между страниците, нямаше подвити краища на страници, нищо скрито в кориците. В килера намери само офис консумативи. Отключи за секунди шкафа, там имаше спретнато подвързани папки с надпис Сканирани. Очевидно счетоводните документи на ранчото бяха напълно компютъризирани.

Това щеше да направи работата му много по-лесна. И по-бърза.

Дан се върна при компютрите, видя, че прехвърлянето на информация продължава, и отиде в края на къщата, където се намираше апартаментът на Пийт и Мелиса. Остъкленият проход беше леденостуден. Заключената врата можеше да бъде отворена и от маймуна с кредитна карта. Нямаше кабинет, само голяма спалня. Чекмеджетата на нощните шкафчета бяха натъпкани с обичайните неща. Нищо не бе залепено с тиксо отдолу на чекмеджетата. Нямаше изненади между матраците и под леглото. В дрешника имаше дрехи, обувки, ботуши, кутии от обувки…

Бинго.

Една от кутиите за обувки беше стегната с ново гумено ластиче. Кутията беше протрита по ъглите и капакът беше смачкан. Дан внимателно издърпа кутията и свали капака. Имаше купчина картички, писма и снимки.

Той извади на леглото всичко в реда, в който бе сложено в кутията. После светна лампите и започна да фотографира. Дигиталният фотоапарат „Никон“ имаше вградена безжична връзка с компютъра му. Безжичната връзка вършеше работа на стотина метра. Кабинетът на Сенатора беше на много по-малко. Дан фотографира всяко нещо в кутията отпред и отзад.

Веднага щом направи и последната снимка, прибра всичко вътре в правилния ред, сложи капака, нахлузи гуменото ластиче и върна кутията точно на мястото, където я беше намерил. Всичките му движения бяха бързи, икономични и резултат от много практика. Наистина много. Това, което не бе научил от федералните, беше усвоил от другите членове на „Сейнт Килда“.

Той изгаси лампите и отново се отправи към кабинета на Сенатора. Компютрите бяха приключили копирането. Дан разкачи своя, въведе в компютъра на Сенатора нужните команди, за да заличи това, че е бил включван, изключи го и го разположи точно в бледия чист правоъгълник на бюрото, където го беше намерил. Прислужниците не си даваха зор с чистенето на праха. Това не беше изненадващо. Тук вече не живееше никой, освен Пийт и Мелиса.

Веднага щом Дан провери, че направените снимки са прехвърлени в компютъра му, той прибра всичко в куфара си и се отправи към камиона. Остави куфара и взе един колан за инструменти, на който имаше бормашина, работеща на батерии, и различни бургии, предназначени да пробият всичко — от бетон до стомана. Имаше и няколко малки контейнера от „Джийндайн Лаб“, които бяха пъхнати като големи патрони в гайките на колана за инструменти.

Дан взе кирката и лопатата от каросерията на камиона и се отправи към гробището на Куинтрелови.

62

Таос

Понеделник сутринта

Приведен, за да се прикрие от вятъра и снега, Гас почука силно на вратата на къщата на Дан и едновременно натисна дръжката. Беше заключено, макар камионът на Дан да стоеше отпред. Гас поклати глава. Брат му беше единственият човек, който заключваше входната си врата, когато си беше вкъщи.

— Дан! Аз съм, Гас. Ще замръзна тук навън.

След трийсет дълги неприятни секунди вратата се отвори. Карли надникна навън, после пристъпи встрани и накрая затръшна вратата веднага щом Гас влезе в дневната. Въпреки това Карли чу Дан да ругае заради разни разлетели се от вятъра формуляри и таблици.

— Извинявайте — каза Гас. Той посочи закования е шперплат прозорец. — Какво се е случило?

— Една тухла се срещна е прозореца ми. Стъклото се счупи — обясни Дан. — Стиснатият наемател взе шперплат и покри дупката.

— Някой нарочно е счупил прозореца ти?

— Да.

— Какво каза шерифът? — попита Гас.

— Шегуваш се, нали? — отвърна Карли отвратена. — Не мисля, че изобщо сме го безпокоили заради този инцидент.

— Не сме — съгласи се Дан, — защото му съобщихме за други инциденти, на които той не обърна никакво внимание. Затова тя живее тук, вместо в ранчото.

— А пък аз вече си представях племеннички и…

— Млъквай, Гас — сряза го Дан.

Гас започна да издава приглушени звуци, сякаш говори с ръка, притисната към устата.

Карли се изкиска.

Дан хвърли към брат си поглед, нещо средно между развеселен и вбесен.

— Добре, добре — каза Гас. После се обърна към Карли. — Когато по-големият ми брат, много, много по-големият ми брат започне да гледа по този начин, се кани да изрита някого или нещо. Не искам да съм аз. — Той бръкна под дебелото си яке и извади голям плик с логото на вестника. — Това е списък на всички деца, родени в рамките на десет месеца след някое от посещенията на Сенатора по тези места. Тези с допълнителна отметка са родени от жени, които са били на подходяща възраст, за да се харесат на Сенатора.

— Между пубертета и менопаузата? — попита Карли.

— Доколкото разбрах, не е имал много жени на повече от двайсет и девет години — каза Гас. — Със сигурност поне никоя не е изглеждала на повече от трийсет. Колкото повече е остарявал, толкова по-млади е харесвал, ако може да се вярва на слуховете.

Карли се замисли за снимката на възрастния Сенатор, хванал с ръка крака на тринайсетгодишната си дъщеря.

— О, вярвам ти. Но не мога да повярвам, че никой никога не го е обвинил.

— Това е само един от прерогативите на властта — каза Дан.

— Като да напуснеш поста си по-богат, отколкото си бил, когато са те избрали за него? — продължи възмутено тя.

— Точно така. — Дан отвори плика и видя диска, който беше заел на брат си, плюс един нов диск. — Колко имена са?

— Не съм ги броил — отвърна Гас спокойно. — Твърде много. Доста сме плодовити по тези места.

— Виждал ли си мама скоро? — попита Дан.

— Тази сутрин.

— Как е тя?

— Много е шокирана от загубата на Пийт и Мелиса, но…

— Загубата? — прекъсна го Карли смутена. — Губернаторът ги е уволнил ли?

Гас погледна ту единия, ту другия.

— Вие не знаете. — Това не беше въпрос. — Загинали са при катастрофа вчера, на път за града.

Карли продължи да се взира в него.

— Къде? — попита Дан с равен глас.

— Знаеш ли къде пътят от ранчото заобикаля около острата част на Кастийо Ридж и се вие надолу към шосето.

Карли спря да диша.

— Знам го — кимна Дан. — Какво е станало?

— Явно са закъснявали и Пийт е карал прекалено бързо. Попаднал на лед, загубил контрол и колата се обърнала в дерето. Намерили ги чак рано тази сутрин. Братята Снийд разнасяли по крайните хижи пакети с храна за закъсали в планината.

Дан кимна. Това беше често срещана практика по тези места и беше много благородна проява.

— Братята видели светлина изпод снега в подножието на хребета, от страната на града. Били фарове от кола. Спуснали се и намерили Мелиса. — Гас поклати глава. — Доста време им отнело да намерят и Пийт, бил на стотина метра по-нагоре по склона. Явно не е носел предпазен колан и е изхвърчал от колата. Ако вятърът не духал така, че да вдига снега, и ако кучето на Джим не го подушило, никой нямало да намери Пийт до пролетта.

— Какво казва шерифът по този въпрос? — попита Дан.

— Още не е имало официална аутопсия, но всички на ранявания приличат на получени при тежка катастрофа. Защо?

Карли почти не чуваше думите на Гас. Мислеше единствено за снайпериста на Кастийо Ридж, застанал така, че да може да стреля и към ранчото, и към пътя.

Тя погледна Дан.

Той поклати леко глава.

— Благодаря ти за помощта, Гас. Сега върви да прекараш малко време със семейството си. Прегърни ги всичките от мен.

— „Ето ти шапката, защо бързаш“, така ли? — попита Гас.

— Да. Не ми се обаждай. Не трябва да те виждат с мен. Ще стоя настрана и от мама. Само за известно време.

— Какво става? — настоя да знае Гас.

— Не знам. Но докато не науча, стой настрана от мен. И от нея.

— Ами Карли? — попита Гас.

— Същото — каза тя тихо. — Стой настрана. Представи си, че е временна карантина. — Да се надяваме, че е временна.

— Моля те — каза Дан на брат си. — Мисли за децата си.

— Говориш сериозно. — Гас се вгледа в брат си. — На истина говориш сериозно.

— Да.

— Мама знае ли?

— Не я питай — настоя Дан. — Не питай никого. Не се доверявай на никого.

— Дори и…

— На никого — повтори Дан строго.

Гас издиша шумно, обърна се и излезе през вратата.

— Ще се видим пак, братко. И когато се видим, дано да имаш готово обяснение за мен. И дано да е убедително.

Вратата се затвори зад гърба му. Рязко.

63

Таос

Понеделник следобед

Карли се втренчи във вратата, после в Дан.

— И ти ли мислиш същото като мен? — попита тя.

— Че някой извършва безнаказани убийства?

— Това не е ли единственото престъпление, за което няма давност?

— Да.

— Нещо се затруднявам да видя връзката между миналото и настоящето.

— Аз също. Има твърде много хора, които са мразели Сенатора, и твърде много основателни причини някой да го убие. Или…

— Какво?

— Да го изнудва.

— Това помага ли ни?

— Поредната доза факти, които не пасват никъде. Защо?

Карли се намръщи.

— Когато стигна до такъв момент в генеалогията — твърде много факти и липса на свързващ модел, — спирам и предприемам различен подход, друг поглед върху нещата или друг начин за събиране на информация.

Дан кимна. И той постъпваше така. Понякога това вършеше работа, понякога само водеше до още по-голямо объркване. И в двата случая това беше нова стена, в която да се блъска.

— Защо не подходим по друг начин? — попита Карли бавно. — Ами ако повярваме, че отношението на Уинифред към Сенатора и сина му не е било патологично? Да приемем, че в омразата й е имало съвсем рационален аспект.

Дан се заслуша внимателно.

— Продължавай.

— И ако също така приемем, че баба ти не е била просто патологична лъжкиня и наркоманка? Че може да е знаела какво говори, поне в определени моменти? Отново може да има рационална основа за действията й.

Той повдигна вежди.

— Това е доста пресилено.

— Чакай.

Карли отиде в спалнята, върна се с диктофона си и от втория опит намери това, което търсеше. Гласът на Даяна Дюран зашептя в стаята, заедно с гласа на Дан.

Случва се отново.

Кое?

Злото. Смърт, която не е трябвало да настъпи. Майка ми пищи и се смее, после само пищи.

Защо е пищяла?

Защото мъртвите ходят сред живите. Знам това със сигурност. Приятелката на майка ми го видя. Сюзан. Тя каза на майка ми, а майка ми каза на мен. Майка ми видя духа на един мъж. Мъртвец, който ходи и използва името на живия. Два дни по-късно тя умря.

После гласът на Карли, която я пита предпазливо:

Кой мъж е видяла?

Каин.

След малко гласът на Дан задава друг въпрос и измъченият глас на Даяна отговаря:

Спомням си. Помня точните думи. Те оживяваха в сънищата ми. В кошмарите ми. Тя каза: Мъртвите ходят и пируват в ранчото на баща ми. Каин е жив, а Авел мъртъв.

Карли спря диктофона.

— Сенатора е имал двама сина, за които се е говорело.

Дан погледна плика, който още държеше.

— И още много, за които не се е говорело.

— Възможно ли е Джош да е убил по-големия си брат?

Дан присви очи. Отиде до компютъра си, отвори някакви файлове и пусна търсене в тях.

— Не е много вероятно. От статиите от вестника, възхваляващи храбрите синове на Сенатора във Виетнам, става ясно, че Джош не е бил там по едно и също време с брат си. Освен това е имало очевидци на смъртта на по-големия син във Виет Конг. Умрял е, докато е спасявал живота на свои другари рейнджъри. Ако беше оцелял, щеше да получи толкова медали, че нямаше да може да стои прав под тежестта им.

— Ясно. Значи Каин и Авел не е точното описание. — Карли замълча. — Ами ако едно от незаконородените деца…

— По някакъв начин е заело мястото на законния син? — каза внезапно Дан.

— Да.

— Как? Кога?

Тя започна да навива кичур коса около пръста си.

— Трябва да е станало след като Силвия е изпаднала в кома.

— Защо?

— Няма начин Силвия да е позволила на Сенатора да вкара едно от копелетата си в семейството и да го направи наследник на семейната собственост.

— Съгласен съм с това. Особено ако е знаела, че той чука дъщеря им.

Карли примигна.

— Казано без заобикалки.

— Няма приятно название на кръвосмешението.

Тя издиша продължително.

— Прав си. Просто от цялата тази идея ме втриса.

— Щях да се притесня, ако не те втрисаше. — Дан я целуна нежно, после я пусна, но тя продължи да се притиска към него.

— Извинявай — каза тя. — Забравих за момент, че майка ти…

— Може да е плод на кръвосмешение?

Карли кимна.

— За това е виновен единствено Сенатора, а той е мъртъв.

Дан отведе Карли обратно към мястото, което бяха превърнали в работно пространство. Използваха леглото вместо маса, на малката масичка държаха компютрите, а на няколкото стола — папките. Останалото беше по пода.

— Добре — каза той, усещайки как възбудата от преследването закипя в кръвта му. Дори тези предположения да не ги отведяха никъде, това „никъде“ пак щеше да бъде нова територия, нямаше да тъпчат на едно място. — Според предположенията ти размяната е станала не по-рано от удара на Силвия.

— Освен ако точно размяната не я е накарала да се нахвърли на Сенатора — каза Карли. — Моята идея беше, че тя просто не би приела подобно нещо пасивно.

— Съгласен съм с теб.

Дан седна пред единия от трите компютъра, които използваха — два негови и един неин. Включи своя, който имаше много по-гъвкава програма за търсене на данни от компютъра на Карли, в него сега се съдържаше всичко за семейство Куинтрел, което го имаше и в нейния. Плюс информацията от компютъра в ранчото, за това той още не й беше казал.

— По онова време — каза бавно Дан — Джош трябва да е бил на около двайсет и седем. За да се размени някой е него, трябва да е бил приблизително на същата възраст и със същото телосложение. Вероятно не повече от пет години по-стар или по-млад и не повече от два-три сантиметра по-висок или по-нисък. Освен това той трябва да е „умрял“ точно по времето на размяната. Така че търся незаконороден син на Сенатора, който е бил висок между метър и осемдесет и метър и осемдесет и пет и между двайсет и две и трийсет и две годишен през 1967-а. В смъртните актове не се пише ръстът, така че първо ще проверя възрастта.

Той извади диска, който му беше донесъл Гас, пъхна го в компютъра и източи информацията от него. След секунди вече беше пуснал търсене в своята база данни.

— Виетнам — каза Дан след малко. — Там трябва да е станало.

— Където е умрял?

Дан кимна.

— И където е станала размяната. Ако е имало размяна.

— Ако не е имало, нашето предположение ще се разпадне много бързо.

— Ще се изненадаш — продължи Дан разсеяно, — но предположението е майка на всички прецаквания и на много деца.

Карли наблюдаваше монитора напрегнато.

— Напомни ми да си открадна тази програма от теб.

— Ще ти направя модифициран вариант специално за теб. Срещу заплащане.

Тя го погледна, видя, че я наблюдава, и каза:

— Разбрахме се.

— Не искаш ли да знаеш колко ще ти струва?

— Ако не мога да си позволя цената, ще измисля нещо друго. Или ти ще предложиш нещо.

— Разсейваш ме.

— Благодаря.

— Дяволите да ме вземат — изруга той, загледан в компютъра.

— Моля?

— Имаме петима кандидати, които пасват на профила. Девет, ако се вземат пет пълни години нагоре и надолу.

Карли не знаеше дали да се радва, или да се отчае.

— Толкова много?

— Това са само тези, които са умрели или изчезнали и са били с приблизително същия ръст. Иначе във въпросните години са се родили много повече момчета.

— И всичките са деца на Сенатора? — попита тя невярващо.

Дан се засмя.

— Не. Просто няма как да се докаже, че не са негови копелета.

— Така се чувствам по-добре. Май Сенатора може да сложи и Чингис Хан в джоба си.

— В какъв смисъл?

— Според някои генетични проучвания на у-ДНК в Азия, около осем процента от населението са директни потомци по бащина линия на Чингис Хан — обясни тя. — В сравнение с един средностатистически мъж това е астрономически висок процент на репродуктивност.

— Каква е била тайната му?

— Изнасилвания и убийства. Убивал мъжете и момчетата, заплождал жените и момичетата и се отправял към друго място. Ако може да се вярва на историческите документи, е бил неуморим не само на бойното поле.

Дан повдигна веждите си.

— Какви неща само научавам, като се размотавам с една наивна генеаложка.

— Наивна?

— Красива. Споменах ли красива?

— Сега вече знам, че куршумът ти е причинил мозъчни увреждания.

Преди Дан да успее да отговори, усети докосването на устните й до слепоочието си. Това го разсейваше. Много.

— Кандидатите — каза той на висок глас. — Какви други критерии да въведа, освен че са умрели или изчезнали… скъпа, ако продължиш да ми дишаш в ухото, много скоро ще се озовеш в скута ми, а аз ще бъда много дълбоко в теб.

Карли се изправи и отдалечи от изкушението.

— Кандидатите. Хм, възраст, смърт. Ясно. — Тя издиша рязко. — Ами ръст, цвят на очите… такива неща.

— Дай ми една минута.

Тя отиде при собствения си компютър, отвори директорията със семейните снимки и описания и се загледа в тях. Ей Джей Четвърти беше имал черна коса като Сенатора и тъмни очи като майка си. Джош имаше черна коса и сини очи — точно копие на Сенатора. Лиза имаше руса коса и тъмни очи. Сестрата, която беше умряла от полиомиелит на девет години, имаше кестенява коса и сини очи. Даяна Дюран имаше тъмна коса и тъмни очи. Дан имаше тъмна коса и най-невероятните зелени очи…

Изобщо не започвай.

Карли бързо насочи мислите си към фенотипите. Определено имаше разнообразие. Всичко — от черна коса и тъмни очи до руса коса и сини очи. Това изобщо не помагаше.

Така че тя се замисли защо е трябвало да умрат Пийт и Мелиса. Кой има полза от това?

Техните деца вероятно, но те бяха вече големи и живееха в друг щат.

Карли се върна на интригуващата идея за сменените самоличности. Сенатора е знаел със сигурност. Дали го е направил доброволно, просто за да може собственият му син да наследи земята и властта, или измамникът е знаел нещо, с което е държал Сенатора в подчинение?

Например за кръвосмешение?

За убийство?

Силвия не беше умряла, но със сигурност бе станала жертва на нападение.

Карли извади бележника си и започна да записва идеите си. Кой е знаел със сигурност за кръвосмешението. Кой може да е знаел? Кой, все още жив, може да е заплашвал Сенатора — ако той наистина е бил измамник.

Сенатора и Лиза със сигурност са знаели. При психическата си нестабилност Лиза може да е казала или намекнала на най-добрата си приятелка, че баща й я е изнасилил. Вероятно повече от веднъж. Тя е започнала да се държи необуздано, когато е била на тринайсет, а е родила Даяна чак на шестнайсет. Разбира се, може да е забременяла от някое от множеството си гаджета. Веднага щом от лабораторията направеха изследванията, щяха да знаят дали Даяна има у-ДНК на Сенатора. Дотогава това беше само предположение, което пасваше на обстоятелствата и спомените на живите.

Карли огради имената на Сенатора и Лиза. Очевидно Лиза би могла да изнудва Сенатора — вероятно го беше правила, по един или друг начин — но Лиза бе умряла много отдавна, а Пийт и Мелиса — току-що, така че връзката помежду им беше доста хипотетична.

Сюзан.

Сюзан Мълинс, бабата на Мелиса Мур. Тя също беше умряла отдавна. С Лиза.

Карли усети прилива на енергия, която я обземаше, когато работеше по обещаваща генеалогическа следа.

Ако Сюзан е знаела, тя може да е казала на дъщеря си или на сина си — или дори на братята Снийд, които може да са внуци на Сенатора.

Чудя се дали те ще се съгласят да изпратят намазки от устата си в генната лаборатория.

Ако дъщерята — как се казваше тя — Лети, Кити. Бети? Точно така, Бети… Ако Бети е знаела, може да е казала на дъщеря си Мелиса.

Карли чертаеше линиите на родствените връзки и на връзките по географски и обстоятелствен принцип. За сега нищо не беше невъзможно. Всичко би могло да се е случило. Но това не доказваше, че наистина се е случило. Затова в съда не приемаха ентусиазирано косвените доказателства.

Тя вдигна глава и видя, че Дан я наблюдава.

— Какво?

— Просто ми е приятно да гледам как нечий друг мозък анализира.

— По-скоро фантазира. — Тя нави кичур коса около пръста си и изпухтя недоволно. — Е, беше забавно, докато траеше.

— Кое?

— Всичко е прекалено объркано и заплетено за обяснение.

— Довери ми се, аз имам объркано и заплетено мислене.

Карли се поколеба.

— Ще ми се смееш.

— Не. На този етап от разследването нищо не е толкова отвлечено, че да е смешно.

Тя го погледна и разбра, че той говори сериозно.

— Ако дори се усмихнеш, ще те ухапя.

— Сега пък ме изкушаваш.

Карли завъртя очи, обаче устоя на закачката.

— Ако някой е заел мястото на Джош, то Сенатора е бил в играта, нали?

Дан кимна.

— Сенатора не е бил точно идеалният баща, но най-вероятно е познавал собствения си син.

— Значи има два варианта — Сенатора се е съгласил с измамата или е бил изнудван.

— С какво?

— С кръвосмешението.

— Откъде заместникът е знаел за кръвосмешението?

— От Сюзан Мълинс. Тя е била приятелка на Лиза…

— Колежка. Проституирала е, за да изкарва пари за наркотици.

— Но може да е знаела.

— Съгласен съм. Всъщност е доста вероятно. Сред жените, които продават телата си, изнасилването в детството не е рядко срещано. То е една от най-честите причини за излизането на улицата.

— Боже! — възкликна Карли измъчено. — От коя планета идват всички тези изнасилвачи? — Тя вдигна длан. — Реторичен въпрос. Вярно, наивна съм. Не искам да мисля за подобни гнусни, грозни… — Тя издиша продължително. — Извинявай. Като се поставя на мястото на тези жени…

— Опитай да мислиш за това като за парчета от пъзел, а не като за човешки същества, които са наранени, унижени, с погубени надежди — предложи й той.

— И ти се чувстваш по същия начин, нали?

— Опитвам се да не го правя.

— Но не успяваш.

— Да. А това само ми пречи да свърша работата.

Карли хвана ръката на Дан, стисна я и после я пусна.

— Пъзел. Добре. Да действаме. Докъде бяхме стигнали?

— Сюзан Мълинс навярно е знаела за кръвосмесителната връзка на Сенатора е дъщеря му.

— Връзка? В смисъл, че не е било един-два пъти?

— Кръвосмешението, също като изнасилването, е по-скоро въпрос на власт, а не на секс — обясни Дан. — Докато детето е във възрастовата граница, интересуваща насилника, кръвосмешението продължава.

Тя не искаше да пита, но не се сдържа:

— Възрастова граница?

— Насилниците обикновено се съобразяват с възрастта. Сексуалното насилие подлежи на същите предпочитания като нормалното сексуално привличане. Някои насилници са привлечени само от деца преди пубертета. Някои предпочитат още по-малки деца. — Карли усети как я побиват тръпки. Дан продължи да говори с безмилостно равен тон: — Някои насилници предпочитат деца точно след пубертета. Сенатора, изглежда, е бил от тази категория. Млади, но не неприлично невръстни. Предполагам, в някои щати тринайсет години все още се възприема като възраст за женитба. В някои държави менструацията е единствената разделна линия между детето и жената. За една седмица момичето се превръща в жена, с която може да се прави секс.

Парчета от пъзел. Карли се насили да диша. Просто парчета от пъзел.

— С други думи — продължи Дан, — да, кръвосмешението вероятно е траяло, докато Лиза е напуснала дома си, и е възможно да е продължило, докато е станала на трийсет. Така че е възможно Сюзан да е знаела нещо, което би могло да се използва за изнудване на Сенатора. Но дали това се е случило или не… — Дан сви рамене.

— Ако е знаела, може да е казала на дъщеря си Бети. — Дан кимна. — Която може да е казала на Мелиса — продължи Карли, — а тя може да е решила да продължи изнудването.

— Докато Сенатора е бил жив.

Карли кимна.

— Тогава защо да се инсценира катастрофа, при която Мелиса да загине? — попита Дан. — Единствената причина — освен лошия късмет — семейство Мур да умрат, е някой жив да се бои, че ще изгуби нещо много важно, ако Мелиса остане жива.

— Ако Джош не е истинският Джош и Мелиса е знаела, може ли тя да ги е изнудвала — и Сенатора, и Джош?

— Да. Същото се отнася и до така наречените й братовчеди, ако са знаели.

Карли примигна.

— Така наречени братовчеди? А, братята Снийд. Не се бях сетила за тях. Баща им, Рандал Мълинс, може да е знаел за кръвосмешението и да е предал информацията на своята любовница…

— По този въпрос мнението беше категорично — прекъсна я Дан. — Рандал и Лори Снийд са спали само веднъж, ако изобщо са го направили.

Карли въздъхна.

— Значи според теб братята не са замесени?

— Джим Снийд беше първият, за когото си помислих, че може да е бил снайперистът. Той познава района по-добре от всеки друг и стреля много точно на всякакво разстояние до петстотин метра. Просто не съм намерил смислен начин да го свържа с теб.

— С мен? — Карли го погледна слисана. — С мен?

— Джим или брат му опразват капаните в къщата.

Карли си спомни плъха в стаята си. Плъх, който според Дан беше още топъл. Умрял и зловещ на възглавницата й, но още топъл.

— Джим официално отговаря за контрола над хищните животни в ранчото „Куинтрел“. Той носи пощата в града и прави доставките. Понякога Блейн върши някои дребни неща. Зависи в какво състояние е Блейн, когато се появи и търси работа.

— Значи казваш, че е бил Джим Снийд.

— Не. Казвам, че Джим е способен да го направи и е имал възможност да го направи. Но просто не мога да открия причина да го прави, а без мотив останалото е толкова косвено, че не става за нищо.

— А може да е бил и някой Сандовал.

— Не те разбрах.

— Като се има предвид броят на хората от рода Сандовал, които са влизали и излизали от живота на Сенатора и живота на Лиза, лесно може някой Сандовал да е научил за кръвосмешението или за заменения син и да е имал причина да изнудва Сенатора или губернатора. И Бог, и шерифът знаят, че някои мъже от това семейство разполагат и със средствата, и с нагласата да извършват престъпления. — Списъкът на евентуалните заподозрени по косвени белези набъбна неимоверно. Нищо чудно, че на косвените доказателства не се гледа с добро око.

Дан затвори очи и опита да направи това, на което го бяха учили. Да открие модела.

Забрави колко близо си до проблема. Вслушай се в собствените си съвети.

Парчета от пъзел. Нищо повече. Не хора. Парчета от пъзел.

Но постоянно си спомняше как се почувства, когато Карли припадна в ръцете му, спомняше си безкрайното маршируване напред-назад по замръзналия път, давайки си отново сметка колко близо бе тя до смъртта.

64

Чимайо

Понеделник вечерта

— Рубин се обажда — каза Ан и подаде мобилния телефон на съпруга си. — Настоява да говориш с него.

— Очаквах го. — Джош пое телефона. — Здравей, Марк.

— Говориш като жаба.

— Казах ти, че имам нужда от почивка. Хванал съм някаква простуда.

— Грип — поправи го Рубин незабавно. — Само плебеите хващат простуди.

— Кое е това нещо, което не може да изчака до сряда? — попита Джош, после покри слушалката е ръка и кихна.

— Извинявай, какво каза?

— Дикстра — отвърна Рубин. — Излиза на екран през десет минути и приказва за кръвните тестове. И националните телевизии започнаха да любопитстват. Дори „Ню Йорк Таймс“ проявява интерес към въпроса.

— Явно нямат много новини тази седмица. — Той пак кихна.

— Да. Така че нека представим нашата позиция. Искам да дадеш интервю на Дженсън Уърди.

Джош се изненада.

— Целиш се право във върха, така ли? Той има собствено предаване в телевизията отпреди повечето хора да са се родили.

— Това се нарича влияние и доверие. Той разполага с достатъчно и от двете, за да зарови Дикстра в калта. Така че отиди в неговото шоу и разкажи на зрителите какви загуби си преживял наскоро, такива работи.

— Искаш да използвам номера със съчувствието.

— Да, защо не. Загубил си баща, майка, обична леля… — Кихането на Джош прозвуча повече като изненадан смях. — … и сега тази кучка от новините кръжи като лешояд над живота ти. Не й стига, че се натрапва в скръбта ти, а настоява да докажеш нещо, което всички вече знаят, и го прави само за да си покачи рейтинга. Дори не е изчакала резултатите от тестовете, за да започне да те преследва. Защо? Защото тогава няма да има никаква сензация. Ти добре знаеш, че хората на изборни постове в политиката са неизменен обект на интерес от страна на медиите и така нататък и така нататък, но това е прекалено. Ако не направиш интервюто така, че да спечелиш огромен брой гласове от съчувствие, значи не си никакъв политик, а ние и двамата добре знаем, че си страхотен политик.

— Кога е интервюто?

— Утре. Дженсън е в Аризона, в ранчото си. Той се съгласи да пристигне за интервю в твоето ранчо. Техниката за сателитно предаване ще пристигне най-късно до обяд.

— В ранчото? Защо не в губернаторската ми резиденция?

— Защото това е личен въпрос — отговори Рубин търпеливо. — Ти си потънал в скръб син и така нататък. Облечи тъмно яке, обикновени каубойски ботуши и дънки. Бледосиня риза, не карирана, просто риза. Когато ти задава въпроси за родителите ти и леля ти, прави малки паузи, не показвай емоции, гледай към камерата с мъжествена сдържаност. Знаеш си упражнението. Някакви въпроси?

— Само един.

— Какъв?

— Може до утре да съм получил резултатите от тестовете. Наистина ли е нужно това представление?

— Осигурявам ти безплатно време във вечерните новини на могъща, симпатизираща ти национална медия, а ти ме питаш дали това е нужно?

Губернаторът въздъхна.

— Извинявай. Сигурно е от треската.

— Вземи някакви лекарства. Това е прекалено важно, за да го прецакаш. Ако резултатите пристигнат преди интервюто, дай ги на Дженсън и остави той да ги завре в лицето на Дикстра. После можем да се заемем с наистина важни неща. Като печеленето на гласове.

Джош затвори телефона и тръгна да си търси аспирин.

65

Таос

Вторник, 10 ч.

— Как върви? — попита Карли.

Дан не вдигна глава от компютрите пред себе си.

— Близо съм.

— Близо до какво? — Тя се изправи и разкърши схванатото си тяло. Двамата с Дан работеха вече от четири часа.

— До края на веригата с даренията.

— Това означава ли нещо?

— Ако означава това, което си мисля, някой е доил Сенатора с по около девет хиляди на месец от 1984-а. Всъщност с по осемнайсет хиляди. Две отделни дарения на две различни благотворителни фондации.

Карли изостави най-новите диаграми на хора, места и обстоятелства, които чертаеше. Чувстваше се като паяк, който трескаво плете паяжина.

— Защо две отделни дарения? Защо не едно? — попита тя.

Федералните закони изискват банките да съобщават за всеки превод на повече от десет хиляди долара. Похват в борбата срещу прането на пари.

Карли понечи да зададе нов въпрос.

— Пипнах го! — извика Дан доволно.

— Какво? — попита тя, забравила въпроса си.

— Две от автоматичните ежемесечни благотворителни дарения на Сенатора са били изпирани. Девет хиляди в сметките за благотворителност, но даренията така и не биват регистрирани. Сумата минус разходите за превода отива в една сметка в Аруба. Без име. Само номер. Няма начин да се проследи кой получава парите. Поне се предполага, че няма начин, макар винаги да има. Иначе никой няма да може да ги прибира от сметката в Аруба.

Тя пак отвори уста да пита нещо, но спря и изчака, докато пръстите на Дан препускаха по клавиатурата. Сега у него нямаше никакво колебание. Беше като хрътка, надушила гореща следа, беше се втурнал да настигне плячката си. Той въведе последна поредица от команди и се облегна назад, докато чакаше компютърът да даде резултата.

— Изглежда, си правил това и преди — каза тя.

— Това ми е работата, да проследявам пари от изнудвания. Благотворителните фондации са особено често използвани. Много е деликатно да се разследват организации със заявени добри намерения. Все едно да питаш майка си дали е била девствена, когато се е омъжила.

Карли разсъждаваше върху тази част от разговора, която беше важна за нея.

— Добре, намираш тези пари. Какво става после?

— Зависи какво е поискал клиентът. Обикновено има такса за намирането, някъде между двайсет до четирийсет процента от върнатото.

— Върнатото?

— Като откупа при отвличане. Изнудването е същото. Собственост, открадната по такъв начин, че собственикът няма законен начин да претендира за нея. Парите са в сметката на някой военен диктатор или на някой наркотрафикант. От този род.

— Законно ли е?

— Общо взето.

— А когато не е?

— Не е. — Дан отмести поглед от екрана, където се виждаше колко време остава до завършване на задачата.

— Това проблем ли е?

— Хм…

Той се усмихна.

— Не ти говоря за съдебно преследване, ако ме заловят, Каролина Мей.

— А за „инцидент при катерене в планината“?

— Да.

— И често ли ти се случва да се „катериш“?

— Това беше първият път, откакто престанах да работя за федералните. Някой друг трябваше да осъществи физическия контакт, но бебето й се роди един месец по-рано и се наложи да я заместя.

Карли отвори уста. Затвори я.

— Това често ли се случва?

— Преждевременното раждане ли?

— Заместването.

— Не.

— Слава богу!

Дан я дръпна да седне в него.

— Това означава ли, че няма да избягаш с писъци, защото не работя от девет до пет?

Тя прекара пръсти през гъстата му тъмна коса.

— Приличам ли на жена, която бяга с писъци?

Компютърът му издаде звуков сигнал, че е завършил търсенето.

И двамата погледнаха екрана.

— Кой е този Педро Морено, който има повече от два милиона в тайна сметка в Аруба? — попита Карли.

— Пийт Мур. Впрочем това е истинското му име. Избрал е английския вариант, за да улесни живота си.

— Девет хиляди на месец? — попита Карли.

— Два превода по девет хиляди всеки.

— Това не са заплатите им, нали, на Пийт и Мелиса?

— Според ведомостта на ранчото Пийт е получавал по три хиляди на месец. Мелиса — с около хиляда по-малко.

— Откъде знаеш това?

Дан сви рамене.

— По някакъв начин съдържанието на компютъра в ранчото се е озовало на моя хард диск, но ти никога не си ме чувала да казвам това.

— Плашиш ме.

— Всъщност всеки хлапак, който разбира от компютри, би могъл да хакне компютъра на ранчото. Интересното е, че поне още една благотворителна организация е правела „дарения“ в същата сметка. Минус три процента, разбира се.

— Три процента?

— Таксата за превода — обясни Дан. — Щом сумата стигне към горния край на шестцифрените числа, таксата започва да намалява. Когато стане милиард, таксата за превод е вече един процент или дори по-малко.

Тя направи изчислението наум и го изгледа слисано.

— Това са десет милиона долара само за електронното прехвърляне на парите от едно място на друго. Малко солено, не мислиш ли?

— Не, ако имаш един милиард мръсни долара и искаш да получиш чисти деветстотин и деветдесет милиона. Чисти пари, и то в брой, върху които с радост ще платиш данъци и ще инвестираш в законни предприятия, защото иначе ще трябва да ги криеш всичките. Във всеки един момент има милиарди долари мръсни пари, които обикалят по света и всеки банков превод отхапва по малко парче от пая.

— Заболя ме главата.

— Помисли какво е знаел Пийт Мур за Сенатора или губернатора, или и за двамата, което е струвало осемнайсет хиляди на месец, за да си държи устата затворена.

— И за губернатора ли?

— Според документите Джош е имал пълномощно от Сенатора през последните четири години. Освен ако губернаторът не е оставил Пийт да се занимава с всичко постарому, той трябва да е знаел, че по двеста хиляди долара годишно отиват в разни благотворителни организации, които са толкова съмнителни, че Сенатора дори не е използвал даренията, за да си намали данъците.

— Сигурен ли си?

— Искаш ли да видиш данъчните декларации? — пръстите на Дан увиснаха над клавиатурата.

— Не, не искам дори да знам, че ги имаш.

— Какво имам?

— Ха-ха! Много смешно. — Тя пак нави кичур коса около пръста си. — Значи се върнахме там, откъдето започнахме. Нещо, което е засягало и бащата, и сина.

— Поне знаем, че някой е имал основателна причина да убие Пийт и Мелиса. Жертвите обикновено никак не харесват изнудвачите си.

— Но защо да ги убива сега? — попита Карли. — Защо не преди години, след като Джош е имал пълномощно? Трябва да е знаел за изнудването или поне да се е досещал, че има нещо гнило в Дания.

— Да имаш пълномощно, не е същото като да го използваш. Може да не се е интересувал от разходите на Сенатора. В края на краищата това са били парите на стареца — каза Дан. — Успя ли да отхвърлиш някои от потенциалните синове, които може да са заели мястото на истинския Джош във Виетнам?

— Звучи много странно, като го казваш. Човек трябва само да погледне Джош, за да разбере, че е син на Сенатора.

— Да, но кой точно син?

— Жалко, че Мелиса е мъртва. Щях да я попитам — каза Карли тихо.

— Това ме подсеща нещо — каза Дан.

— Какво?

— По някакъв начин една кутия, пълна със семейни спомени на Мелиса, се е озовала на моя хард диск.

— Не чувам нито дума от това, което казваш. Разпечатай ми го.

Дан се усмихна, включи принтера, провери дали има хартия и се зае за работа. Когато компютърът изплю първия лист, Карли го грабна нетърпеливо.

— И от двете страни — каза Дан.

— Какво?

— Печатам ги във вида, в който ги намерих. На много от нещата имаше писано и на гърба.

Карли кимна и започна да чете, докато принтерът печаташе лист след лист със зашеметяваща скорост.

Дан пусна последния файл и се обърна към нея.

— Какво държиш?

— Писмо. Почеркът е… вече свиквам да го разчитам.

— От кога е?

— Ноември, 1985-а. — Тя обърна листа от другата страна и погледна подписа. — Бети Шафър.

Той мислено свърза точките в генеалогическата графика.

— Дъщерята на Сюзан Мълинс от съпруга й Дъг Смит. Бети трябва да е наближавала четирийсетте, когато е писала това. Чакай, 1985-а не беше ли годината, в която се е самоубила?

Карли не отговори. Съсредоточено се опитваше да разчете хаотичния неравен почерк.

Дан отиде при компютъра й, провери файловете със старите статии от вестника и откри кратко съобщение при некролозите. „Бети Шафър, по баща Смит, дъщеря на Сюзан Смит, по баща Мълинс, почина на Бъдни вечер 1985-а. Наскоро разведена със съпруга си“. Четейки между редовете, Дан си представи как Бети е прекарала семейния празник с много пиене, хапчета и самосъжаление. Или е сбъркала дозата, или е решила да се спаси от живота си. Така или иначе беше умряла. Единствена жива роднина — Мелиса Мур, по баща Шафър. Към момента на смъртта си Бети живеела от социални помощи в една стая в западналата част на града. Не се споменаваше за религиозна служба.

— Това предсмъртното й писмо ли е? — попита Дан.

— Не. Бети се хвали на дъщеря си за новия „източник“, който има. Петнайсет хиляди долара. И има още, много повече. Бети изпраща на Мелиса ключа да го пази.

Дан повдигна вежди. Той беше фотографирал документите, но не беше опитал да ги прочете. Бързаше прекалено много да се махне от апартамента на семейство Мур, преди Карли да открие, че той се намира където не му е мястото.

— Толкова назад ли са започнали плащанията за изнудването? — попита Карли.

— Не съвсем. Първото — поне в тази сметка — е от 1986-а. Тя е умряла през 1985-а. Няколко дни след като е захапала „източника“ на петнайсетте бона.

— И ти ли си мислиш същото като мен?

— Изнудването е опасна игра. Обзалагам се, че са й помогнали да се самоубие. Ще оставя на някой друг да провери къде се е намирал Джош по това време.

Карли взе следващия лист.

Дан се пресегна край нея, взе долната половина от разпечатките и започна да чете. Когато свърши, размени листите си е Карли.

Освен възклицанията на Карли от време на време и двамата мълчаха.

Дан не беше шокиран. Беше изучавал човешката низост дълго време. Без да каже нищо, започна да подрежда снимките и документите в груб хронологичен ред.

— Аз… — Карли се прокашля. — Аз ли съм луда или в тези документи има някаква грозна логика.

— Не си луда.

— Вече никога няма да питам как става така, че животът на хората се проваля. — Тя поклати глава.

— В началото никой не възнамерява да свърши по този начин.

— Само парчета от пъзел, нали така.

— Точно така. Да започнем с парчето, наречено Сюзан Мълинс — каза Дан спокойно. Той взе едно от писмата, което и двамата бяха прочели, но не го погледна. — През 1941-а Сюзан ражда Рандал Мълинс, викали му Ранди, копелето на Сенатора. Сенатора я чука, защото мислел, че е пълнолетна. Тя не е. Той я изоставя, когато научава това, но й дава пари за наркотици, за да не се интересува тя какво става.

— Прекрасен човек.

— Направо благородник. Шест години по-късно тя се омъжва. Мъжът й е пияница и я бие. Тя остава с него. Синът й от Сенатора започва да бяга от дома си, когато е на седем, и обикновено се крие при Ангъс Снийд. — Дан замълча за момент намръщен. — Някак си, от начина, по който Джим Снийд говореше за миналото, винаги съм смятал, че Ранди му е братовчед.

— При толкова смесване на гените по тези места, може и да му е бил братовчед. Чакай малко, нека ти опресня паметта. — Карли прелисти тетрадката, в която си водеше записки, и намери написаното за Рандал Мълинс. — Ранди израснал див, бягал от училище и имал досие на малолетен престъпник, ходел на лов, слагал капани, бракониерствал, напивал се, биел се по баровете, записал се да служи във Виетнам, бил смел войник, получил няколко медала, убит при засада през 1968-а.

— Същата година, в която Джош Куинтрел е бил ранен — каза Дан.

— Да. Продължи ти.

Дан погледна листа, който държеше.

— Датата е от 1968-а. Написаното е хаотично — очевидно Сюзан е била надрусана, когато го е писала, — но същественото е, че била убедена, че е видяла сина си Ранди в Таос.

— След като е загинал?

— Да. Когато тя отишла при него, погледнала го в очите и започнала да плаче от радост, а той й казал, че се е объркала. Това я извадило от релси. Сякаш можело тя да не познае сина си. Започнала да крещи, а той само поклатил глава, казал, че съжалява за загубата й, и си тръгнал. Това направо я побъркало.

— Разбираемо. И — добави Карли — много е вероятно тя да е споделила това странно преживяване с добрата си приятелка и колежка проститутка Лиза Куинтрел, която очевидно споменала нещо за това на дъщеря си, твоята майка.

— Възможно е, но не можем да го докажем категорично.

— Знам. Просто поредната нишка в паяжината от косвени доказателства.

Дан се усмихна.

— Добре се справяш с изтъкаването на мрежата. Сега да се върнем и да проверим географията, за да се уверим, че никой не е бил извън града, когато смятаме, че е бил в града, и обратно.

— Ясно. Значи ли това, че теорията ми е достоверна?

— Не, но изтъкаването на мрежата от предположения ти е приятно също колкото на мен, макар рационално погледнато, и двамата да знаем, че има голяма вероятност една наркоманка и пияница да сбърка един синеок син на Сенатора с друг синеок син на Сенатора, който не се е появявал много-много, откакто е станал на седем.

— И за това се сетих. Сега вече съм разтревожена. — Тя му се усмихна. — Докато си мисля за това като игра, ми е забавно. Когато си помисля, че е истина…

— Не мисли така — каза Дан незабавно. — В момента е игра. Ако стигнем до момент, когато трябва да се обърнем към закона, тогава няма да бъде игра. Засега не сме стигнали дотам. Може и никога да не стигнем.

— Игра. Добре. — Тя въведе датата на писмото в списъка, който си водеше. За същата година имаше и други записки. — Това е станало в годината, когато Лиза е умряла. И Сюзан.

— На самото писмо няма ли дата? — попита Дан и се наведе напред.

— Не, само предположение, че е написала писмото в същата година, когато Джош се е върнал от Виетнам, където нейният син е загинал. Може би в самото писмо има вътрешни доказателства. — Карли се намръщи и зачете разкривените и разтегнати линии.

— Нещо?

— Не. Чакай. Споменава, че на другия ден, след като го срещнала, му направила снимка.

Дан бързо запрехвърля материалите от кутията на Мелиса.

— Бебешки снимки, детски, момчета пред различни животни — доста симпатична сбирка между другото, — стандартни армейски снимки и една снимка в града на мъж, който пуска монети в паркинг метър.

Карли извади лупа от джоба си и огледа изображението.

— Същата брадичка.

— Какво?

— Същата брадичка като на Джош. Същата брадичка като щастливо момче, застанало до приятеля си. Ще ми трябват още снимки, за да бъда сигурна — годишници от училище и така нататък, но на мен ми изглежда като Джош на младини.

Дан обърна листа и погледна отзад.

— 3 август 1968-а.

Карли преглътна. Трудно.

— Тя е умряла два дни по-късно, Дан. Както и Лиза.

— Другата проститутка. Двойни щети, без съмнение. — Гласът му прозвуча равно, но погледът му беше мрачен.

— Какво значи това? — попита тя.

— Това е военен термин за различни неща, които застават между теб и твоята мишена.

Карли примигна.

— Неща като хора?

— Случва се. — Той присви очи. Моделът започваше да се изяснява и беше по-грозен от повечето, които беше виждал. — Къде е статията за тройния убиец?

Карли безмълвно отвори статията в компютъра си и обърна екрана към него.

— Превъртял хипар, а? — каза Дан, докато четеше отново. — Кълца курви в името на Бог. Чудя се дали трите са били убити заедно, или той ги е убил на различни места и после ги е довлякъл на едно.

— Има ли значение?

— Представи си, че ти си измамникът. Представи си, че са те разпознали. Ти убиваш свидетеля и всички, на които свидетелят може да е казал. Но не искаш да изглежда планирано, защото това може да направи ченгетата подозрителни, така че наръгваш още някого и го пъхваш в общия кюп.

Карли рязко си пое дъх.

— После намираш един едър хипар, който е прекалено надрусан, за да забележи какво става, пъхаш му малко ангелски прашец под езика, търкулваш го при труповете, подаваш му окървавения нож и изчезваш. — Дан говореше така спокойно, сякаш четеше разписанието на автобусите. — Когато наркотикът подейства и бедният нещастник се втурне в нощта с ножа в ръка, той ще е отишъл твърде далече, за да действа рационално.

Ченгетата се опитват да му сложат белезници, той започва да се съпротивлява, ченгетата му нанизват няколко куршума и всичко свършва. Много лошо, много тъжно, ама стават такива неща. Случаят е приключен.

— Това вече не ми прилича на игра — Карли потърка настръхналите си ръце. — Говорим за човек, който е убил собствената си майка.

Тя погледна спокойните зелени очи на Дан и разбра, че той иска тя да бъде на някое безопасно място. А тя искаше той да бъде с нея.

— Ще тръгнеш ли с мен и да оставиш това на ченгетата?

— Нямаме никакви доказателства, които да накарат ченгетата да се заемат с губернатора на Ню Мексико и кандидат за президент. Всички — всички, — които могат да докажат нещо, са много удобно мъртви.

— Освен Джош Куинтрел. Или Ранди. Или който и да е той.

— Някак не си представям как той прави самопризнания — каза Дан.

— Значи ще останеш, докато не разполагаме с нещо, което да накара ченгетата да се заслушат?

Дан кимна.

— Аз също. — Тя пак потърка ръцете си. — Това не ми харесва, но не мога просто да избягам малодушно и да оставя един убиец да си живее доволно и щастливо. Особено човек, който се кандидатира за президент.

Дан я придърпа към себе си и допря бузата си до косата й.

— Това е едно от нещата, заради които те обичам, Каролина Мей, въпреки че от време на време ме побъркваш. Ти не очакваш някой със значка и пистолет да свърши цялата работа по опитомяването на зверовете сред хората.

— Това е едно от нещата, заради които и аз те обичам, макар че и ти ме побъркваш от време на време. — С инцидентите при катерене например. — Е, какво ни трябва, за да привлечем вниманието на ченгетата?

— Доказателство за подменената самоличност, което да може да издържи в съда.

— Митохондриалната ДНК. Затова Уинифред е насъскала Дикстра срещу губернатора, за да го принуди да си направи изследването.

— Уинифред не е живяла в ранчото, нито дори е гостувала често, преди Силвия да получи „удара“ си. Откъде може да е знаела, че племенникът й не е напълно неин племенник?

Карли се намръщи.

— Защо иначе ще мрази губернатора толкова много? Защо иначе ще се държи сякаш родът Кастийо-Куинтрел свършва със Силвия? Защо иначе ще пречи, вместо да помага на семейната генеалогическа история на Кастийо?

— Съгласен съм, но не виждам как можем да го докажем сега. Ако Уинифред е можела да го докаже по-рано, е щяла да го направи. Това е важното. Доказателството. Което ще бъде признато в съда.

— Тя не знаеше за ДНК тестовете, преди да се запознае с мен — каза Карли потиснато.

— Не се вини. Ти си единствената невинна наоколо.

Дан се пресегна покрай нея, за да вземе още листове от сбирката със спомените на Мелиса. Карли въздъхна и взе други листове. Докато и двамата ги четяха, огънят припукваше в тишината. Когато свършиха, тя се облегна на гърдите му.

— Мисля, че обобщенията са повече по твоята част, от колкото по моята.

— Бети Смит умира малко след като прави опит за изнудване, който може да е успял, а може и да не е успял — каза Дан. — Смъртта й е регистрирана като самоубийство. Тя предава материала на изнудването на дъщеря си, Мелиса, която наскоро се е омъжила за счетоводител, който знае как да организира пране на пари, така че изнудването да не може да се свърже с тях. Те скубят Сенатора в продължение на почти двайсет години с по около двеста хиляди годишно.

— Чудесен пенсионен фонд.

— Ако ги инвестираш разумно — каза Дан сухо. — Интересното е, че ако това е доказателството за „подмяната“, с което Мелиса е разполагала, то е нямало да издържи в съда. Обаче Сенатора ги е плащал.

— Защото не искал самоличността на Джош да се поставя под въпрос.

— Ами военното досие? — попита Карли.

— Ако бях на мястото на Сенатора, щях да изискам всички военни досиета на храбрите войници от окръг Таос, щях да разменя някои съществени неща — зъболекарските картони, кръвните изследвания и отпечатъците от пръсти и щях да построя паметник на загиналите войници.

— Възможно ли е Сенатора да е направил това и никой да не е забелязал?

— Разбира се, стига никой да не се е заглеждал кой знае колко в досиетата. А и защо да го правят? Хората виждат това, което очакват да видят. Никой не е очаквал синът на Сенатора да бъде някой друг, а не този, който той казва, че е.

— Истински бащичко.

Дан се усмихна мрачно.

— Да. Нищо чудно, че мама беше прекалено изплашена от миналото, за да говори за него.

— Мислиш ли, че тя знае?

— Аз… — Той рязко млъкна и извади звънящия и вибриращ мобилен телефон от джоба си. Обаждаха се от „Джийндайн“. — Дюран на телефона — каза той. — Какво ще ми кажеш?

— Имаш ли лист и химикалка — започна Черил, — или ще се довериш на паметта си?

— И двете.

— Всички жени имат една и съща ДНК с много малка вариация при четвъртата жена. Което е напълно нормално. Нищо не остава едно и също завинаги. А в случая пуснах всички възможни тестове. Шансът тези жени да не са от една линия на ДНК е пренебрежимо малък. Вероятно представляват група от три или четири поколения.

— Преведи го на английски, ако обичаш — помоли Дан, докато бързо пишеше в един бележник.

— Една и съща баба или прабаба. Що се отнася до ДНК, може да са и сестри. Но когато се изследва и у-ДНК, се оказва, че има две сестри и две дъщери.

Дан пишеше бързо.

— Мъжката проба, която ми изпрати, има абсолютно същата у-ДНК като две от женските проби. Следователно те са негови дъщери.

Дан присви очи. Това не беше неочаквано, но не беше приятно. Сенатора наистина имаше дете от дъщеря си и това дете беше майката на Дан.

— Разбрах — каза Дан. — Втората мъжка проба готова ли е вече?

— Току-що излязоха резултатите.

Пулсът му се ускори.

— И?

— Категорично съвпадение на ДНК по майчина линия и на у-ДНК от страна на бащата.

Дан не можеше да повярва на чутото.

— Какво? Сигурна ли си?

— Това ми е работата, сладур. Сигурна съм. А като се има предвид калибърът на замесените хора, наистина съм сигурна.

— По дяволите! — Той уморено разтри очите си. — Изпрати ми по имейла резултатите от всички проби.

— Може ли първо да изпия едно кафе? Работих четиринайсет часа без почивка.

— Разбира се — каза Дан. — Благодаря.

Отсреща никой не го слушаше. Черил беше затворила.

— Не изглеждаш щастлив — каза Карли.

— Не съм. Един булдозер току-що смачка красиво построената ни схема и я разкъса на парчета.

— Какво?

— Джош Куинтрел е син на Силвия.

66

Таос

Вторник, по обед

Звукът от хеликоптери огласи тишината на снежните пасища и проникна през старинните кирпичени стени.

— Третата световна война ли започва? — попита Карли саркастично.

Дан отмести поглед от компютъра си, на който пишеше докладите си, и я погледна. Тя изглеждаше изтощена, сломена и загубила войната. Той изглеждаше и се чувстваше по същия начин. Това ще ме научи да не се влюбвам в бляскавата верига на косвените доказателства.

— Вероятно губернаторът и медиите са се отправили към ранчото за „задушевното“ интервю, което рекламираха на всеки петнайсет минути през последните четири часа.

Карли направи гримаса. Телевизорът на Дан беше малък, но гръмогласен. Беше чула всяка една дума от всяка реклама за ексклузивното интервю на Дженсън Уърди с губернатор Джош Куинтрел в родното му ранчо, плюс намеците за сензационна ексклузивна новина, ексклузивно по този канал, ексклузивно за вас.

— Ти си мазохист — каза Карли на Дан, като посочи телевизора.

— Така по-добре ще запомня колко погрешни могат да бъдат косвените доказателства. Което подчертава потока от съвпадения и произволност в обикновения живот. — Той поклати глава. — Трябва да призная, че за първи път инстинктът ми за модели на поведение ме отвежда в погрешна посока. Като в напълно различна вселена.

— Аз бях плътно до теб.

Той й се усмихна дяволито.

— Това беше най-приятната част.

Мобилният му телефон иззвъня. Той погледна екрана и видя, че е получил текстово съобщение.

Провери си имейла, сладур.

— Нещо интересно?

— Предполагам, че е дошъл файлът с резултатите от „Джийндайн“.

— Ще ги разпечаташ ли?

— Кой сега е мазохистът, а? — попита той.

— Освен резултатите на майка ти останалите са част от историята, за която Уинифред плати.

Дан отвори имейла си и започна да разпечатва резултатите, които не приличаха на нищо, което беше виждал досега.

— Ако можеш да разбереш това, ще станеш компютърен програмист.

— Ще оставя програмирането на теб. — Тя събра разпечатаните резултати, всеки означен с името на човека, чиято бе пробата.

Карли разпростря таблиците на леглото. Сенатора и Джош имаха едно и също у ДНК, доколкото тестът можеше да определи. Той беше син на Сенатора. Тя издърпа ДНК тестовете на Силвия и Джош, сравни ги и въздъхна. Много слабо вариране на хаплотипния брой, от онези леки, незначителни мутации, които се случват в ДНК на ембриона.

— По дяволите!

— Надяваше се Черил да е сбъркала?

— Да.

— Но не е.

Карли не отговори. Тя подреди резултатите на Силвия и Уинифред и провери хаплотипния брой. Абсолютно еднакъв. Мутацията в ДНК се бе получила в зародиша на Силвия и бе предадена на сина й. Освен ако не беше предадена и на дъщеря й, Лиза…

След като бързо прелисти резултатите, Карли събра тези на Силвия и Лиза. Техните хаплотипни редици бяха абсолютно еднакви.

— Добре — измърмори Карли. — Единият е наследил мутацията, а другият — не, което означава, че мутацията е присъствала само в едната яйцеклетка. Така че Даяна няма да я има.

Карли сложи последната диаграма до останалите и я погледна.

После я погледна отново и започна да усуква кичур коса на пръста си.

— Какво има? — попита Дан.

Тя размести някои от листовете, без да отговори. После взе жълт маркер и започна да подчертава части от всяка диаграма.

— Карли?

— Хаплотипите…

— Говори на английски, ако обичаш.

Тя вдигна глава.

— Няма да е лесно. Все едно да превеждам компютър на програма на английски.

— Опитай.

— У-ДНК, ДНК, всяка ДНК е просто серия от поредици от съставки. Видът и подреждането на тези съставки определят дали ще се получи мъж, жена, слон или златна рибка.

— Ясно.

— Очевидно има много безсмислени поредици в ДНК-то на зародиша, поредици, което не влияят по никакъв начин на крайния организъм. Някои от тези безсмислени поредици се наричат хаплотипи. Доста често се получава мутация, когато една поредица се репродуцира и се получават две идентични поредици там, където преди е имало само една. И ако моят професор по генетика ме чуе сега, ще започне да си скубе косата заради всички неща, които не споменавам.

— Продължавай да се движиш по повърхността — усмихна се Дан.

Карли издиша отчаяно.

— Промяната в поредицата се предава на следващото поколение. Ако го представим съвсем опростено, получават се пет хаплотипа там, където е имало четири, тоест пет повторения на специфична поредица вместо четири, но нищо материално не се променя в организма, който се ражда. Това е мутация, която няма значение за никого, освен за генетиците. Следваш ли мисълта ми?

— Можеш да ме изпиташ.

Тя присви очи.

— Ей, нали ти ме помоли да ти обясня. Правя каквото е по силите ми.

— Слушам те, Каролина Мей.

Тя се вгледа в напрегнатите му наситенозелени очи и му повярва.

— Цифрите, които са записани в най-дясната колона на всяка страница, са различните хаплотипи на ДНК. Тези на Уинифред, Силвия и Лиза са абсолютно еднакви. На Сенатора са съвсем различни, разбира се. Той е наследил ДНК от собствената си майка. Джош е наследил своите от Силвия. Виждаш ли числото? А после това?

Дан се наведе да погледне оцветеното с маркер число.

— Не е същото.

— Да. Всички други хаплотипи си съвпадат напълно, освен този, което означава, че в яйцеклетката на Силвия е имало мутация, която се предала на сина й, Джош.

— Ами Лиза?

— Не. Но твоята майка има същата мутация.

Дан погледна листовете, опитвайки да осмисли значението на подчертаните числа.

— Това възможно ли е?

— Всичко е възможно. Но това е вероятно, колкото е вероятно двама души да имат еднакви отпечатъци на пръстите.

— На практика невъзможно.

— Да.

— Какво ти трябва, за да обясниш това?

— Искам да видя дали и ти имаш същата мутация.

— Няма проблем. — Той набра един познат номер на мобилния си телефон. — Черил? Да, всичко се получи идеално. Сега ни трябва и моят за сравнение. — Той примигна, като чу отговора на Черил. — Един килограм натурален шоколад? Бутилка шампанско за двеста долара? И двете. Добре. — Той затвори.

— Подкупи, а? — попита Карли усмихната.

— Смазката кара колелото да се върти.

— Ще ти донеса един от наборите за проби.

— Няма нужда. — Той отиде при компютъра си. — Моят генетичен профил е в архивите на лабораторията.

— Наистина ли? Как така?

— За да е напълно сигурно, че ако намерят нечии останки на някое затънтено място, ще могат да проверят със сигурност дали са моите.

— Това не ми звучи добре.

— Засега не се е налагало. Трябва да внимавам повече, като се катеря в планината. — Електронната поща на Дан изпиука, че е пристигнал имейл. Той отвори файла и го разпечата. — Готово… И без да подчертаваме с маркера, всичко изглежда съвсем същото.

Карли грабна листа и го погледна. Погледна го пак. Провери датата на файла. Беше отпреди три години.

— Защото наистина е — намръщи се тя.

— Какво?

— Съвсем същото. — Карли сложи генетичния профил на Дан до този на Джош.

Бяха абсолютно еднакви.

ЕПИЛОГ

Таос

Март

Карли се усмихваше, докато превеждаше от испански един документ от седемнайсети век, описващ границите на горите на семейство Кастийо. Чрез поредица от неочаквани обрати, които биха накарали Уинифред да се усмихне, сега Даяна Дюран бе законният собственик на земите, животните и сградите на Кастийо-Куинтрел. Отначало майката на Дан бе отказала да има нещо общо е ранчото на Сенатора. После Дан й беше изтъкнал колко полезно може да стане то, ако се превърне в убежище за малтретирани деца.

— Готово — каза Дан.

Гас се появи откъм кухнята на Дан, ядейки пилешко крило. Чесново пиле, разбира се, цялата къща миришеше подобаващо.

Сериозното лице на Дженсън Уърди изпълни телевизионния екран в къщата на Дан. Камерата бавно се отдалечи. Зад телевизионния журналист се видя губернатор Джош Куинтрел, чиито ръце бяха в белезници, и шерифът на Таос, Майк Монтоя, го водеше към чакащата полицейска кола. Думите на Дженсън Уърди не се чуваха, защото звукът на телевизора беше изключен. Дан не се нуждаеше от мастития водещ, за да му обясни какво се случва.

Карли остави документите и седна до Дан на леглото. Двамата заедно се загледаха в губернатора, който спря, за да се обърне към тълпата от репортери, размахващи микрофони пред лицето му. Стоеше гордо изправен и гледаше право в камерата. Вятърът рошеше сребристата му коса, а очите му бяха сини като ясно небе.

— Трябваха им два месеца юридически препирни — каза Дан, — но най-после накараха негодника да говори.

— Казах ти, че ще успеят — каза Гас. Той хвърли костите от пилето в кофата за боклук и изтри ръката си. — Не се случва често действащ сенатор, който е и кандидат-президент, да бъде арестуван по обвинение за опит за убийство — на теб, братко, за незаконно присвояване на чужда самоличност и за две предумишлени убийства.

— Убийства? — попита Карли. — Кои две?

— На Мелиса и Пийт — обясни Дан. — Говорих с Джим Снийд веднага щом видях еднаквите генетични профили. Претърсихме Кастийо Ридж, открихме мястото, където снайперистът беше чакал, откъдето беше слязъл долу до смачканата кола, за да довърши Мелиса, а после беше минал по заобиколен път до колата, паркирана край пътя. Същото място, откъдето стреля по мен — добави Дан. — Понеже ледът не е бил достатъчен, за да полети колата на Пийт и Мелиса в дерето, той прострелял едната гума и колата им се преобърнала и полетяла надолу по склона. Куршумът беше откъснал едно парченце от джантата. Това сега е веществено доказателство номер едно за процеса.

Гас изръмжа.

— Не казвай на мама.

— Не се тревожи — успокои го Дан.

— Не ми изглежда реално. — Карли поклати глава и се вгледа в мъжа, който стоеше гордо изправен пред камерата. Успяваше да изглежда едновременно натъжен и уверен, човек, изтерзан от толкова смърт в семейството си и от обвиненията на отмъстителния прокурор. — Изглежда прекалено… честен. Съдебните заседатели няма да повярват на вината му.

— Ще повярват, когато съдебният лекар даде показания, че счупеният врат на Мелиса не се дължи на катастрофата — каза Дан.

Карли разтри очи.

— Тогава защо губернаторът изглежда толкова самоуверен?

Дан я дръпна да седне в него и намести главата й по познатия начин под брадичката си.

— Има съвършено лице на покерджия. Но въпреки това ще загуби.

Веднага щом губернаторът отвори уста да говори на репортерите, Дан включи звука.

— Искам да благодаря на всички граждани, които ми писаха, за да ми кажат, че са с мен в това време на изпитания.

— Ще повърна — възропта Карли.

— Сигурен съм, че тази глупава плетеница от обстоятелства и злоба ще бъде разплетена в съда.

— Нямаш шанс — каза Дан. — Колкото и добре да изглежда един убиец в костюм, не може да обясни факта защо неговата ДНК и моята са различни и защо е изпратил в лабораторията моя проба като своя. Той е истинският Джош Куинтрел, колкото съм и аз.

Гас се усмихна леко.

— Трябва да ти кажа, братко, че твоите приятели в „Сейнт Килда“ са като къртици, когато трябва да се изрови нечие тяло.

— Господин Стийл става много твърд, когато някой стреля по член на екипа му — отбеляза Дан е мрачно задоволство. — Особено когато въпросният стрелец се финансира в значителна част от изпраните пари на Сандовал. Стийл мрази наркотрафикантите.

Гас се изправи.

— Това вече се казва история…

— Не — прекъсна го Дан. — Ти живееш тук и имаш семейство. Задоволи се с ексклузивен материал за двойствената личност на губернатора, за убийствата, които е извършил. Остави някой отворко от Източния бряг да пусне сензацията за изпраните мръсни пари, субсидиращи кампанията на губернатора.

Губернаторът бе вкаран в полицейската кола от шериф Монтоя. Начинът, по който шерифът затвори вратата, показваше, че той не очаква в скоро време да пусне този затворник на свобода.

Дан изключи телевизора. Беше видял всичко, което му трябваше. Рандал Мълинс, наричан още Джош Куинтрел, беше вече история.

— Е, коя е последната новина, която ме извика да чуя? — попита Гас.

— Ти си на ред — обърна се Дан към Карли.

Тя се пресегна зад него и издърпа една папка, дебела колкото палеца на Дан. Дори по-дебела. На корицата имаше печат на „Сейнт Килда Кънсалтинг“. После бързо запрелиства съдържанието на папката.

Гас се оцъкли, когато видя купчината сложни цветни графики, чертежи, цифри и други такива.

— Ако ти падна на колене, ще ми предадеш ли всичко това в съкратен вид?

Дан се изхили.

— Аз казах същото.

— Ти не коленичи — каза тя.

— Ти не се оплака — възрази Дан.

Тя го изгледа продължително и му се усмихна много женствено.

Гас се отпусна на пода.

— Добре — съгласи се Карли. — Годината е 1968-а. Рандал Мълинс служи като разузнавач и е прикрепен към поделението, в което е Джош Куинтрел. Има засада. Умират всички, освен Рандал Мълинс.

— Според ексхумацията, която „Сейнт Килда“ извърши на останките, погребани като Рандал Мълинс, смъртта е била причинена от изстрел с пушка в тила — добави Дан. — От непосредствена близост. Като на екзекуция. Впрочем останките имат у-ДНК на Сенатора и ДНК на Силвия. Мъртвият мъж е истинският Джош Куинтрел.

— Да не казваш, че Рандал Мълинс е убил Джош Куинтрел във Виетнам? — попита Гас.

— Вероятно, но не можем да го докажем — отвърна Дан. — Можем да докажем само, че е имало засада и един ранен мъж, който е носел личния знак на Джош Куинтрел и е страдал от частична загуба на паметта, е бил единственият оцелял при засадата. Един силно обезобразен труп с отличителния знак на Рандал Мълинс е бил върнат в Съединените щати и заровен в гробището на окръг Таос.

Карли изтегли списък с дати от файла.

Сенатор Куинтрел отлита във военната болница, за да види ранения си син, остава там една нощ и се връща във Вашингтон. Два месеца по-късно Джош Куинтрел се връща у дома в ранчото, за да се възстанови след раняването. Няколко седмици след това Сюзан Мълинс вижда сина си в града. Мъртвия си син, който твърди, че изобщо не й е син. Тя казва на приятелката си Лиза Куинтрел, че Ранди се нарича Джош и се преструва, че не познава собствената си майка. Два дни по-късно три проститутки са наръгани и убити от един хипар, надрусан с някакъв много силен наркотик.

Загледан през прозореца, Дан добави:

— Едно скорошно преразглеждане на докладите от местопрестъплението и от аутопсиите показа, че жените са били убити на различни места и пренесени до мястото, където са били открити. Хипарят или се е спънал в тях, или са му тикнали ножа в ръцете и са го бутнали на сцената на местопрестъплението. Във всички случаи труповете са били на едно място и хипарят е бил обвинен и за трите убийства.

— Лиза и Сюзан — каза Гас.

Дан кимна.

— Осъзнавате ли, че ако предположенията ни са верни, този човек хладнокръвно е убил собствената си майка заедно с две други жени, после е нагласил сцената да изглежда така, сякаш са били убити едновременно от превъртял хипар?

— Той е убил и брат си във Виетнам — изтъкна Дан. — Но освен ако губернаторът не си признае, не можем да докажем вината му в този случай.

— Мили Боже и Дева Марийо! — възкликна Гас слисано и поклати глава. — Трудно е да се повярва, че човек, когото познаваш…

— Става още по-лошо — прекъсна го Дан.

Карли хвана ръката му, стисна я и продължи със списъка.

— Не можем да докажем и че губернаторът е изнудвал Сенатора да не издаде размяната на самоличностите, освен ако не си признае, но мислим, че е станало така.

— Изнудвал? С какво?

— Сенатора е имал кръвосмесителна връзка с Лиза — каза Дан с равен тон.

— Можете ли да го докажете? — попита Гас, зяпнал от изненада.

— Да, но това ще бъде много неприятно за мама.

— Не разбирам… Боже, да не казваш, че…

— … Сенатора е фактическият баща на мама — допълни Дан. — Лиза е нейната майка. Ти си направи сметките.

Гас издърпа един от сгъваемите столове и се отпусна на него.

— Щом Ранди е бил приет като Джош, нещата с убийствата са утихнали за известно време — каза Карли, четейки от листа си. — После Бети Смит, полусестрата на Ранди, се озовава без пари. Съпругът й се развежда с нея, тя се продава за дребни пари и решава да опита да изкара нещо с изнудване.

— За кръвосмешението ли? — попита Гас.

— Не — отвърна Дан. — Майка й Сюзан е записала какво е станало, когато Ранди-Джош се е престорил, че не я познава, и е изпратила по пощата всичко това на дъщеря си. Бети дълго не използвала информацията, после се напила достатъчно и била достатъчно разорена, за да й се стори лесно да забогатее с изнудване.

— И?

— След няколко дни се самоубила — продължи Карли. — Може Сенатора да го е направил. Може да е бил губернаторът. И двамата са имали много за губене. А може наистина да е било самоубийство. Никога няма да разберем, освен ако губернаторът не се разбъбри.

— Самоубийство, а? — каза Гас. — Удобно.

— О, да — съгласи се Дан. — Смъртта е била много удобна дружка на губернатора. Пак не можем да докажем нищо. Но можем да докажем, че няколко месеца по-късно Сенатора започва да прави дарения на много благотворителни фондации. Две от тези фондации перели пари. Преводите се озовавали с банкова сметка без име, само с номер, в Аруба. Проследихме сметката и тя се оказа собственост на Педро Морено.

— И?

— Педро е Пийт Мур — обясни Карли. — Мелиса е имала нещо ценно, с което майка й не е разполагала — омъжила се за счетоводител, който знаел как се крият пари. Така че, когато тя наследила от Бети спомените, изчакала една година и после продължила оттам, където Бети била спряла.

— Но семейство Мур били достатъчно хитри, за да се погрижат Сенатора никога да не научи кой го дои — добави Дан. — По някакъв начин обаче губернаторът открил.

— Вероятно е взел счетоводните книги на ранчото след смъртта на Сенатора. — Дан сви рамене. — Аз пробих защитата им и открих името на Пийт.

— Как го направи? — попита Гас.

— Кое? — попитаха едновременно Дан и Карли.

Гас отвори уста, затвори я и продължи да слуша.

— Сигурен съм, че губернаторът има достъп до специализирани счетоводители — каза Дан, — така че може да е открил кой го изнудва. Този факт също не може да се докаже без самопризнание от губернатора. Аз лично не разчитам много на това.

— Щастливото изнудване траело до смъртта на Пийт и Мелиса — каза Карли.

— Но то не е било катастрофа — каза Гас.

— Така е — потвърди Дан. — Споменах ли, че Ранди Мълинс е бил много добър снайперист във Виетнам.

— Заболя ме главата. — Гас разтри тила си.

— Мен също — каза Дан и докосна мястото, където куршумът го беше одраскал. — Губернаторът се е сдобил с кръвта ми и я е изпратил в „Джийндайн“, за да докаже, че има ДНК на Кастийо. Стрелял е така, че да ме рани, изчакал е да изпълзя с помощта на Карли и после е взел проба от мястото, където кръвта ми е изтекла в снега.

— Обзалагам се, че сега съжалява, задето не те е убил — каза Гас.

Дан се усмихна широко.

— Да, със сигурност. Но тогава му се е струвало прекалено рисковано. Малко кръв на снега, пролята от някой бракониер, не е нещо съществено. Но един труп би предизвикал много по-сериозно полицейско разследване.

— Как го хванахте? — попита Гас.

Дан стисна ръката на Карли в мълчалива молба тя да разкаже историята по-нататък.

— Карли забеляза лека разлика в ДНК профила между мама и Силвия. Това беше бомбата, която взриви на парчета убийствената игра на губернатора.

— По-точно? — попита Гас нетърпеливо.

— Генетично губернаторът има същото ДНК като Мелиса. И като Сюзан Мълинс.

— Значи затова искахте ексхумацията й. Защо не направихте ексхумация и на Лиза? Заради мама ли?

— Нямаше нужда да я подлагаме на това — отвърна Дан с една полуистина, която вършеше работа. Той не обясни, че бе направил частична ексхумация в една мразовита нощ на гробището на Куинтрелови. — Според предбрачното споразумение, подписано от Сенатора, негово незаконородено дете има същото право да наследи ранчото, колкото и някой марсианец.

— Как от „Джийндайн“ са се сдобили с проба от Сенатора? Не мога да си представя, че губернаторът се е съгласил?

— Ще трябва да питаш „Сейнт Килда Кънсалтинг“ — отговори Дан веднага.

— Те ще ми кажат ли?

— Съмнявам се.

— Като оставим гените настрани — каза Карли бързо, защото не искаше Гас да се вглежда прекалено във фактите, — „Сейнт Килда Кънсалтинг“ откриха и поредица от несъответствия в различните военни и ученически здравни картони на Ранди и Джош. Разкриха също и че пари, използвани за кампаниите и на Сенатора, и на губернатора, са идвали от незаконни източници, забелязаха и някои замени на земи, които са били в изгода на Куинтрелови за сметка на хората от Ню Мексико и Съединените щати. — Гас повдигна вежди. — Щом веднъж имаш причина да започнеш да търсиш, откриваш някои невероятни неща в архивите — обобщи Карли.

— Пак „Сейнт Килда Кънсалтинг“. — Гас гледаше брат си, сякаш го вижда за първи път. — Много бих искал да пусна материал за…

— Не — прекъсна го Дан. — Хората, които трябва да знаят всичко това, вече са информирани. За останалото гледай новините.

Гас погледна папката в ръцете на Карли.

— Предполагам, няма да мога да взема това с мен?

— Съжалявам — отвърна Дан. — Това беше само за твое сведение. Нищо повече. Но ще откриеш, че шериф Монтоя ще се окаже много услужлив. Ако случайно не е, ми се обади.

На вратата се почука.

— Аз ще отворя — каза Гас и намигна на Карли, която седеше в Дан. — Вие двамата сте се настанили прекалено удобно, за да мърдате.

Дан прегърна силно Карли.

— Готова ли си за това? — прошепна той.

— За теб — винаги.

— За мама. Предполагам, че тя чука на вратата. Тя знае, че резултатите са пристигнали днес.

— Искаш ли да ви оставя сами? — попита Карли.

— Не, освен ако ти не го искаш.

Карли го целуна по бузата.

— Само ако ти го искаш.

Той повдигна брадичката й и я погледна в очите.

— Остани с мен, Каролина Мей.

Преди тя да каже нещо, Даяна и Джон влязоха в стаята. Даяна изглеждаше изтормозена, но някак по-силна. Джон имаше вид на мъж, който пази жена си.

Дан се изправи и хвана Карли за ръка, за да застане тя до него. По негласно споразумение той не беше споменал името на Сенатора или множеството му незаконни деца в присъствието на майка си. Тази вечер тя беше пожелала да го види.

За да говори с него за Сенатора.

— Къде е Гас? — попита Дан.

— Казах му да си върви вкъщи — отвърна Джон и погледна Карли.

— Тя е от семейството — каза Дан простичко. — Ще остане с мен.

Даяна се усмихна. Усмивката й беше тъжна и красива.

— Значи знаете — каза тя.

— Да — кимна Дан. — А татко?

Вместо да отговори, Джон се вгледа напрегнато в него.

— Благодаря ти.

— За какво? — попита Дан.

— Че още ме наричаш татко.

— Донорите на сперма зачеват бебетата. Но бащите ги отглеждат. Ти си мой баща във всяко отношение. — Двамата се прегърнаха силно.

— Трябваше да ти кажа — каза Даяна, а по бузите й се стичаха сълзи. — Но не можех. Джон знаеше, че съм бременна, когато се оженихме, но не знаеше кой е бащата, нито останалото. Не знаех как да му кажа. Или на теб. Чувствах се… омърсена.

— Стига. — Дан прегърна силно майка си и я вдигна във въздуха. — Да кажеш на сина си, че неговият баща, дядо и прадядо са един и същи перверзен кучи син, не е било лесно.

Даяна се вкопчи в него.

— Той… Сенатора…

— Няма нужда да ми казваш нищо, никога — увери я Дан. — Стига ми да зная, че добър, чист и пълен с любов човек като теб се е родил от ада, който онзи мъж е причинил. — Той я целуна и я пусна внимателно на земята. — Само това има значение. Какъв човек си ти, не какъв е бил той.

— Страхувах се, че истината ще те съсипе — каза тя простичко. — Мен почти ме унищожи. — Тя погледна мъжа си и се усмихна. — Любовта на Джон ме спаси.

— Ти сама се спаси — усмихна се Джон. — Позволи ми да те обичам. — После усмивката му избледня. — Радвам се, че Сенатора е мъртъв. Нямаше да е приятно да прекарам остатъка от живота си в затвора за това, че съм го убил.

Нещо диво блесна в очите на Дан.

— Нямаше да имаш тази възможност.

Даяна подръпна мъжа си за ризата.

— Ела, любов моя. Време е да ги оставим сами, за да може той да я попита… ъъъ… Време е да си вървим у дома.

— Така ли? — попита Джон изненадан. — Но аз мислех, че искаш…

— Да се приберем у дома — прекъсна го Даяна решително. Тя целуна Дан, прегърна Карли и каза на сина си: — После веднага да ми кажеш.

Озадачена, Карли изпрати с поглед Даяна, която пришпори мъжа си да побързат. Щом Дан затвори вратата след тях, тя попита:

— Да не би да е заради нещо, което аз казах?

Усмивката на Дан припомни на Карли колко много синът прилича на майка си.

— Не, заради нещо, което се очаква аз да кажа. На теб. Моята майка, нежната, любеща лечителка, вече знае какво ще те питам.

— Какво?

— За деца, за брак. Бих предпочел първо да се оженим, но съм готов да приема и обратното. Особено ако ме подкупиш в леглото.

Карли го погледна, широко отворила опушено златистите си очи.

— Винаги съм искала същото.

— Да ме подкупиш в леглото?

Тя се засмя и отиде в обятията му.

— Да се оженя, преди да имам деца. Но и подкупите в леглото не са лоша идея — добави тя, като целуваше брадичката му. — Стига ти да ги даваш.

— Сигурна ли си?

— За това колко си добър в подкупите? Да.

— Не, за брака. — Въпреки че й се усмихваше, очите му бяха сериозни, търсещи, изпълнени с очакване.

— Да, и за него.

Той продължи да чака.

— Аз ти отговорих с „да“ — каза тя и докосна белега от куршума. — Ами ти?

— О, „да“.

Мобилният му телефон иззвъня. Той го извади и погледна изписания на дисплея номер: „Сейнт Килда Кънсалтинг“.

Карли откъсна устни от врата му и попита:

— Кой е?

— Грешка. — Дан хвърли телефона в другия край на стаята.

Телефонът продължи да звъни.

Двамата не забелязаха.

Издание:

Елизабет Лоуел. Никога не е късно да умреш

ИК „Хермес“, Пловдив, 2007

Редактор: Петя Димитрова

Коректор: Мария Владова

ISBN: 978–954–26–0514–0

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

Епилог

Допълнителна информация

Заслуги