ДЖАНЕЛ ТЕЙЛЪР

БЪДИ МОЯ ЗАВИНАГИ

Превод: Красимира Матева, Августина Николова

chitanka.info

В едно ранно утро на пролетта на 1874 г. в околностите на Савана красивата, двадесет и една годишна Рейчъл Маккандлис тайно погребва своя трети съпруг — Филип. Свидетел на злодеянието е по-младият брат на Филип капитан Даниел Слейд, за когото всички мислят, че отдавна е загинал. Той се заклева да разобличи и отмъсти на Черната Вдовица. Жертва на престъпни замисли ли е Рейчъл или хладнокръвна убийца? Дали родилата се страстна любов между нея и Дан ще победи? Или тя ще бъде негова — сега и завинаги.

ПЪРВА ГЛАВА

— Сигурна ли сте, мис Рейчъл? Мислите ли, че да погребете тайно мистър Филип е законно? Мили Боже, това е третият съпруг! Третият заровен в земята за по-малко от три години. Отново ще плъзнат всички тез противни приказки за вас.

— Никой не може да ми помогне, Лулу Ма — обясни Рейчъл на икономката. — Не искам да имам проблеми с правосъдието. Не искам пътуването ми да се отложи заради клюките. Спешно трябва да се погрижа за някои важни делови въпроси. Всичко стана толкова неочаквано. Трябва ми време. Трябва ми план за действие. Двамата с Бърк трябва да запазите мълчание, докато не измисля как да представя случилото се.

— Сигурно ще продадете оръжейните заводи, та да имате пари и да се махнете от тук, преди да са тръгнали по петите ви? А какво ще правите с тукашната корабна компания?

— Засега ще запазя всичките. Не мога да се освободя нито от една от тях. Но непременно трябва да проверя какво става с двете компании извън града. Ще кажа на тримата съдружника на Филип, че той е заминал по работа. Мисля, че за известно време няма да се усъмнят. След това смятам да продам всичко и да напусна Савана. Защото тук няма да мога дори да дишам, без да предизвиквам клюки и подозрение.

— Как ще криете това толкова дълго?

— Още не знам, Лулу Ма. Ако не повярват, че е заминал от града по работа, ще измисля нещо друго. Трябва.

Лулу Ма закудкудяка като квачка:

— Направо чувам как злите езици се кълчат в надпревара да приказват за Черната Вдовица и новата й жертва. Костите ми тракат от страх. Този път, мис Рейчъл, няма да се отървете от решетките, дори и да не намерят доказателство против вас.

— Ще проверя къщата от тавана до мазето, за да съм сигурна, че няма да намерят никакви следи, които да ме уличават, че съм убила Филип. Никога не са открили никакви доказателства срещу мен. И сега няма да намерят нищо. Но преди да ме забъркат в ново разследване, трябва да си отговоря на няколко важни въпроса. И трябва да замина за Огаста и Атина, за да се срещна с Джордж и Хари.

— На какви въпроси търсите отговор, мис Рейчъл?

— Няма за какво да се притесняваш, моя мила приятелко. Когато уредя всичко, ще напусна Савана, а вероятно и Джорджия. Разбира се, ти ще дойдеш с мен, Лулу Ма. Няма да се справя без теб — Рейчъл въздъхна бавно и дълбоко. Беше изморена и изплашена. — Законът извика на помощ и дявола, за да ме обвини в три убийства. Знам какво ще си помислят в града като научат за четвъртата смърт. Този път ще направят и невъзможното, за да ме тикнат зад решетките. Нямам право на грешки, Лулу Ма. Трябва да действам предпазливо и внимателно.

Лулу Ма потупа по рамото младата жена.

— Преди бяхте доста по-хитра от тях.

— Не това е важното, въпреки че острият ум винаги помага, когато те нападат. Едно е сигурно — щом новината се разчуе, граф Старджър веднага ще се примъкне насам, като змия, каквато всъщност е. Този човек наистина може да ми причини неприятности. Трябва да бъде премахнат. Ако сам не реши да ме остави на мира, мога да го заставя — Рейчъл вече говореше изморено, капнала за сън, без да преценява как биха прозвучали думите й, ако някой подслушваше разговора им. За нея от значение беше да се махне от тук, за да може трезво да мисли и да подреди плановете си. Помоли се за нещастната душа на своя съпруг и за себе си. — Сбогом, Филип. Ако беше малко по-внимателен, това нямаше да се случи. Твърде рано ти беше да умреш.

— Пролетта е най-ужасното време за умиране.

— Никой сезон не е по-добър или по-лош, Лулу Ма — отговори Рейчъл, въпреки че пролетта на 1875 година щеше да се окаже най-тежкия период в живота й. Ако оцелееше след тази пролет. — Ще се прибера в къщата. Бърк ще довърши. Той изпрати Джим и Хенри да свършат някаква работа, така че няма как да разберат за случилото се тук. Не искам да се изплашат и да изпуснат някоя дума пред някого. Бърк ще се погрижи да не си личи къде е гробът.

— Елате, мис Рейчъл. Винаги съм се грижила добре за вас като се случи нещо такова. Изтощена сте. Направо сте като новородено коте, което са отделили от майка му. Хайде да се приберете и да си почините, а пък аз ще гледам мойта си работа.

Рейчъл Ан Флеминг Барлоу Нюман Маккандлис последва доверената си икономка до красивата къща в григориански стил. На двадесет и една години Рейчъл отново бе останала сама. Опита се да си представи какво й предстои. Властите в Савана щяха здраво да я притиснат, веднага щом научеха скандалната новина. Щеше да говори истината, но едва ли щяха да й повярват, щом самата тя се съмняваше, че холерата е единствената причина за внезапната и мъчителна смърт на Филип. Припомни си последните му думи. Странното и задъхано бръщолевене, което само тя бе чула. Най-разумното и сигурно нещо, което можеше да направи, беше да провери думите на Филип, преди да застане пред съда.

Преди да изкачи стълбите пред сиво-синята дървена къща с ръждивочервени первази, Рейчъл се спря и нареди:

— Когато Бърк зарови гроба, изпрати го при мен, Лулу Ма.

Никой от тримата не забеляза човека, станал свидетел на престъплението им. Високата чернокоса фигура остана скрита зад големия дъб. Сините му очи, мрачни и яростни като бушуващ океан, излъчваха насъбралите се в него болка и гняв. Всичко, което Дан беше научил за тази зловеща жена веднага след пристигането си вчера на пристанището, и това, на което току-що бе станал свидетел, премина бързо през ума му. И той ясно си представи ужасния образ на съпругата на брат си. Не, поправи се той горчиво, вдовицата на брат му.

Когато вчера вечерта отиде заедно със своя помощник-капитан в една местна кръчма, Дан не разкри пред никого кой е той всъщност. За бъбривия кръчмар беше истинско удоволствие да им разказва за прочутата и коварна красива жена, която се бе омъжила за Филип Маккандлис. Дан и приятелят му се представиха за моряци, които имат намерение да работят на корабите на Филип, и преди да подпишат договор с фирмата му в Савана, искат да научат всичко за него. Даваха вид, че се интересуват и преценяват условията.

Дан успя да отсее някои факти от всички недвусмислени слухове. На осемнадесет години Рейчъл Флеминг пристигнала в града, и се омъжила за богат възрастен господин. Месец по-късно синът на съпруга й Барлоу паднал и загинал при странни обстоятелства. Два месеца след това самият Барлоу починал доста мистериозно. Полицията започнала разследване. Обвинили я и за двата смъртни случая, но не успели да докажат, че мъжете са били убити. Плъзнали слухове. В града започнали да я наричат Черната Вдовица. Само след два месеца тя уловила следващата си плячка — отново богат, но този път млад господин. Него погребала след четири месеца брачен живот, като смъртта настъпила след нов съмнителен инцидент. Този случай предизвикал второ разследване — много по-продължително и обстойно — и още повече клюки. Въпреки всичко, властите не намерили доказателства за вината й, които да им позволят дори да я задържат.

След смъртта на втория й съпруг в един местен вестник се появила статия със заглавие:

„ЧЕРНА ВДОВИЦА — ОМЪЖВА СЕ И УБИВА!“.

За да не бъдат обвинени в клевета, не използвали имена и дати. Обявили историята за художествена измислица. Хората се досетили, че става въпрос за Рейчъл и приели всичко за истина. Кръчмарят също. Тази хитра лисица била много предпазлива. Спотаила се и зачакала следващата жертва в златния си капан. Филип Маккандлис прекарал осем месеца в копринените й прегръдки. Вече беше мъртъв. Дан не разбираше мотивите й. Тя го погреба тайно, но преди да съобщи за смъртта му, нямаше да има възможност да получи наследството. Жертвите й винаги бяха състоятелни и тя винаги се оказваше единствената наследница. Никой, включително и изпадналият в отчаяние Филип, не знаеше със сигурност, че Дан е жив.

Искаше му се да нахлуе в къщата и да изправи вероломната жена пред закона. Все пак, предпочете да изчака и да не действа прибързано и необмислено. Тази хитра жена се бе измъкнала ненаказана след убийствата на двамата си съпрузи. Ако Дан направеше, макар и един-единствен грешен ход, тя можеше да се изплъзне от отговорност и за смъртта на Филип. Дан нямаше да допусне такова злодеяние ненаказано.

Преследваше го неясното съдържание на последното писмо на брат му. Някакъв отчаян вик за помощ, който Дан получи твърде късно. Нямаше да се примири, докато справедливостта не възтържествува. Информацията, която Рейчъл щеше да потърси в Огаста и Атина, сигурно щеше да разкрие мотивите й. Преди да разобличи тази лисица за отвратителното й деяние, той трябваше да разполага с необходимото доказателство. Щеше да се върне в града, да се погрижи за товара на кораба, да събере още сведения за Рейчъл и чак след това да дойде отново тук, за да се запознае лично със снаха си. Този път малката хищница щеше да си плати, с или без помощта на закона…

— Сигурна ли сте, че всичко трябва да изгорим, мис Рейчъл? — попита икономката. — Тогава какви доказателства ще ви останат?

Рейчъл погледна към Лулу Ма и Бърк. И тримата бяха облекли стари дрехи. Бяха с ръкавици, за да не се докосват до вещите, които се налагаше да прехвърлят. Всички симптоми говореха, че Филип беше умрял от холера. Ако не вземеха предпазни мерки, съществуваше опасност от зараза.

— Трябва да го направим, за да сме сигурни, Лулу Ма. Ще изгорим или изварим всичко, до което Филип се е докосвал снощи и днес сутринта.

— Отворих всички прозорци, преди да изхвърлим тази мръсотия, но това няма да помогне кой знае колко — Лулу Ма погледна към миризливите, изпомачкани и покрити с петна завивки на леглото.

— Няма съмнение, че мистър Филип е бил много зле снощи — отбеляза Бърк. — Ще се погрижа всички тези завивки да бъдат изгорени. Не ни трябват никакви болести в къщата.

— Да, Бърк, той беше много болен. Може би лекарите щяха да го спасят. Чувствам се виновна. Умря толкова мъчително, без да получи вниманието, от което имаше нужда.

— О, не, госпожо. Няма връщане назад от пътя небесен за този, крито е поел по него. Никой, който вече се разхожда с ангелите, не може да се върне обратно. Хората тук бая ще се изплашат като разберат за болестта.

— Затова искам да оправим всичко бързо и без много шум, Бърк. Не трябва да се създава паника. Ако знаех, че Филип е бил толкова зле снощи, щях да направя нещо, за да му помогна.

— О, не, госпожо. Добре е, че не сте била при него. Иначе тази сутрин щяхте или да сте болна, или умряла. Не можехте да му помогнете.

Тя знаеше, че Бърк Уелс е прав, но от това не й ставаше по-леко. Когато рано сутринта отиде при Филип, той имаше вид на пиян. Стаята вонеше ужасно. Дръпна пердетата, отвори един прозорец, за да влезе малко светлина и свеж въздух и застана до него. Филип се гърчеше от болки. Мачкаше с ръце корема си и говореше несвързано. От устата му се отронваха странни думи, сякаш той отчаяно се опитваше да я предупреди за надвиснала над нея опасност. След това изпадна в безсъзнание. Рейчъл докосна челото му и установи, че е ледено, а не горещо от треската, както предполагаше. На бледата утринна светлина кожата му изглеждаше повехнала. Запали лампата до леглото, за да го разгледа по-добре. Изпитото му лице имаше странен цвят. Пулсът му беше толкова слаб, че едва го усети. Преди Рейчъл да успее да повика Лулу Ма и да я изпрати за лекар, Филип за малко дойде в съзнание. Пророни няколко още по-потресаващи предупреждения и издъхна, докато тя стоеше до него безпомощна и объркана.

Рейчъл погледна към масичката за сервиране, върху която се търкаляха няколко бутилки уиски.

— Беше страшно жаден от огромното количество алкохол, който беше изпил — отбеляза тя. — Колкото и да е бил пиян и да се е срамувал от това, трябваше да ме повика. А той поиска да остане сам и аз се съгласих. Не трябваше да го послушам, защото не беше обичайно за него да се държи така. Не знам защо го направи. Трябва да изгорим дрехите и ръкавиците и да се измием добре. Не бива да рискуваме да пренесем заразата.

— Да, госпожо. Разбирам — съгласи се Бърк.

— Ще попаря с вряла вода чиниите. Да изхвърля ли и храната, която е останала? Може и тя да е заразена.

— Не вярвам Филип да се е заразил от храната, след като и ти, и аз ядохме същото, а не сме болни, Лулу Ма. И все пак, за по-сигурно, изхвърли я.

— Когато двамата с мистър Филип ходихме за риба онзи ден, видях го да пие вода направо от реката. Казах му, че мръсната вода е опасна.

Рейчъл знаеше, че при холерата заразата се предава с храната и водата, но не мислеше, че водите на река Огичи, която минаваше покрай западната граница на имението, са причината за смъртта на Филип.

— Много хора пият вода от реката и ловят риба в нея, Бърк. Ако имаше нещо, щяхме да сме чули. Но няма да е зле, ако кажеш това пред представителите на закона.

— Най-страшното ще бъде, когато те се домъкнат.

— Знам, но скоро ще трябва да съобщя. Така или иначе, Филип вече е мъртъв. Няма значение дали ще съобщя за това веднага или ще мине малко време преди срещу мен отново да започне разследване. Той с мъка изрече нещо за някакъв заем. Ще се погрижа най-напред за това. Няма съмнение, че ще ми попречат да отпътувам, след като научат за смъртта му.

— Законът няма да бъде толкова жесток с вас, мис Рейчъл.

— Ние знаем, че не съм направила нищо лошо, Бърк, но те няма да гледат на нещата по този начин. Мога да се обзаложа, че ще имам куп проблеми.

— Този път имате свидетели, мис Рейчъл. Нищо не могат да ви направят.

— Ще си помислят обаче, че и двамата лъжете, за да ме защитите.

Бърк Уелс изглеждаше дълбоко засегнат от това, че някой може да постави под съмнение думата и честта му. Тъмните му очи заблестяха от гняв. Приглади с ръка черните си мустаци и каза:

— По-добре да си нямат работа с мен и с моите приятели.

— Благодаря ти, Бърк, но не мога да допусна ти и Лулу Ма да си имате неприятности заради мен. Просто кажете истината и ги оставете сами да решат дали да вярват на думите ви — тя се усмихна, когато едрият мъж измърмори нещо от рода на това как ще постави закона на мястото му, ако си позволят да разиграват него и близките му.

Рейчъл и Бърк събраха чаршафите от леглото, свалиха пухения дюшек и възглавницата и ги изнесоха навън. Предварително бяха напълнили няколко кофи с вода от кладенеца до къщата, за да имат готовност да се справят с огъня, в случай че застраши къщата. Чернокожият мъж поля купчината с керосин и я запали. Счупиха празните бутилки от уиски и ги хвърлиха в лумналата клада. След като огънят унищожеше заразата, щяха да заровят изпепелените останки.

Чаршафите, дюшекът и възглавницата изгоряха. Черен пушек се изви нагоре към небето. Рейчъл попита:

— Бърк, през последния месец или по-рано Филип давал ли ти е да пазиш нещо?

— Не, госпожо, защо питате?

Тя харесваше управителя и икономката и им имаше доверие, но нямаше намерение да споделя с тях тайните си. Затова предложи едно логично обяснение на неговия въпрос.

— Понякога Филип не искаше да ме безпокои с деловите си проблеми. Но ако има такива, и ако има някакви скрити документи във връзка с тях, аз трябва да знам. И то веднага.

— Не, госпожо. Мистър Филип не ми е давал нищо.

Рейчъл въздъхна разочаровано. Бърк обаче го изтълкува като умора.

— Защо не се приберете да починете, мис Рейчъл? Аз ще имам грижата за огъня. Ще ви се обадя, ако имам нужда от помощ. Изглеждате страшно изморена.

Нямаше опасност от пожар, така че току-що овдовялата мис Рейчъл благодари и се прибра в къщата.

Лулу Ма бе разтворила всички прозорци в гостната, за да проветри, но бе затворила вратата, за да не прониква вонята в другите помещения на двуетажната къща. Когато Рейчъл се качи при нея, за да й помогне в неприятната, но неотложна работа, Лулу Ме вече бе почистила всичко в кухнята и триеше пода с парцал. Всичко, до което Филип се бе докосвал, трябваше да бъде добре измито, за да няма опасност от страшната болест.

Рейчъл погледна към жената, която с настървение вършеше работата си.

— Съжалявам, че трябва да оправяш тази мръсотия. Ако имаше нещо против, мога да почистя аз.

— Мисля, че съм чистила и по-големи помии. Когато на мистър Уилям и сина му прилошееше, съсипваха купища завивки и килими. Когато свърша, ще хвърля тоз парцал в огъня и ще ливна заразената вода в някоя яма. И следа няма да остане в къщата от таз болест. Сякаш вече се проветри, а?

Рейчъл беше започнала да търка с топла сапунена вода дървените табли на леглото и едва пророни:

— Защо трябваше да ми се случи всичко това, Лулу Ма. Аз не съм лош човек.

— Човек не може да избяга от съдбата, която Господ му е отредил. По-лесно е да се примириш. Опяването никому не е помогнало.

Рейчъл спря да търка и погледна жената, която хората, съдейки по лицето й, смятаха за сурова, зла и коравосърдечна. Но загрижеността и привързаността й към Рейчъл сякаш омекотяваха чертите й. За Рейчъл Лулу Ма беше едно от най-милите живи същества. Думите на възрастната жена и собствените й мисли я върнаха в миналото. Тя започна да търка масичката за сервиране, за да почисти следите от пръсти и петната от уиски, стекло се от съборените бутилки, като нареждаше:

— Така ми се иска да запазя смъртта му в тайна завинаги и да не преживявам отново целия този ужас. Но не мога да продам нищо от имуществото му, без да съобщя, че е умрял. Не бих могла просто да се махна и да зарежа всичко, което ми принадлежи по закон! Не бих могла да започна отначало някъде на друго място без никакви средства!

А какво би станало, ако избяга и след това всички тези невидими и неизвестни „врагове“ я открият?

— Мразя, когато неприятностите се струпат като гръм от ясно небе, но никога не им се давам — рече Лулу Ма. — Аз съм с вас.

— Винаги си била до мен, Лулу Ма, и аз съм ти много благодарна за това — отговори младата жена с усмивка.

Продължиха да чистят кухнята. Рейчъл отново потъна в мислите си. Нещо, което тя не можеше да си обясни, беше станало причина нейният мил и внимателен съпруг да се прибере много пиян след едно от посещенията си при своя делови партньор в Атина, Харисън Клементс. Тя не знаеше какво се бе случило между двамата мъже, но това със сигурност бе принудило Филип Маккандлис да прекрачи оттатък ръба на черната пропаст. Зачуди се какво ли означаваха странните, несвързани думи, изречени в последните минути на живота му. Говореше неясно за живота й, за това, че всичко, което й принадлежи, е изложено на опасност, за някакви врагове, които щели да я открият навсякъде и по всяко време. Които нямало да се спрат пред нищо, докато не получат това, което искат. Убеждаваше я, че трябва да продаде всичко, за да издължи някакъв заем, за който не знаела. Това било единственият начин да остане жива и да бъде в безопасност. Какъв беше този загадъчен дълг, който тя трябваше да върне, и къде бяха парите, с които трябваше да направи това? И защо са били скрити? Знаеше, че е нещо, свързано с пушки, амуниции и неразбираеми изрази като „не можеш да се обърнеш към закона“ и „те ще те обвинят“…

Не искаше да я обвиняват. Спомни си за ужасните инциденти през последните седмици и си помисли, че с думите „всички предупреждения, които получихме“, той имаше предвид именно тях. Тя мислеше, че всичко е било едно редуване на случайности — кораб се запали и потъна, опустошиха един склад, пребиха двама моряци и заклаха един докер… „Недей да играеш двойна игра с Хари и…“ Отново си спомни несвързаните му, изпълнени със страх думи.

Какво от това, ако Хари е направил нещо лошо на Филип снощи? — помисли си изплашена тя. — Ако разберат, че е било умишлено убийство, ще обвинят мен, не него. Законът ще се отнесе с по-голямо доверие към него, не към мен.

Каквото и да ставаше, то бе нещо действително и опасно. Един работник вече бе мъртъв. Тя обаче не можеше да застане пред властите с някаква безумна, мистериозна история и да им позволи да я обвинят във всичко. Ако не успееше да разкрие сама тайната, щеше да се окаже в много по-лошо положение. За трети път щяха да я обвинят в убийство на съпруг. И мълвата за Черната Вдовица отново щеше да избухне.

— Готово, мис Рейчъл — рече Лулу Ма. — Ще хвърля тез парцали в огъня. Вие се изкъпете и починете малко. Ще приготвя вечерята навреме.

Рейчъл реши да попита Лулу Ма, дали е открила някакви следи, които да й подскажат нещо, но се отказа. Има неща, които са толкова лични, че е опасно да ги довериш даже на приятел или верен служител.

Рейчъл не познаваше друга жена, която да е овдовявала три пъти, дори и след войната със Севера. Да, разсъждаваше тя, холерата води до смърт за няколко часа, най-много няколко дни. И смъртта настъпва в резултат на рязко обезводняване на организма. Но и при отравяне с арсеник има същите симптоми, както при Филип. Тя познаваше добре различните болести, защото почти целия си живот беше прекарала в плантация, а там нещастните случаи и болестите бяха ежедневие. Разбираше и от отрови, защото в плантациите използваха смъртоносни съставки за най-различни работи. И тези факти бяха известни както на закона, така и на хората в града. Вече се бяха опитали да ги използват срещу нея, когато умря Уилям.

Рейчъл огледа блестящата от чистота стая. Филип си бе отишъл завинаги. Не можеше до го повярва, въпреки че помогна да завият тялото му в чаршафи и да го завлекат до мястото, където Бърк бе изкопал тайния гроб. Почувства се виновна, че не беше го изкъпала и облякла, както се полагаше за мъртвец, но никой от тях се искаше да се докосва до нещо, което можеше да е заразено от холера. Филип дори не лежеше в ковчег. Нямаше плоча на гроба му, заровиха го без опело. Нищо не можех да направя, каза си тя и затвори вратата, за да не гледа повече стаята.

Рейчъл се измъчваше от мислите си, докато се къпеше, и след това — когато се обличаше. Не плака при смъртта на съпруга си, защото му беше страшно ядосана. И защото се страхуваше от бъдещето. Страхуваше се, че остава сама, наследила тайната, която Филип й откри за първи път на смъртното си ложе. Филип беше единствения човек, на когото можеше да се довери. Той бе човекът, освободил я от страха, който изпитваше към мъжете. Сега вярата й в него рухна. Той я беше измамил, беше я изложил на опасност, беше я изоставил. Да, призна с раздразнение тя, имаше право да му се сърди и да е обидена.

Докато Рейчъл разресваше тъмнокестенявата си коса, мислите й се върнаха назад, към пътя, който беше извървяла до този момент в живота си. Никакъв късмет с мъжете. От деня, в който развратният граф Старджър прекрачи прага на нейния живот, почти всички мъже се оказаха егоисти, на които не можеше да вярва.

Рейчъл пропъди мисълта за графа. Може би, разсъждаваше тя, войната бе изтласкала на повърхността най-лошите инстинкти на мъжете. Бяха участвали в борбата за оцеляване с всички средства. Искаха да завоюват всичко, което пожелаят. Така доказваха своята сила. Не знаеше какво точно им се бе случило на тези мъже, но добре познаваше баща си, братята си и приятелите си, които съвсем не бяха такива преди години. Може би един ден, когато ще са изминали години от този миг, тя щеше да открие това, надяваше се тя.

Мислите на Рейчъл бяха прекъснати от почукване на вратата. Беше Лулу Ма. Тя гледаше господарката си смутено.

— Някакъв проблем ли има? — попита Рейчъл.

— Имате посещение. Един непознат мъж. Иска да се срещне с мистър Филип. Да го отпратя ли?

Рейчъл въздъхна ядосана. Не искаше да я безпокоят тази вечер, защото това означаваше да поднесе лъжливата си версия за този ужасен ден преди още да е подредила мислите си.

— Непознат? — повтори думите на Лулу Ма.

— Да. Казва, че имал важна работа с мистър Филип.

— Работа? — тя се оживи. Сърцето й лудо заблъска от безпокойство.

— Да, мис Рейчъл. Какво да правя?

Срещна разтревожения поглед на икономката и отвърна:

— Кажи му, че след малко ще сляза. Не трябва да възбуждаме подозрение в никого. Ще разговарям с него.

— Кафе ли да поднеса, или нещо за пиене?

Рейчъл държеше на южняшкото гостоприемство, така че каза:

— Кафето е достатъчно.

Възрастната жена кимна и излезе.

Рейчъл провери вида си в огледалото. Събра мислите си и смело тръгна срещу първото предизвикателство след смъртта на Филип. Докато вървеше по дългия коридор към непознатия, тя забеляза, че Лулу Ма го бе оставила да чака във вестибюла. Въобще не се е съмнявала, че господарката й ще го отпрати бързо. На Рейчъл й направи впечатление едрата фигура, която запълваше рамката на вратата. Този факт не можеше да се отмине безразлично.

Тя спря на няколко крачки от мъжа, за да избегне непосредствената близост, която би наложила да извие силно назад врата си, за да го гледа в лицето. Погледът й срещна неговия, когато каза:

— Аз съм Рейчъл Маккандлис, съпругата на Филип. С какво можа да ви бъда полезна, господине?

Дан бе срещал много красиви жени през живота си. Тази обаче беше далеч по-съблазнителна, отколкото му се бе сторило тази сутрин, докато я наблюдаваше отдалече. Зачуди се защо ли е избрала Филип за третата си жертва. Със сигурност в града имаше доста по-състоятелни мъже от него. Но за да сложи начало на играта, която започваше, протегна ръката си и каза:

— Аз съм капитан Даниел Слейд, мисис Маккандлис. Тук съм, за да се срещна с Филип. Ще слезе ли скоро?

Рейчъл пое силната му ръка и отговори на ръкостискането му. Направи й впечатление особения му поглед. Наложи си любезно да се усмихне и да отговори със спокоен глас:

— Съжалявам, капитан Слейд, но съпругът ми е извън града. Не го очаквам да се върне близките няколко седмици. Мога ли да ви помогна аз с нещо? Грижа се за сделките му, когато отсъства.

Дан разигра неприятна изненада.

— Не разбирам. Филип ме очакваше. За Атина или Огаста е заминал? Ще мога ли да се срещна с него там?

Рейчъл изтръпна, но овладя израза на лицето си и гласа си.

— Той е в Балтимор, за да разбере как вървят работите е няколко нови инвестиции. Не очаквам да се върне преди края на април, дори средата на май.

Дан въздъхна дълбоко и свъси вежди, за да скрие мислите си. Отвърна:

— Доста дълъг период от време, за да чакам. Къде мога да го намеря? Сделката, за която съм дошъл, не търпи отлагане.

Безпокойството й прерасна в страх от този красив непознат, който усложняваше нещата преди заминаването й. Въпреки това запази спокойствие. Беше се научила на това през годините, когато хората бяха жестоки с нея.

— Страхувам се, че отново не мога да ви помогна. Филип каза, че ще бъде постоянно в движение и той ще ме търси, но все още не се е обаждал. Какъв е проблемът? Може би аз мога да го реша или пък да ви посъветвам към кого да се обърнете?

Дан я наблюдаваше и внимателно слушаше, за да улови и най-малкия знак, който можеше да му даде по-ясна представа за личността и характера й. Изглеждаше толкова спокойна, сякаш говореше самата истина. Нищо в поведението й — изражение, говор и маниери — не подсказваше, че току-що е овдовяла, че е вдовицата на неговия брат. Убийцата на Филип. Преодоля мъката си, за да доведе докрай задачата, която си бе поставил.

— Тази сделка е само между мен и Филип. Предложи на един добър стар приятел изгодна оферта за оръжие и договор за продажба на амуниции. Писах му, че приемам и съобщих точната дата на пристигането си. Не разбирам защо е заминал. Той знаеше, че непременно ще пристигна. Корабът ми акостира вчера. Идвам направо тук с парите.

Рейчъл погледна към голямата пътна чанта на пода и попита:

— Пари? За оръжия и амуниции? — някакво подозрение се зароди в нея.

Дан забеляза, че тя се изненада на лъжливите му твърдения. Сякаш съмнението й по-скоро бе продиктувано от логически съображения. Стори му се, че страхът и паниката се появиха за миг в странните й пъстри очи, но тя успя да се овладее. Реагира по странен и неочакван начин. Дан й кимна вместо отговор.

— Защо не седнем, докато разговаряме? — покани го тя и посочи с ръка към салона. Искаше да спечели време, за да прецени фактите и да опресни мисълта си. Когато влязоха в просторното помещение, тя го покани да седне на канапето, тапицирано с дамаска на цветя. Рейчъл седна във фотьойла срещу него. Тази позиция й позволяваше да го наблюдава, докато разговаряха.

— Специалните поръчки обикновено минават през Хари в Атина, а не от тук през Филип. За какво точно сте се разбрали? Оръжие по поръчка и снаряжение със специални размери ли? — попита тя, въпреки че бе забелязала множественото число, с което той си послужи при споменаването на предмета на сделката.

За да не й дава повод за съмнение относно сделката, Дан се поправи:

— Не, за три хиляди пушки и достатъчно амуниции за всяка от тях, необходими за месеци стрелба. Назрява конфликт в Средиземноморието и аз се заех да купя и доставя необходимото оръжие.

Рейчъл реши да продължи разговора, за да научи колкото е възможно повече за него. И за странния му бизнес.

— Но тази сделка не е ли незаконна? — попита тя.

Дан сякаш се изненада на въпроса й, но след малко се засмя.

— Не, за Бога. Американците помагат в боевете срещу Турция, макар и неофициално, разбира се. Там имат страшна нужда от пушки и боеприпаси. Аз съм частен вносител, който ги доставя срещу чиста печалба. Филип каза, че може да изпълни поръчката. Защо решихте, че съпругът ви би се замесил в нещо незаконно?

Рейчъл изпитателно го изгледа. В съзнанието й отекнаха предупрежденията на Филип за „война, свобода, страшна нужда от пушки“. Но някои неща не се връзваха. Думите му за парите, които трябваше „да върне“ и които бяха „скрити“ противоречаха на факта, че капитанът носеше парите със себе си. А и „Куба“ беше доста далеч от Турция. Ако Даниел Слейд говореше истината, тогава съществуваха явни несъответствия.

— Не съм казвала, че мисля, че Филип може да извърши нещо незаконно — каза тя. — Но все още времето, когато зли и алчни хора лъжат, мамят и убиват, за да постигнат своите цели, не е останало в миналото. Сигурен ли сте, че пратката ще послужи за победата на една справедлива кауза?

Бързата й мисъл изненада Дан.

— След като ги предавам в американски ръце, предполагам, че да. В противен случай намесата на нашата страна в този конфликт би била несправедлива. Аз не се бъркам в политиката нито тук, нито в чужбина. Но винаги се опитвам да бъда на страната на справедливостта — той отново се засмя. — Разбира се, някои неща никога не са такива, за каквито се представят. Ще замина за Огаста и Атина. Може би партньорите на Филип знаят нещо за нашето споразумение и са приготвили поръчката за транспортиране до Савана. В Атина е Харисън Клементс, нали?

Икономката поднесе кафето. Рейчъл усмихнато й благодари. Двамата с госта сложиха захар в чашите си, но нито един не си добави мляко. Тя изчака Лулу Ма да се прибере в кухнята, преди да продължи разговора. Заинтригува я фактът, че той спомена само името на Хари. Без да прибави името на Джордж. Реши да действа смело.

— Да. Той е там. Ако можете да изчакате до понеделник сутринта, капитан Слейд, можем да заминем заедно и да посетим и двете компании. Филип ме помоли да се грижа за сделките му, докато отсъства. Моля, чувствайте се поканен да дойдете с мен. Искам да разбера дали Хари знае за тази ваша любопитна сделка, за която Филип не ми е споменал. Освен това, искам да се уверя, че не е опасна за нашата фирма. Не бих желала Филип да бъде подведен от един „стар и верен приятел“.

— Не се опасявайте, мисис Маккандлис. Никога не бих направил нещо, което да навреди на Филип или на неговия бизнес. Освен това, и най-доброто парично възнаграждение не би ме съблазнило да направя нещо, което да ме въвлече в разгневеното море от неприятности. За мен ще бъде удоволствие да пътувам заедно с вас. Оценявам високо помощта ви, както и приятната компания. Какъв щастливец е Филип с такава чаровна, красива и умна съпруга.

— Добре ли познавахте съпруга ми? — попита, без да се усети, че използва минало време, защото капитан Даниел Слейд я смути и обърка. Отпи от подсладеното кафе без мляко и погледна госта си.

Дан забеляза грешката й, но премълча. Тя беше направила предложение, което идеално пасваше на намеренията му и сега той отпи от кафето си, за да оправдае малко закъснелия си отговор. Нейната покана криеше потенциална опасност. Кадифената й кожа беше маслинена, златиста на цвят, а чертите на лицето й — фини и изваяно чисти. Изглеждаше му крехка като ангел, независимо че знаеше, че е точно обратното. Веждите и миглите й бяха тъмнокафяви, почти черни. Същият цвят имаха и разкошните, копринени вълни на косите й, които се спускаха по раменете. Очите й пъстрееха — светло жълтеникавокафяви с едва забележими сиво-зелени точици, оградени с тъмнокафява ивица. Беше облечена в обикновена ежедневна рокля в сиво-зелени тонове. Цветът на роклята се отразяваше в очите й и от това погледът й придобиваше почти хипнотична сила. Той се смая и подразни от спокойното й овладяно поведение на Рейчъл след всичко, което бе направила през този ден. Беше идеалът на префинена аристократична дама! Остави празната чаша от кафе на масичката и отговори:

— Преди много време с Филип се познавахме много добре и бяхме много близки. С нетърпение очаквам да го видя отново. Имаме много неща да си кажем.

— Били сте близки приятели? — опитваше се да разбере истината тя. Във влажните му сини очи бяха проблеснали искрици обич при спомена за Филип.

Дан реши, че тя би му се доверила повече, ако повярва, че са близки приятели с Филип, а не само делови познати.

— Да, преди години, в Чарлстон. И двамата сме от там. Знаете това, нали?

— Да, зная, че Филип е от Чарлстон, но той не обичаше да говори за живота си там. Всички в семейството му са починали и за него беше болезнено да говори за миналото си. Но се изненадвам, че никога не ми е споменавал, че има толкова близък приятел.

Дан забеляза, че тя отново използва минало време.

— Напуснах Чарлстон през седемдесет и първа година — каза истината той. — И оттогава, не съм го виждал. Той се свърза с мен по пощата. Изглежда, гореше от желание да осъществим тази сделка. Трябва да е била някаква неотложна и наистина неочаквана работата, заради която е заминал. Иначе не мога да си представя, че не би могъл да ме дочака.

И двамата мълчаха, когато Рейчъл стана, за да сипе още кафе на Дан. Добави две лъжички захар, както го бе забелязала да прави по-рано. След това върна сребърния кафеник на масичката за сервиране, седна на мястото си и придърпа полата си. Сипа кафе и за себе си. Отпи спокойно, все едно смяташе — разговора за приключен.

Докато тя сервираше, Дан се увери, че Рейчъл не знае нищо за него. Това не го изненада, след като бяха казали на Филип, че отдавна е мъртъв. За щастие, тя не можеше да се досети за истината, съдейки само по външния им вид. Филип приличаше повече на баща им, а той — на майка им. Неговите родители… Но това беше тягостното минало. В този момент трябваше да се занимава с един човек, който му причиняваше мъчителна болка. Трябваше да използва уменията си, за да изплете от своя страна паяжина около тази смъртно опасна красавица. Никога нямаше да й се размине убийството на брат му.

Рейчъл наблюдаваше Дан, докато той пиеше кафето си и явно се бе пренесъл в миналото. Забеляза някакво вътрешно противоречие да проблясва в яростните му сини очи. Излъчваше някаква странна загадъчност. Може би останали следи от преживяна трагедия или мъчителна тайна в личния живот. Не й бе трудно да разпознае тези чувства, защото самата тя ги изпитваше. Бе смаяна от откритието си. Един силен мъж да чувства и страда дълбоко. Той я привличаше, независимо от намеренията й да бъде нащрек, защото той беше неин евентуален враг. Може би бе твърде изморена и опечалена, за да прецени трезво.

Замисли се върху последните думи на Филип. „Той скоро ще дойде и ще ми помогне.“ Дан можеше наистина да е стар и верен приятел. Ако не е, сигурно беше свързан с опасната тайна. С намерение да разсее настъпилото напрежение и да отхвърли противоречивите си чувства, Рейчъл отбеляза скептично:

— Не мога да си спомня за някаква кореспонденция до или от вас, капитан Слейд. Ако вие действително сте толкова близки с Филип и той е очаквал с нетърпение пристигането ви и възобновяването на приятелството ви, защо тогава не ми е споменал нищо за това?

— Моля, наричайте ме Дан. Скоро ще пътуваме заедно и се надявам, че ще станем добри приятели. А що се отнася до… потайността на Филип, ако е точно да се нарече така, не мога да я обясня. Доколкото го познавам, мисля, че може би е искал да се видим, преди да ви разкаже за нашите стари истории, за нашите… — спря нарочно, изкашля се и продължи: — За нашите дяволити злополуки. Ние израснахме заедно, така че имаме дълго и богато на приключения минало.

На Рейчъл й се искаше да забрави за момент да бъде бдителна, което я сковаваше. Нервите и бяха опънати… Тя не откриваше злоба и коварство в поведението на този очарователен мъж. След като Филип беше в оръжейния бизнес, нямаше нищо нередно в това да сключва сделки не само чрез компаниите си. Пристигането на Даниел Слейд и договорът можеха да бъдат едно случайно съвпадение. И все пак, инстинктът й за самосъхранение я държеше нащрек. Внимаваше, да не би да сгреши в преценката си и той да я измами. Нямаше да й бъде за първи път мъж да я прави на глупачка.

— Да не би нещо от това, което казах, да ви подразни, мисис Маккандлис? — попита я той, след като тя за миг сърдито се смръщи.

Рейчъл се овладя и се усмихна.

— Не, просто мислех за нещо друго. За нещо неприятно, страхувам се. Извинете ме. Трудно е… — тя замълча и се изчерви. Не се отпускай, Рейчъл. — Винаги се чувствам особено, когато Филип го няма и възникнат проблеми с работата. Притеснявам се да не направя някоя грешка, която да се окаже много сериозна.

Дан видя погледа и усмивката й, които можеха да накарат един мъж да забрави всичко, ако не внимава. Но тя излъчваше някаква предпазливост, която не му позволяваше да се отпусне.

— Не мога да си представя, че една толкова умна жена като вас може някога да греши. Ако не бяхте омъжена за скъп стар приятел, щях да се изкуша… — остави думите си да отзвучат недвусмислено, след това се престори на смутен и объркан. — Съжалявам, Рейчъл… — обърна се към нея с малкото й име. Изрече го дрезгаво, за да предизвика интереса й. Жените го смятаха за красив и очарователен. Никога не беше използвал своята привлекателност като оръжие. Сега обаче той трябваше да направи всичко възможно. Трябваше да използва всички средства, за да постави на тясно убийцата на брат си. Рейчъл Флеминг притежаваше в изобилие подобни качества и ги използваше най-безсъвестно.

— Извинете, че си позволих такава волност. Не съм бил чак толкова продължително време в морето, та да не мога да се овладея, когато става въпрос за съпругата на приятеля ми, но вие наистина сте най-красивото същество, което съм срещал и… и аз се държах непристойно преди малко. Това няма да се повтори. Моля ви, да не се притеснявате от мен.

Когато той се усмихна, тя видя ослепително белите му зъби, които се открояваха върху тъмния тен на красивото му лице. От широката усмивка то грейваше, а тъмносините очи блестяха с момчешка закачливост. Притежаваше някаква сила, магия, енергия, които наелектризираха въздуха около него. Движенията му бяха леки и плавни. Имаше маниери, отлично възпитание и развит интелект. Беше мъжествен и самоуверен, но не и безочлив — поне не това, което беше помислила преди малко.

Тази сутрин беше погребала третия си съпруг. Как можеше толкова скоро един непознат да я развълнува по този начин. „Защото не приемаш все още смъртта на Филип за нещо реално, отговори й нейният вътрешен глас, и защото присъствието на капитана засилва твоето объркване. Внимавай с него, Рейчъл.“

— Извинен сте, капитан Слейд, и ви благодаря за комплимента. Веднага прецених, че сте джентълмен от Юга, така че съм напълно спокойна във вашата компания.

След като той отново я насърчи да го нарича Дан, тя попита:

— Кога пристигнахте и къде сте отседнал?

Дан се забави с отговора. За няколко мига се бе загубил във вихрените дълбини на очите й. Сякаш проникваха направо в него. Само да беше искрена… Но не беше. Осъзна, че като гледа това изящно лице, страстно се вълнува. Това го раздразни. Ако не беше сигурно, той никога не би допуснал, че това пълно с живот създание може да бъде хладнокръвна убийца.

Дан се намести по-удобно на канапето и излъга:

— Току-що акостирах и дойдох направо у вас — посочи пътната си чанта. — Донесох и багажа си, защото Филип ме покани да му гостувам. След като не е тук, ще се върна на кораба и ще изчакам там, докато тръгнем.

Рейчъл трябваше да остане сама, за да търси скритите пари. Тя се надяваше, че след като той беше току-що пристигнал и не беше местен човек, да не е чул злонамерените слухове и да не си състави погрешно мнение за нея.

— Сигурна съм, че Филип би очаквал от мен да предложа нашето гостоприемство на скъпия му приятел, но не мисля, че е удобно да останете тук, след като него го няма. Клюките са нещо лошо и съсипващо. Можем да се срещнем в понеделник след закуска на централната гара на „Броуд Стрийт“ около осем и половина. Купете си билет за Огаста. След като свършим работа там, можем да продължим за Атина.

— Това е идеално. Благодаря ви за помощта, Рейчъл. Ще оставя на първия си помощник и екипажа да се грижат за кораба. Ще се видим на гарата. Не мисля, че трябва да споменаваме за съвместното ни пътуване пред някого — предложи Дан и стана, за да си тръгне. — Както казахте, не е желателно да даваме повод за злонамерени клюки. Филип не би простил даже и на най-най-добрия си приятел, че е опетнил името на съпругата му. Ще говорим отново във влака.

На Рейчъл й допадна тази предпазливост. Тя се усмихна и каза:

— Благодаря ви, Дан. Ценя вашата любезност и разбиране. Ще ви изпратя.

Дан вдигна пътната си чанта и я последва. Усети погледа й, когато яхна взетия под наем кон и препусна в тъмнината. Обърна се и я видя да затваря входната врата. След това спря. Нямаше намерение да бъде пленен от неудържимия й чар, но не беше трудно да се досети как е примамвала и оплитала в мрежите си своите жертви, преди те да разберат какво става.

Не се безпокой, Филип. Няма да й се размине това, че те уби, закле се тихо Дан. Проклета да е Черната Съдба, че не ме доведе навреме тук, за да спася живота на брат си. Имах нужда да се срещнем, скъпи братко. Много време мина. И двамата с татко си отидохте, преди да успеем да си изясним миналото. Той умря, изпълнен с омраза и недоверие към мен, но ти, Филип, ми отправи отчаян зов за помощ в часа, в който имаше нужда. Отново не оправдах надеждите ти. Съжалявам.

Потънал в мисли, слезе от коня. Смятах, че никога повече няма да позволя на лъжи и измами да ме увлекат. За тях се плаща прекалено скъпо. Но ще доведа този театър докрай, дори ако трябва, ще примамя малката чаровница с брак, за да науча истината. Няма значение колко време, ще ми отнеме това. Ще изпълня тази задача, преди да се върна в морето. Заклевам се в гроба ти, Филип, а ти знаеш, че аз съм винаги верен на думата си.

Дан погледна към вечнозелените дъбове, под които брат му лежеше без ковчег, без паметна плоча и без последна молитва. Пръстта беше в убит сиво-кафеникав цвят. Испанският мъх[1] се спускаше от величествените дървета призрачно сив на светлината на пълната луна. По земята танцуваха сенките на „обраслите старци“ и на безмълвните пролетни листа на дърветата, раздвижени от лекия полъх на вятъра. Жабите квакаха и това му напомни, че недалеч от тук текат тъмните води на река Огичи, чиито брегове бяха набраздени от корени на дървета, блатни треви, кипариси и мъх. Дочу свирнята на щурци и долови вика на някаква непозната птица, която търсеше нещо в нощта.

Обзет от мъка, мъжът погледна на запад от къщата по посока на реката. Ето от тук се бе промъкнал, за да стане свидетел на тайното погребение тази сутрин. Беше взел под наем кон от една конюшня в града и тръгна за имението на брат си. Преди да стигне до къщата, слезе от коня. Върза поводите за едно дърво и се придвижи покрай реката по-близо до разкошната сграда. Искаше да се вмъкне в къщата, без да го забележат, за да изненада Филип и да види отблизо първата реакция на брат си. Вместо това забеляза един едър чернокож мъж, една възрастна бяла жена и едно невероятно красиво младо създание, които влачеха обвито в чаршафи тяло към гъстата горичка. След това го пуснаха в земята, зад една прясно изкопана купчина мръсен пясък. Застина прав. Успокои дъха си и продължи да ги наблюдава тайно.

Не забеляза никой друг наоколо. Сърцето му лудо затупа. Примъкваше се от дърво на дърво, без да го забележат. Успя да чуе какво си говорят. Чу достатъчно, за да го заболи сърцето, да го залее ярост и да се закълне да отмъсти.

Когато пристигна в пристанището на Чарлстон преди няколко дни, разбра, че баща му е мъртъв, а брат му се е преместил да живее в Савана и се намира в голямо затруднение. „Те може да ме убият, ако не направя това, което искат от мен“, беше написал Филип в писмото си до Дан.

Те? Защо не съобщи повече факти, в своето неясно писмо, Филип? Пазя в тайна смъртта ти засега, за да науча истината. Трябва да разбера защо и как си умрял. Чуй ме, мой по-голям братко, ще го направя или ще умра, докато го правя.

Студени тръпки полазиха Дан при тази страшна мисъл. Той се загледа в красивата къща и кимна с глава. Не, моя малка красавице, мен няма да убиеш. Ще се настаня наблизо и ще следя всяка твоя стъпка, преди да заминеш. Направи само една погрешна стъпка тази нощ или утре и със сигурност ще те поставя натясно.

[1] Испански мъх — тропическо епифитно растение, което расте на висящи туфи по дърветата. — Б.пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

— Това е всичко за тази вечер, Лулу Ма — каза Рейчъл. — Благодаря ти за това, което направи днес. Лягай си и почивай. Сигурна съм, че не си по-малко изморена от мен.

— Знам, че сте направо съсипана, мис Рейчъл, но трябва да забравите тревогите си и да заспите, веднага. Оставих ви бисквити и пържена шунка на таблата. Не ядете достатъчно за една млада дама. Ако ви трябва нещо, повикайте ме.

— Да, разбира се. Но не се притеснявай за мен. Ще се оправя.

— За какво непознатият търсеше мистър Филип? Рейчъл реши да не споделя личните си проблеми с вярната си икономка.

— Във връзка с някаква сделка. Реших проблема и го отпратих. Всичко е наред.

Възрастната жена я погледна така, сякаш искаше да получи още информация, но само пожела на господарката си лека нощ и напусна стаята.

Рейчъл я изпрати до задната врата. Проследи с поглед как икономката тръгва към постройката, в която се помещаваха кухнята и стаите на Лулу Ма. От двете страни имаше по няколко стъпала. Вляво насипана с чакъл пътечка водеше към тоалетната. Някъде по средата се отклоняваше към помещението за опушване на месо, а по-нататък се извиваше около една малка постройка и продължаваше към задната врата. Вдясно друга пътека водеше към кладенеца с островръх покрив и се разделяше, за да продължи в едната посока до портичката на градината, а в другата — до пералнята. Оттатък дървената ограда зад къщата се намираха гаражът, конюшнята и оборът. Всички постройки бяха боядисани в сиво-син цвят с ръждивочервени первази в ярък живописен стил.

Рейчъл затвори вратата и опря гърба си на нея. Къщата в григориански стил беше красива и удобна. Вестибюлът, в който се намираше, се простираше по протежение на цялата сграда. Само една изящна арка разделяше пространството на две. Всички вътрешни врати, прозорци, первази, ламперията и камините бяха боядисани в сиво-синьо. Стените бяха измазани с хоросан и варосани, а подът беше от лъскаво кафяво дърво, с пръснати тук-там малки килимчета. Цялото обзавеждане създаваше атмосфера на сигурност, щастие, красота. А точно сигурност, щастие и красота липсваха на Рейчъл тази вечер.

Тя изгаси лампата, върна се в задната част на къщата и се изкачи по стълбите. Премина през вестибюла, без да погледне към другите стаи. Влезе в спалнята, която беше делила с Филип. Затвори вратата, обзета от необходимостта да остане сама, необезпокоявана от никого. Далеч от града, в голямата плантация, тя никога не се притесняваше от любопитни погледи и неочаквани посещения през нощта, така че не спусна завесите. Съблече дрехите си и нахлузи една от нощниците си.

Докато разресваше дългите си коси, се погледна в огледалото над тоалетката. Нощницата й беше подарък от Филип за двадесет и първия й рожден ден миналия февруари. Тя обяви кървавочервената, предизвикателно деколтирана дреха от китайска коприна за неприлична и скандална. Но това беше най-удобната й нощница. Прилепваше по тялото, като че ли беше шита специално за нея. Кадифената й плът под коприната излъчваше чувственост, дори сладострастие. Филип беше харесал нощницата и бе платил значителна сума за нея. Може би Рейчъл я облече тази вечер, за да си спомни щастливите времена и миговете на нежност. Не искаше да сравнява Филип с Крейг Нюман, но неговото предателство предизвикваше лоши чувства у нея. Филип се беше държал така с нея, че тя се чувстваше жена, която обичат, на която вярват и която закрилят. Защо тогава я беше предал накрая?

Усети тежест в гърдите при тези мисли. Задушаваше се. Имаше нужда от чист въздух. Мина през вестибюла и излезе на широката веранда, която — също като верандата на долния етаж — обикаляше цялата къща. Облегна се на една здрава колона в ъгъла.

Рейчъл се загледа в пълната луна и пожела ярка и гореща слънчева светлина да стопли премръзналото й тяло. Вечерта не беше студена, дори не бе хладно, но тръпки пронизваха тялото й. Имаше някакво необикновено усещане, че някой я наблюдава, но не забеляза никого сред сенките оттатък оградения двор. Каза си, че оглупява. Че днешните събития я бяха превъзбудили. И въпреки това не успя да се освободи от неприятното усещане, че е наблюдавана, дори когато се върна в стаята.

Вещите на Филип бяха навсякъде. Напомняха и за него. Скоро щеше да ги опакова и да ги даде на някого, може би на Бърк Уелс и на другите двама работници. Държаха само четирима на работа в имението. За обработването на земите си използваха арендатори.

Рейчъл обичаше плантацията и къщата, когато тя беше нейния уютен дом. Нейният и на Филип. Но вече едва ли можеше да я обича. Не я чувстваше нито близка, нито уютна… Дори спалнята й беше чужда и непозната. Веднага щом оправеше тази каша, щеше да продаде „Мос Хейвън“ и да замине от тук. Никой с нищо не я задържаше повече в Савана, единствено Лулу Ма щеше да вземе със себе си. Не можеше никога повече да се върне и у дома — в „Уайт Клауд“ — памучната плантация на Флемингови, която се намираше на пътя между Савана и Огаста. Но си задаваше тревожния въпрос, къде ще се премести и какво ще прави, когато всичко това приключи. Още не знаеше отговора.

Лягай си, нареди си сама наум. Имаш да вършиш много неща, преди да напуснеш града. Ти не си виновна, така че недей да живееш по такъв начин, като че ли имаш някаква вина.

Дан дебнешком се промъкваше между сенките оттатък къщата, отправил поглед към горната веранда. Оскъдно прикритото от огненочервената нощница тяло го изуми. Той не вярваше на очите си. Знаеше, че прелъстителната жена не го вижда, но все пак нещо я притесняваше. Може би усещаше пламенния поглед, с който той я изпиваше. Да, изпивам я с поглед, призна той разярен. В този миг, застанала изкусително разголена под звездите, с разпуснати до раменете черни коси, тя го очарова. Лунната светлина се разливаше по косите й с цвят на маслина, сякаш беше в прегръдка на любовник. Не тежеше повече от сто и десет фунта. Беше толкова крехка, с прекрасно изваяно тяло, което, би накарало всеки мъж да изгаря от желание да го докосне. Устните й — сочната долна устна и чувствено оформената горна устна — съблазняваха, искаха да бъдат изпити с целувки. Копринените й коси зовяха да заровиш пръсти в тяхното великолепие. Той разбра как другите трима бяха станали жертва на тази неудържима чаровница.

Навърташе се около къщата, за да види дали няма някой да се отбие през нощта. Дали нямаше съучастник в това подло деяние, както се предполагаше от това „те“ в писмото на Филип? Единствената изненада за него бе, че видя Рейчъл Маккандлис на верандата — страстна богиня, къпеща се в лунна светлина. Избърса потта, която бе избила над горната му устна, още гладка от скорошното бръснене. След това пое няколко дълбоки глътки въздух, за да се успокои. Начина, по който реагира на появяването й, бе опасен. Нямаше право да забравя даже за един-единствен миг коя и каква беше тя! Ако забравеше, той щеше да бъде още по-голям глупак от предишните й жертви. Прости ми, Филип.

След час Рейчъл стана от леглото, в което се беше мятала и въртяла неспокойно. Мислите й блуждаеха и й пречеха да заспи. Ако в къщата имаше скрито нещо с решаващо значение, тя трябваше да узнае това още сега. Запали една газена лампа, тъй като светлината от свещите нямаше да бъде достатъчна за намерението й. Тя беше спокойна, че никой няма да я види, защото Лулу Ма спеше в своята пристройка, а жилищата на работниците бяха далеч от къщата. Реши да започне търсенето от долния етаж.

Взе ключовете на Филип от купата на тоалетната масичка, където той ги държеше, и излезе, за да отиде в малката всекидневна — кабинет в задната част на вестибюла. Запали лампата и отключи бюрото на мъжа си. Прегледа всяко чекмедже и преградка, без да открие нищо особено. Заключи бюрото и огледа внимателно уютно обзаведената стая. Опипа дамаската на канапето, след това и тапицерията на двата стола, но не откри нищо. Погледна зад картините. Резултатът беше същият.

Рейчъл прекоси вестибюла, за да провери сервизното помещение — малка стая към трапезарията, където държаха и миеха съдовете. За да се избегне опасността от пожар, кухнята беше в друго помещение. Освен това Филип не би скрил нещо във владенията на Лулу Ма, така че нямаше смисъл да проверява там. Под и над геобразния тезгях имаше шкафове, а в средата на стаята — квадратна маса с два стола. Рейчъл погледна вътре в шкафовете, но както и предполагаше, не намери никакъв отговор на загадката.

Влезе в трапезарията. Въпреки голямата маса с по 8 стола от двете й страни, вградения в стената бюфет за сервизите, поставен на един гравиран крак, раклата за покривки и салфетки, шкафа за порцелана и среброто и няколкото декоративни вази и картини, стаята изглеждаше просторна. Погледна под и във всяка ваза, зад всички картини и зад огледалото над камината. Провери и ръбовете на камината, които преминаваха направо в корнизите. Нямаше следи от разместване. Провери гипсовите стени, дървенията и рамките на столовете. Доколкото можеше да прецени, нищо не беше променяно от миналия август, когато тя и Филип пристигнаха тук.

Рейчъл знаеше, че не трябва да пропуска нито едно място и влезе в салона за приеми. Както винаги той очароваше с красотата си. Претърси цялото помещение. Провери особено старателно камината, чиито тухлени плочи бяха обрамчени от сиво-син корниз, гравиран отстрани и отгоре. Голямата картина над камината беше много тежка, но тя не се примири, докато не погледна и зад нея. Въздъхна от безсилие — не бе намерила нито една следа!

Рейчъл се върна в малката всекидневна — кабинет, за да претърси бюрото още веднъж. Нищо! Затвори чекмеджетата и шкафа, заключи ги и удари с длан по дървото, опитвайки се да потисне нарастващото чувство за безизходица със силната болка в ръката. От удара дланта й изтръпна и тя започна да я разтрива, докато неприятното усещане отмина.

— Къде си скрил тези пари? — попита тя мъртвия си съпруг отчаяно. — Каза, че ако не ги намеря, ще умра, както умря ти. Ако парите и оръжейната сделка, за които спомена, са толкова важни и опасни, защо не ми остави по-явни следи към тази проклета загадка? Защо не ми довери проблемите си? Утре ще проверя всички останали възможни места. Ако не намеря нищо, ще проверя в неделя и в кантората ти, докато Милтън е на църква. Ако и там не намеря нищо, надявам се с Божа помощ да разбера нещо от Джордж и Хари. Все някой трябва да държи ключа към тази загадка! О, Филип, защо ме остави в такава ужасна бъркотия?

Рейчъл взе лампата и се върна в стаята си на горния етаж. Изгаси пламъка и се вмъкна в леглото. Бе неспокойна и напрегната, но скоро физическата й умора надделя над тревожните мисли и тя заспа.

Дан видя, че светлината в стаята й изгасна. За втори път си бе легнала. Знаеше със сигурност, че беше станало нещо повече от това, на което той бе свидетел. Сега разбра защо тя бе проявила недоверие, когато той спомена за пари и оръжейна сделка.

И на него не му се спеше, нито пък би могъл да заспи. Затова продължи да наблюдава къщата и след като Рейчъл напусна верандата на втория етаж. Не бе останала в леглото повече от час, когато отново стана и започна да претърсва стаите на долния етаж. Всяка стая имаше по няколко прозорци, за да влиза повече светлина и чист въздух. Той дебнешком се придвижваше от прозорец на прозорец и наблюдаваше странното й поведение. Най-накрая, благодарение на няколко сантиметровия отвор в долния край на рамката на прозореца, успя да разбере от ядосаните й думи какво търсеше тя и защо беше толкова объркана.

Дан се опита да проследи събитията в тази загадъчна, болезнена за него история, но не разполагаше с достатъчно факти, за да си изгради ясна представа за тях. Разбра защо пътуването й извън града беше толкова спешно. Но защо Филип я беше предупредил за някаква опасност, преди да умре?

— Защо не си починете днес, докато аз изпера?

— Това е добро предложение, Лулу Ма — отговори Рейчъл. Искаше да остане сама, за да продължи претърсването. Проследи с поглед икономката, докато тя взе коша с дрехи и отиде под навеса близо до кладенеца. Дори и сега там беше много удобно за пране, защото в крайбрежна Джорджия зимата беше мека и кратка. Въпреки че имаше баня на горния етаж, беше удобно за къпане и под навеса.

Рейчъл се качи горе. Прегледа най-старателно всяко място, където можеше да се скрие нещо, в спалнята. Претърси гостната, в която Филип беше спал през последната нощ от своя живот. До тази стая бяха банята, тоалетната и стаята за ръкоделие. Никъде не откри това, което търсеше.

Рейчъл се отпусна в люлеещия се стол в помещението, където тя и Лулу Ма ръкоделстваха. Тази стая беше предвидена за детска, когато щеше да настъпи това време, което така и не дойде. Не знаеше дали причината да не забременее от Филип бе в това, че се бяха любили само няколко пъти, или това се дължеше на тежката бременност с детето на Крейг и последвалият спонтанен аборт. Лекарят, който се грижеше за нея, каза, че или ще има проблеми, ако забременее отново, или никога повече няма да може да зачене. Филип знаеше за това. Беше разочарован, но самата Рейчъл не допускаше, че няма да има дете. Цялото й същество копнееше за сигурност, щастие, вярна любов и истинско семейство, а това включваше и деца.

Реши да отиде на тавана преди Лулу Ма да е свършила работата си навън, но и там напразно загуби време и енергия, както досега.

Лулу Ма влезе и осведоми господарката си, че има работа в кухнята. Трябваше да запали печката на дърва, за да загрее ютиите. Използваше две ютии — едната се загряваше, докато другата изстиваше от гладенето, и ги разменяше. Първото пране изсъхна бързо на слънцето и чистия въздух. Искаше да приключи същия ден с прането.

— Отивам да се разходя, за да разведря мислите си и да се отпусна — каза Рейчъл. — Скоро ще се върна и ще ти помогна да оправим всичко.

Тя излезе през задната врата, спусна се по стълбите и тръгна вляво по чакълената пътека към гаража.

При задната портичка погледна към зеленчуковата градина, където Бърк и двамата му помощници работеха. Ще бъдеха заети още поне няколко часа, така че никой нямаше да й попречи да си свърши работата.

Рейчъл влезе в постройката, боядисана така, че да не се разграничава рязко от къщата. Вътре имаше удобна карета, направена от местен майстор, която беше чиста, лъсната и готова да се използва. Неслучайно Бърк се гордееше с това, че изпълнява усърдно задълженията си. Погледна закачените на стената хамути, резервното колело, подпряно на една страна и масичката с инструменти, под която стоеше една табуретка. Погледна в шкафа с одеялата, с които завиваха краката си при мразовито и студено време. Нищо!

Рейчъл се упъти бавно към обора. Бърк вече беше извел конете и кравата на паша. Провери яслите, конюшнята и плевнята. Още едно безплодно дирене. След като разгледа внимателно малкия външен нужник, реши, че и тук нищо не може да бъде скрито. Същото се отнасяше и за лятната баня и помещението за опушване на месото, което тя и Лулу Ма посещаваха често. Нямаше повече помещения за проверка с изключение кантората на корабната компания в града, но там тя щеше да отиде утре.

Рейчъл беше достатъчно опитна ездачка, така че не се наложи да използва Бърк и каретата за пътуването си до Савана в неделя сутринта. Каквото и да станеше, тя не искаше Бърк и Лулу Ма да бъдат въвлечени. И сега те бяха убедени, че тя ще язди, може би целия ден, за отмора. „Мос Хейвън“ се намираше на около петнадесет мили югозападно от града, но пътят беше удобен за езда. За самозащита Рейчъл носеше в дамската си чантичка малък пистолет. Занимавайки се с търговия с оръжие, Филип й го бе подарил и я бе научил как да си служи с него.

Савана… Рейчъл навлезе в покрайнините и си помисли колко харесваше този красив град. Докато яздеше по „Броуд Стрийт“ към крайбрежието, разглеждаше всичко наоколо. Усмихна се, спомняйки се, че сравняваха Савана с изтънчена дама — зачената, родена и израсла сред красота и очарование. Благодарение на доброто сърце на Шерман, лицето и тялото на тази „префинена дама“ останаха незасегнати от жестоките военни години, за разлика от много други градове на Джорджия, които нямаха същия късмет през войната.

За Савана копнееха и Севера, и Юга, а преди много време — англичаните и колонизаторите. Тя беше изящна и елегантна. Построена върху висок четиридесет стъпки скалист хълм, заобиколен от блатиста местност, тя отстоеше на петнадесет мили от Атлантическия океан. Близостта на водата осигури естествено пристанище за корабите и донесе славата на града. Савана беше преуспяващо и щедро създание, което си поделяха плантатори, търговци, фабриканти, посредници, корабособственици и безброй други делови мъже. Тя им осигуряваше всякаква стока — тютюн, ориз, памук, дървен материал и индиго. Покрайнините й бяха нагиздени с обширни и красиви площади. Къщите й бяха в най-различен стил — григориански, колониален, гръцки, ренесансов, готически, от регентско и феодално време и в италиански стил. Бяха сгушени една в друга и оградени в дантелена метална рамка, като че ли умело подбрани скъпи бижута, украсяващи нейната изящна външност. Размерите и архитектурата на сградите говореха за разнообразните вкусове и богатството на собствениците им. Около тях имаше градини зад високи огради, огромни вечнозелени дъбове с дантелени завеси от мъх и изобилие от пролетни цветя във всички цветове. Рейчъл очакваше с нетърпение да цъфнат гардениите, нейните любими цветя, за да види красивите им бели личица.

От двете възможности избра пътя, който не беше толкова живописен, но пък така щеше да мине покрай къщите от миналото, които за кратко време беше обитавала заедно с Уилям Барлоу и Крейг Нюман, разположени на два от двадесет и четирите градски площада. Мина покрай централната гара, откъдето щеше да вземе влака следващата сутрин, и след това насочи коня към „Конгрес Стрийт“, покрай високата осемдесет стъпки водна кула и градския пазар на „Франклин Скуеър“, за да стигне до „Елис Скуеър“. Продължи да язди до „Бей Стрийт“ и сви наляво. Копитата на кобилата отекваха по облите камъни. Бяха ги вадили от морето за баласт в бурно време. След това ги бяха разтоварвали на брега, за да освободят трюмовете за новия товар и бяха павирали с тях крайбрежната улица.

Рейчъл слезе от коня и върза поводите за един стълб. Не познаваше никой от малкото хора на кея. Погледна към двете сгради, които разделяха „Маккандлис и Болдуин Шилинг Къмпани“ от митницата, където проверяваха техния внос и износ. Погледна от другата страна на широката улица, където се простираше „Факторс Роу“. Беше ходила много пъти там и с тримата си съпрузи. На нивото на реката, над нос Ямакаро, се издигаха множество пристроени сгради. Със същите морски камъни, с които беше застлана „Бей Стрийт“, бяха вдигнали стена, която укрепваше пясъчния нос. Заякчаваха го и стълбите, и извитите алеи.

„Факторс Роу“ беше сърцето на памукопроизводството в този район и в страната. В най-ниските етажи на сградата се помещаваха складовете, откъдето товареха стоките на корабите на кея. Изнасяха предимно памук и други ценни стоки, произведени в областта. На горния етаж бяха канторите на посредниците и търговците. Една от високите сгради в далечния край, между „Дрейтън Стрийт“ и „Абелкон Стрийт“, беше собственост на компанията на мъжа й. След като съпругът й беше мъртъв, част от сградата вече беше нейна. Използваха я за склад на пристигащите и заминаващи товари с корабите на „Маккандлис и Болдуин“ и на други фирми. Складът, който беше ограбен, се намираше в този край на „Факторс Роу“.

Рейчъл се обърна надолу по „Бей Стрийт“. Погледът й се плъзна по телеграфните стълбове и газените лампи, наредени по протежението й. Много от хората, които живееха в града, вече имаха газени лампи в домовете си. Тя чу песента на птичките, накацали върху огромните дъбове с неотменната си мъхава премяна, избуяла в разгара на пролетта. Оставаха три дена до началото на април.

— Престани да зяпаш наоколо, Рейчъл, и се захвани с това, за което си дошла — подкани се тя на глас, за да не губи повече времето си.

След пътуването до Огаста трябваше да се срещне с адвоката, банкера и застрахователния агент на семейството, за да уреди въпроса със завещанието и собствеността на Филип. Но първо щеше да посети участъка в края на улицата, където работеше шефът на полицията Роберт Андерсон…

Въпреки топлината на мартенския ден, по тялото й преминаха тръпки и сърцето й замря. Не трябваше да мисли по този въпрос сега.

Рейчъл използва ключовете на Филип, за да отключи кантората. Беше доволна, че църквата се възраждаше и повечето жители на Савана я посещаваха, независимо от това дали им беше от полза или не. Рейчъл се упрекна за тази непристойна мисъл. В края на краищата не всички в града страняха от нея и се държаха лошо. Но все пак, хората, които не проявяваха неприязън, не я и подкрепяха, когато я сполетеше някое нещастие. Но нали всеки си има своя малък свят, за който да се грижи и който да защитава, мислеше тя. От никого не можеше да се очаква да бъде защитник на света на други, чужди хора.

Рейчъл прегледа книжата в бюрото на Филип, книгите върху него и писмата в чекмеджето: всички документи се отнасяха за превоз на товари и нямаше нито един за оръжейна сделка с компанията в Атина или с тази в Огаста. Никъде не ставаше дума за „Куба“, а тя не познаваше никого там. Замисли се защо Филип бе промълвил: „Иди и го виж… Той ще ти помогне… Той ще ги спре… Само се надявай…“ Рейчъл размисляше объркана върху това „Той“. Вече полудяваше от кашата, в която я забърка Филип. Тя не намери нито писма, нито някаква бележка за сделката с капитан Слейд. Провери бюрото на Болдуин, но всички чекмеджета бяха заключени с неговите собствени ключове. Претършува и малкото бюро в ъгъла, което тя бе използвала. То беше празно, тъй като мястото й не бе заето, след като тя напусна работа, за да се омъжи за своя шеф.

Рейчъл все още подозираше, че Филип беше открил това работно място само заради нея. Беше й плащал заплата от собствения си джоб. Работата, която вършеше — текущи поръчки, изготвяне на доклади, преписване на чисто на кореспонденцията, поддържане чистота в кантората, уреждане на срещи, когато собствениците отсъстват и уведомяване на капитаните за техните разписания. Филип и Милтън сами можеха да вършат тази работа. Всъщност, Филип не я изпрати никога с поръчка до склада или пък до клиенти, които можеха да бъдат груби и досадни. Той винаги я защитаваше и разбира се, държеше се малко собственически с нея.

Рейчъл извади кодовата комбинация за сейфа от тайника в стената и коленичи пред високата четири стъпки черна каса. Треперещите й пръсти зашариха бързо, набирайки цифри и в едната, и в другата посока. Комбинацията не беше променена. Тя въздъхна дълбоко. Седна на земята. Извади от вътрешността на сейфа купчина книжа, за да ги провери. Под тях имаше пакет с банкноти, завързан с червена панделка. Рейчъл го вдигна с разтреперени ръце, втренчи се в парите, след това ги преброи. Някои хора, помисли тя разочаровано, може и да смятат пет хиляди долара за голяма сума, но тя знаеше добре, че това не са многото пари, за които Филип й бе говорил преди смъртта си.

На вратата се почука. Мислите й за миг отлетяха й тя се стресна. Извърна глава по посока на шума и в същия момент изтърва всичко на пода. Едва се сдържа да не извика. Сърцето й лудо затупа, устата й пресъхна. Милтън не би чукал на вратата на собствената си кантора. Това можеше да бъде само неприятел, който я шпионира. Какво би се случило, ако полицейският шеф Андерсън, или някой от неговите служители я бе видял да влиза и бе решил, че се вмъква тук с лоши намерения? Какво би станало, ако представителите на закона поискаха да разговарят с Филип по този повод? Рейчъл се извърна към разтворената врата на сейфа, търсейки начин да се скрие, но вече беше твърде късно. Тя чу, че вратата се отваря. Някой я затръшна и влезе в стаята. Тя знаеше, че вече е разкрита и застина вцепенена. Ясно си представяше как ще се приеме присъствието й на това място — пред отворения сейф — от Милтън Болдуин и от властите. Дори влезлият да беше неприятел или крадец, чантичката й с пистолета беше далеч от нея. Въздъхна дълбоко, отмести встрани парите и книгата и се изправи, за да се защити, стига да успееше.

Очите на Рейчъл се разшириха, след това за миг се притвориха и тя въздъхна отново, но този път от облекчение.

— Капитан Слейд, какво правите тук? Изплашихте ме. Как влязохте? Мисля, че бях заключила вратата.

Наистина беше я заключила, но капитан Даниел Слейд ловко се измъкна.

— Явно не сте и това е доста небрежно от ваша страна, Рейчъл. Престоят ви тук сама може да се окаже опасен, особено при отворен сейф, в който има пари — той кимна към касата, след като тя пристъпи напред, за да го посрещне. Естествено тя бе убедена, че той не е забелязал облекчението, което изпита, виждайки, че е той, а не друг, тъй като изглеждаше сякаш са я хванали на местопрестъплението. Нямаше съмнение, че тя се страхува от нещо и от някого.

— Ако сте си свършила работата, ще ви изпратя до имението. Нося лека закуска и ако искате, можем да хапнем тук или пък на открито някъде по пътя.

Рейчъл погледна предпазливо кошницата, която той държеше весело пред нея. Предложението му я изкушаваше. Същото можеше да се каже и за него. Предпочете да се измъкне по най-бързия начин. Отговори с най-подходящото за случая извинение, според нея.

— Нито едно от двете ви предложения не е разумно, капитан Слейд. Могат да ни видят заедно и така ще дадем повод за злостни клюки. Освен това трябва да приготвя багажа си за пътуването утре. Дойдох да взема някои документи, за да изпълня поръчения на Филип, свързани със сделките му. Току-що приключих и вече прибирах, почти готова да си тръгна.

Дан й отвърна с широка усмивка. Очите му грееха топло.

— Една красива дама не трябва да се движи сама насред пътя, Рейчъл. Можем да се срещнем извън града и да ви придружа до вас.

— Няма нужда. Ще се оправя. Около Савана няма много престъпници, а и в чантата си имам пистолет, с който да се защитя, ако някой ме нападне. Но все пак, благодаря ви за вниманието и предложението. Не зная колко време ще отсъствам, затова съм решила да взема багаж за няколко седмици. Ако за вас не е удобно да отсъствате толкова дълго, можете да се върнете, когато пожелаете.

Дан сви рамене и отвърна:

— За мен няма значение. Не мога да вдигна котва преди поръчката ми да е готова и да съм я натоварил на кораба. Човек не среща често съпруги, които проявяват такъв интерес към бизнеса на съпрузите си. Филип навярно се доверява на вашите способности.

— Преди да се оженим, аз работих тук, при Филип — обясни тя. — Така че съм запозната с всичките му сделки и вложения. Ето защо съм смутена, че нищо не зная за този договор и за вашето приятелство. Освен това в документите не намерих нищо, което дори да намеква за вашата поръчка.

Дан се засмя и отговори:

— Значи ето как сте се запознали. Изненадан съм от чутото, че една изискана дама е работила. Това е доста необичайно.

Рейчъл не можеше да му каже, че двамата с Филип се бяха запознали чрез втория й съпруг, чийто главен търговски представител беше Филип. Нито можеше да му каже, че той се е сприятелил с Крейг, когото не харесваше и на когото не се доверяваше, само за да бъде по-често близо до нея. Въпреки това тя реши да си послужи с част от истината, предполагайки, че той може би вече я е научил.

— Трябваше да се издържам сама и Филип ми предложи работа в кантората си. Приех веднага, защото с повечето останали мъже е доста трудно да се работи.

— Сигурно заради ревнивите съпруги или любовници.

— Може би с някои е така, но не това имах предвид.

— А какво?

— Честно казано, много мъже се възползват от самотата на жените.

— Сигурно е проблем за красавица като вас.

Рейчъл се почувства неудобно от темата, която сама беше захванала.

— Външният вид няма нищо общо с непристойното поведение на някои мъже. Мислят си, че им дължиш повече от това да си вършиш добре работата, за да си изкарваш заплатата.

— Звучи така, сякаш сте имала доста неприятности с мъжете.

Рейчъл забеляза, че закачливата му усмивка бе отстъпила място на сериозния тон.

— Не с всички, за Бога, но често е трудно да кажеш кой е почтен и кой не, преди да си го опознал.

Отговорът прозвуча за Дан така, като че ли тя не изпитваше омраза и недоверие към мъжкия пол въобще, както би трябвало да се очаква от една убийца на мъже. Той прие държането й за умел флирт.

— Само не казвайте, че Филип е различен, един от почтените. Знам, че никога не би злоупотребил с една невинна млада жена. А що се отнася до това, че не сте срещнала нищо за поръчката ми, не намирам нищо странно. Това са документи на корабна компания, а аз нямам нужда от такава услуга. Сигурно се досещате, че имам свой собствен кораб. Мога да допусна, че поръчката ми е вписана в книжата на другите компании, защото сделката ми е сключена с тях — Дан побърза да се подсигури, защото не знаеше какво щеше да види или по-скоро да не види в тях. — Поръчката трябваше да мине лично през него, за да не плащам комисионни на останалите партньори. Това се прави понякога — приятел да направи голяма услуга на приятеля си. А Филип е точно такъв — добър до мозъка на костите си.

Рейчъл не одобри факта, че макар и законно, това ощетява компанията. От несвързаните думи, чути от съпруга си, тя не бе разбрала нищо по въпроса дали смъртният й враг щеше да действа законно или няма да се спре пред нищо.

— Как се запознахте с Филип? — попита го внезапно, с намерението да провери дали е последователен в твърдението си.

Дан забеляза подозрението в погледа й.

— Бяхме съседи в Чарлстон и сме почти връстници. Ходехме заедно на училище, имахме общи приятели и интереси, а по-късно и двамата се захванахме с корабния бизнес. Филип и аз не си приличахме, но станахме добри приятели.

— Значи вие сте около двадесет и деветгодишен?

— Навърших двадесет й осем този януари. Десет месеца съм по-млад от Филип, ако си спомням точно. Рожденият му ден е бил на първи този месец.

Рейчъл не желаеше да си спомня колко млад умря Филип. Тя кимна.

— Писал ли ви е в писмата си, че се е оженил миналия август?

— Да, писа ми и изглежда беше много щастлив.

— Тогава защо се изненадахте, когато ме видяхте? Сякаш се учудихте, когато ви се представих като мисис Маккандлис.

Дан се усмихна смутено и каза провлачено:

— Приемам обвинението, госпожо, но имам в своя защита добро оправдание. Филип ми писа, че се оженил за очарователна и възпитана млада дама, но помислих, че е пристрастен в оценката си. Но не е бил и това истински ме изненада. Честно казано, очаквах да видя една просто красива, а не неудържимо пленителна жена.

Тя пристъпи крачка назад, сякаш да избяга от завладяващото привличане към този мъж, преди силата му да я покори.

— Благодаря. Радвам се да чуя, че съпругът ми се е гордеел с мен пред приятелите си. Какво още ви е писал за мен?

— Нищо повече, освен че сте изключителна дама. Неговата радост и гордост. Мисля, че искаше да ви видя и сам да си изградя мнение за вас.

— Надявам се това скоро да стане. Не ми казахте откъде разбрахте, че съм тук, в кантората.

Дан отдавна очакваше този въпрос и беше готов с отговора.

— Отседнал съм в хотела наблизо. Помислих, че една промяна на обстановката и малко движение ще ми се отразят добре. Тъкмо тръгвах на разходка из града, когато видях да влизате в сградата. Изчаках известно време, за да свършите работата, заради която сте дошла. Купих тези бисквити и дойдох при вас. Време е за обяд. Предположих, че сте гладна. Сигурна ли сте, че на път обратно за дома си, няма да приемете едно хапване на открито? Така ще имаме възможност да се опознаем по-добре. След като Филип отсъства и няма да можем да си поговорим за последните четири години, през които не сме се виждали, можем да го направим заедно с вас. Съмнявам се, че ще имам време да дочакам връщането му.

Сигурен беше, че я привлича и това я изнервя. Отлично, похвали се сам. Ако трябваше да започне любовна игра с нея, за да разбере истината, щеше да го направи. Но не искаше да го сметне за прелюбодеец или пък за мъж, които няма сериозно отношение към жените. Нямаше съмнение, че тя ще помисли, че той се е влюбил в нея.

Рейчъл не знаеше как да тълкува поведението му. Дали това беше само приятелско отношение или той открито флиртуваше.

— Ще имаме време да се опознаем във влака или докато пътуваме. Не е разумно от моя страна да се разхождам с един толкова… привлекателен мъж в отсъствието на съпруга си.

— Благодаря за комплимента. Разбирам — Дан тактично отстъпи и реши, че не трябва да насилва и притеснява кокетното създание. — Ще се видим утре.

Рейчъл отиде до сейфа, прибра вътре документите и парите и го заключи. Сложи в ред всичко, което беше разместила, за да не остави следи от посещението си и каза:

— Вие тръгнете пръв. Аз ще изляза след малко.

— Забравихте документите — припомни й Дан.

— Не ми трябват. Помня всички данни. До утре сутринта, капитан Слейд. Влакът е точно в девет. Не закъснявайте.

Дан се засмя и закачливо я смъмри:

— Нали не сте забравила, че за вас съм Дан?

— Довиждане, Дан.

— Довиждане, Рейчъл. Точно в девет — повтори той и отново се засмя.

Рейчъл проследи с поглед високия красив мъж, който размахваше кошницата в ръката си на излизане. Сигурно беше висок не по-малко от шест фута и два инча и беше с прекрасно телосложение. Нямаше нито грам тлъстина, само мускули. Без съмнение беше привлекателен и вероятно много жени бяха станали жертва на чара му. Тя обаче нямаше да допусне това. Не трябваше да го допуска. Щеше да бъде внимателна и предпазлива, за да изпълни мисията си и да не издаде, че всъщност вече няма съпруг. Привърза чантичката си на китката, огледа още веднъж всичко и тръгна. Този път провери добре дали е заключила вратата на кантората. Метна се на коня и пое по „Бей Стрийт“ към „Броуд Стрийт“, а оттам — за дома.

Рейчъл наближаваше „Мос Хейвън“, когато един изстрел изтрещя в тишината на прекрасния следобед. Куршумът профуча край нея — толкова близо, че усети как раздвижва въздуха. Отби коня встрани от черния път, скочи пъргаво на земята и се скри зад едно голямо дърво.

Облегна се на ствола, за да успокои бързото туптене на сърцето си и да подреди мислите си. Отвърза чантичката си от китката, доволна, че не я беше закачила за седлото, както имаше намерение да направи. Дръпна силно връзката, разтвори я и с разтреперени пръсти извади пистолета. Стисна го здраво и застина в очакване на нападателя. Знаеше, че нейният пистолет стреля с много по-малък обхват, отколкото пушката на нападателя.

Започна да се задъхва от напрежение. Устните и гърлото й пресъхнаха. Обзе я паника. Направи опит да се овладее, да има готовност да брани живота си. Някой беше стрелял по нея! Дали това беше нападение от страх или реална опасност, с която се бе разминала на косъм. Изстрелът не се повтори. Подплашеният кон вече се бе успокоил и кротко пасеше наблизо. Без да се отделя от дървото, тя огледа наоколо. Претърси с очи отсрещната страна на пътя. Не се виждаше никой и в гъстата горичка по-нататък. Нямаше следи и от стъпки. Нищо.

Помисли си дали това не е бил просто заблуден изстрел на някой ловец, но все пак подозрението, че е стреляно неслучайно, не я оставяше. Зачуди се дали пък не беше предупреждение от някой, който бе забъркан в тайната история, за която Филип се бе опитал да й разкаже, преди да умре. Някой, който не предполагаше, че самият той може да се окаже в опасност. Но как да разбере истината?

Рейчъл се замисли дали Даниел Слейд не е човека, за когото Филип й беше говорил. Беше ли достатъчно времето, за да наеме кон, да я проследи и… Но защо да я плаши или наранява. Изглеждаше толкова вежлив, мил и искрен. Може би не го бе преценила правилно. Спомни си за необяснимото усещане, че е наблюдавана, докато траеше снощи посещението на Дан. Тогава обаче го бе отдала на опънатите си нерви и на умората. Но…

Преди малко Дан й бе предложил да я придружи до дома, за да я защити в случай на нападение. Ако това беше намек, че наистина ще има нужда от закрилата му, не го бе разбрала. Трябваше да разкрие що за човек е по време на пътуването им. Не биваше да си позволява невярна преценка или да се отпусни и да се изложи сама на опасност.

Може би пък не бе разбрала правилно част от несвързаните думи на Филип. Когато той каза „Убива ме“, може би нямаше предвид болестта.

Утре щеше да бъде още по-внимателна при срещата с Дан.

ТРЕТА ГЛАВА

— Много се забавихте, мис Рейчъл. Вече мислех да изпратя Бърк да ви търси. Изплаших се да не ви се е случило нещо лошо.

Рейчъл нарочно се задържа, преди да се прибере, за да има време да се успокои след опасния инцидент. Не смяташе да споделя случилото се със служителите си. Не желаеше да ги тревожи излишно.

— Добре съм, Лулу Ма. Прекалено много се притесняваш за мен. Яздих бавно и размислях. Имам много грижи.

— Много ви се насъбра, мис Рейчъл, но скоро всичко ще се оправи.

— Сега трябва да си стегна багажа за пътуването. Когато дойде Бърк, кажи му да е готов с каретата в седем и половина сутринта.

— Само ако можехте да продадете всичко и да се махнете, както когато беше жив мистър Филип.

— Съдружниците му няма да поискат да изкупят дела му от компаниите, без да са се свързали с него. Не мога да загубя всичко, което законно ми принадлежи. Филип няма живи роднини, така че аз съм единствената му наследница. Освен това, ако се опитам да замина като продам всичко на безценица, партньорите му ще се усъмнят. Те не са го виждали отдавна и първата им работа ще бъде да отидат в полицията. Ако се наложи законът да ме търси, което непременно ще стане, ако напусна тайно града, това още повече ще утежни положението ми.

— Не искам да ви нараняват така, мис Рейчъл. Не е честно.

— Знам, Лулу Ма, но ще трябва скоро да разкрия истината. Ако не ми повярват, могат да разровят гроба ни да изследват тялото му.

Жената се ужаси:

— Няма да посмеят да се докоснат до заразен от холера труп.

— Надявам се. Не искам да го безпокоят във вечния му дом. Когато разкрием истината, ще поставя каменна плоча на гроба му. А сега е по-добре да започна с приготовленията. Нямам никакви поръчки за вас. Двамата с Бърк знаете какво трябва да правите, докато ме няма. Ако някой дойде на посещение, кажете му, че с Филип сме на екскурзия. Това ще задоволи любопитството им, докато се върна.

Рейчъл се качи в стаята си, за да избере дрехите, с които щеше да пътува. Лулу Ма я последва от желание да й помогне, въпреки че господарката й я бе освободила.

— Не обичам да заминавате. И да внимавате много, когато останете сама. Тревожа се, когато не съм наблизо, за да се грижа вас.

Наскоро овдовялата жена погледна към Лулу Ма, усмихна се и каза:

— Откакто се омъжих за Уилям и се преместих в неговата къща, ти се грижиш за мен. Нямаше да се справя със загубата и всичко, което се случи след това, ако не ми беше помагала, моя скъпа, вярна приятелко.

— Трябваше да съм там, когато умря мистър Уилям. Когато го видях в онзи ден, не знаех, че това е последният му ден на този свят. Изглеждаше свеж като пролетно пиленце.

— Докторът каза, че сърцето му не е издържало, но в съда все още не вярват. Според мен той не можа да преживее загубата на сина си.

— Наистина, много странно беше падането на момчето, когато си счупи врата.

Рейчъл прекъсна работата си и каза:

— Да. Затова два месеца след смъртта на Уилям, който ме остави негова единствена наследница, ме разпитваха още веднъж за смъртта на сина му. Повечето хора все още са убедени, че имам пръст в смъртта и на двамата.

Лулу Ма я погали нежно по рамото.

— Знам, че си невинна, скъпото ми ангелче — каза тя.

— Мислех, че и ти няма да повярваш, Лулу Ма. Ти не ме харесваше, когато се омъжих за Уилям. Мислех, че си му хвърлила око и имах чувството, че съм ти го отнела.

Тридесет и осемгодишната стара мома спря да работи и весело се разсмя.

— Ами, само се притеснявах, защото беше много млада. Мистър Уилям и синът му ми бяха като брат и племенник. Аз отгледах това момче. Беше на десет години, когато майка му почина. Тогава ме взеха на работа да се грижа за детето и за къщата. Видях, че си привързана към мистър Уилям. Той се отнасяше с теб като със своя дъщеря.

Рейчъл разбра какво имаше предвид Лулу Ма и наведе глава, за да крие червенината, плъзнала по лицето й.

— Мистър Уилям се грижеше така добре за теб, както и аз. Ако не бях отишла за три месеца на гости при сестра си, нямаше да позволя да се омъжиш за този Крейг Нюман.

— Не ти си виновна за това, Лулу Ма. Бях млада и много изплашена. Съдията ме измъчваше с обвиненията си, хората говореха ужасни неща за мен. Знаеш защо се омъжих за Уилям и защо бях принудена да напусна собствения си дом — Рейчъл стана още по-мрачна. — Толкова много неща се промениха, след като славата на Шерман изгря в Джорджия. Ако тези политически авантюристи и янките не бяха наложили такива непосилни данъци и сурови закони, можехме да опазим плантацията. Не беше нито честно, нито справедливо, Лулу Ма.

— Не мислете за неща, които не могат да се променят — успокои я икономката.

— Лесно е да се каже, но не е лесно да се направи. Много пъти съм се опитвала да променя живота си, но никога не ми е вървяло. Крейг сякаш беше единственият човек, който ми вярваше и който се опитваше да ме защити. Но явно целта му е била друга и ме изигра.

— Съжалявам, че не бях тогава с вас, за да ви помогна, мис Рейчъл.

— Беше ми болно и обидно, когато мислех, че не искаш да отговориш на писмата ми. Бях сама и много се страхувах. Когато най-накрая се върна да работиш при мен, бях толкова щастлива.

— И аз. Мистър Нюман беше лош човек. Той не искаше да работя за теб.

— Съжалявам, че Крейг те изпъди, Лулу Ма, но не можех да му попреча. Беше вбесен, когато разбра, че губернаторът Смит отмени държавните облигации. От това той загуби почти всичките ми пари, наследени от Уилям. Направи го, за да ме накаже.

— И двете бяхме толкова нещастни, когато ме изгони — каза Лулу Ма с горчивина. — Нямаше никаква причина да го направи. Добре си вършех работата в неговата къща. Дори не нае друг на мое място. Не е справедливо, нито пък трябва една дама сама да чисти, готви и пере. Да ми прости Господ, но аз се радвах, когато се освободи от него. Лошите хора не заслужават да живеят и да причиняват страдания на другите.

— Крейг наистина беше лош човек, Лулу Ма, но аз не желаех смъртта му — опита се да я опровергае Рейчъл. — Знаеш какъв ставаше, когато беше ядосан или нещата му не вървяха. Ти ме посети точно в деня, когато той умря и видя в какво ужасно настроение беше.

— И брат му не беше по-добра стока. Да ти заграби всички пари и да те остави без пукнат грош. Законът трябваше да преследва него, а не теб — развълнуваната жена тръшна на леглото дрехите, които държеше, толкова силно, че събори една купчина с току-що приготвени рокли. Намръщи се и се захвана да оправи бъркотията, която сама бе създала. — Извинявайте, мис Рейчъл, но това ме разстройва. Знаете, че работих за онези Терълови. Господи, трудно можеше да им угоди човек на тях! Това беше най-лошата година в моя живот. Не можех да работя за вас, защото вие едва свързвахте двата края. Горкото ми момиче. А аз имах нужда от храна и легло.

— Но ти ми даде достатъчно пари — толкова, колкото можеше да отделиш — отбеляза Рейчъл. — И идваше да се грижиш за мен винаги, когато имаше възможност, докато се възстановявах след аборта. Не знам какво щеше да стане с мен, ако не беше твоята доброта и преданост.

— Хората бяха несправедливо жестоки с теб. Ти никому не бе сторила зло. Те забравят християнския си дълг и съдят жестоко ближните си. Толкова ужасно беше, когато разни негодяи ви предлагаха тайно да спите с тях, а пък жени, които изобщо не ви познаваха, ви спираха на улицата и хвърляха жестоки думи в лицето ви. Зли и ревниви вещици.

— Исках да стъпя на краката си — съгласи се Рейчъл, — но хората просто не ме оставяха на спокойствие, за да направя това. Но какво може да се очаква от хора, които приеха този вандал Шерман в домовете си и които му поднесоха любимия си град на сребърен поднос? Едва ли правеха това от желание да спасят Савана от участта на Атланта и останалите градове, които проклетите янки сриваха със земята, опожаряваха и плячкосваха.

— Животът ви стана друг, когато се омъжихте за мистър Филип — спомни си Лулу Ма. — Но ето че отново сме изправени пред затруднение. Сякаш съдбата ви преследва, мис Рейчъл. Както сянката човека.

— Знам, Лулу Ма, и сякаш никога няма да се освободя от тази сянка. Филип беше един благоприятен шанс всичко да се промени. Надявах се, че с времето, когато видят колко сме щастливи и колко сигурен се чувства той, ще мога да забравя миналото. Или то просто нямаше да има значение за мен. А сега той е мъртъв. Беше се напил така, както Крейг се бе напил в последния ден от живота си. Едно и също нещо се повтаря и това страшно ме плаши.

Лулу Ма остави работата си и погледна младата жена.

— Отношенията ви с мистър Филип бяха по-скоро на добри приятели, отколкото на съпруг и съпруга. Бяхте ли истински щастлива и обичахте ли го с цялото си сърце, мис Рейчъл?

Рейчъл се замисли дали икономката наистина я бе опознала или беше необикновено проницателна.

— Щастлива? Ако трябва да бъда честна, Лулу Ма, не съм сигурна дали въобще зная какво е това истинско щастие. Още повече, след като семейството и дома ми бяха отнети след войната. Ние нито одобрявахме, нито печелехме от робството. И въпреки това баща ми и братята ми са мъртви. Загубих всички. — Това беше действителността, съсипала живота й. — Не мразя всички янки — пророни Рейчъл. — Много от тях дойдоха на юг с благородни намерения. Но това не бе достатъчно да забравим как сме живели, нито да започнем да живеем като тях от определен ден нататък. — Но в този момент Рейчъл не искаше да мисли за нерешените проблеми на Юга. Имаше пред себе си дилема, която беше по-близка до ума и сърцето й.

— Какво бих могла да направя, ако дойдат да ме арестуват? — попита тя натъжено Лулу Ма.

— Няма да позволя и косъм да падне от главата ви.

— Благодаря ти, Лулу Ма — каза тя, но знаеше, че тази добра жена не може да направи нищо, за да промени съдбата й.

Продължиха да приготвят мълчаливо багажа. Вече привършваха. Рейчъл забеляза, че горчивината, която бе видяла върху лицето на икономката си и бе усетила в гласа й, е изчезнала. Помоли се и тя да успее да преодолее мъката си, защото силите й трябваха, за да се справи с предстоящите неприятности. Някой беше стрелял днес по нея, но от утре тя щеше да бъде далеч от този злодей. Всичко, което можеше да направи, беше да стои и да чака някакво съобщение, от което да разбере кой или какво стои зад заплахата от днешния следобед. Ако го изпратеха до Филип, тя щеше да бъде тази, която ще го получи и прочете. Ако Филип бе наистина убит и имаше опасност и за нейния живот, тя нямаше да предприема нищо рисковано, което да даде отново възможност на противника й да действа. Не можеше да съобщи за изстрела в полицията. Това можеше да доведе властите в „Мос Хейвън“, за да я разпитват. Щеше да посъветва Лулу Ма и Бърк да бъдат бдителни, докато тя отсъства. Но нямаше да им каже защо. Съвсем скоро щеше да има възможност да опознае отблизо Даниел Слейд.

На следващата сутрин Лулу Ма наблюдаваше отдалечаващата се карета с Рейчъл и Бърк. Тя поклати глава и се намръщи.

— Решила сте да направите нещо, мис Рейчъл, и трябваше да ми се доверите — измърмори тя на себе си. — Познавам ви по-добре, отколкото вие сама се познавате. Винаги избирате най-неподходящия човек, за който да се омъжите. Вие сте същата като мен и не ви трябва никакъв мъж, който да се меси в живота и постъпките ви. Повечето мъже нищо не заслужават. Само ни използват и когато вече не им трябваме, ни захвърлят. Не трябва никога повече да позволявате на мъж да ви нарани така, както това стори онова животно Нюман. Виждах синините по тялото ви й всичко останало. Никой мъж не заслужаваше повече от него да умре.

В хотелската стая капитан Даниел Слейд Маккандлис даваше последните си нареждания на Люк Конър.

— Разузнай колкото можеш повече — каза той на своя първи помощник, — но недей да привличаш внимание върху себе си, нито върху мен. Не знам колко време ще отсъствам. Не напускай хотела. Ще ти телеграфирам, за да те държа в течение.

За Дан Люк беше човек, способен винаги да подхвърли някоя шега или да избухне в смях. Беше закачлив, притежаваше някакъв първичен момчешки чар и имаше добри обноски, което много допадаше на Дан. Разбираха се чудесно и от четири години бяха най-добри приятели.

— Внимавай, Дан! — предупреди го Люк. — Ако е вярно всичко, което се говори за снаха ти, тя съвсем не е безопасна.

Дан забеляза тревогата в думите на приятеля си.

— Знам. Разбрах каква е всъщност. Чух с ушите си какво каза на гроба на Филип. Всички мои приказки я притесняват и изнервят. Явно няма доверие в съдружниците на Филип, но все още не може да реши дали да има доверие в мен или не.

— Мислиш, че не е разбрала кой си? — попита тъмнокосият мъж. — Ти си се представил с бащиното си име, нали? Но може и да те е разпознала.

— Нямаше да реагира така, ако името й бе познато.

— Ако е добра актриса, това съвсем не би я затруднило. А никоя жена не е по-добра актриса от една неразобличена убийца.

Дан се замисли върху това.

— Мисля, че Филип не й е говорил за мен. Той дори не знаеше, че съм се отказал от фамилното си име, след като напуснах нашия дом.

Дан замълча за миг и добави:

— Филип й е казал, че няма живи роднини. Най-вероятно е никога да не е разговарял с нея за това.

— Тогава защо те кани да я придружиш? Че ти за нея си чужд човек.

— Явно се надява да разбере дали не съм замесен в играта. Не зная как Филип е попаднал в капан. Казах ти, че в писмото му пише, че се нуждае от спешна помощ. Не е споделил нищо с Рейчъл, за да не си навлече допълнителни неприятности. Това засилва подозренията ми. Сигурно го е въвлякла в някоя необмислена сделка и нещо е станало с парите. Вчера видях как тя ги търсеше навсякъде. Все още не са в нея и това я плаши. Филип ги е скрил й застраховал, но е умрял, без да й каже къде се намират. След това е предупредил Рейчъл, че тя ще носи отговорността за тези пари. Не схващам защо е направил това, Люк.

— Филип не е споделил с нея за сделката и парите, докато не е разбрал, че е отровен — размишляваше Люк, — след това сигурно е решил да си отмъсти, като я остави за изкупителна жертва на враговете си. Тя е имала две възможности. Или да намери парите и да ги върне, или да разкрие тайните си кроежи. Ако тя знае или подозира кой си, приятелю, сигурно си мисли, че ти знаеш къде са парите. Затова прави всичко възможно да те очарова. Иска да изкопчи от теб тази информация. Защо иначе една вдовица, която е загубила съпруга си едва вчера, и при това го е обичала, ще хлътне толкова бързо по друг?

— Не мисля, че точно това имаше предвид, като ме покани да я придружа. Щом Филип се е оженил за нея въпреки репутацията, която е имала, значи й е вярвал и обичал. Но аз се съмнявам, че тя е обичала брат ми или който и да е от предишните й съпрузи. Освен това Рейчъл не полага чак такива големи усилия, за да ми хареса, Люк. Макар че й направих впечатление, признавам това.

— Ако го направи тук, рискува да предизвика нови клюки и подозрения. Изчакай да заминете и ще видиш как ще се държи.

Дан не искаше да мисли за подобна възможност.

— Това никога нямаше да се случи, ако тя знаеше, че Филип има брат, който може да тръгне по дирите й. И всичко това заради оня проклет кораб, с който трябваше да отплаваме през седемдесет и първа година. Ако заради разправиите на борда не се бяхме прехвърлили на друг кораб, и ние щяхме да нахраним акулите заедно с целия екипаж. Толкова бързахме, че въобще не остана време да се отпишем от екипажния списък на потъналия кораб. Дори бях забравил тази грешка, докато не получих миналата седмица писмо от Филип. Не съм знаел, че ме смятат за умрял. Филип явно е бил съвсем отчаян и се е молил това да не е истина. Искал е отново да го измъкна от беда. Но да се върнем на оръжейната сделка и липсващите пари. Истинският мотив на Рейчъл се крие в тази загадка. Не мисля, че гони наследство.

— Сигурно, иска да грабне голямата печалба. Но ти ще й попречиш — каза Люк, уверен в способностите на приятеля си. — Ако някой може да отвори устата й за истината с магията на мъжкия чар, това е само капитан Слейд. Никога не си оставял някое красиво лице и хубаво тяло да те подмине.

— Дори и когато легнах с жената, която баща ми обичаше и за която искаше да се ожени, нали? — присмя се на себе си Дан. — По дяволите проклетата кучка и мръсните й интриги.

— Това е нещо друго, Дан. Беше грешка. Всички го знаем.

Болезнени спомени нахлуха в главата на Дан.

— Оставих се онази лисица с огнени коси да ме прикотка в лапите си. Баща ми никога не ми прости това, Люк, и аз не го обвинявам. Откакто съм се родил, ми има зъб. Не можех да не приличам на майка си, нито пък съм виновен, че е умряла при раждането ми. Ако трябваше да бъде обвиняван някой, това беше той. Не е трябвало да допуска да забременее само месец след раждането на Филип. Било е твърде скоро, а тя все още не се е била съвзела. Веднъж му го казах и се скарахме. Мисля, че ме намрази още повече, защото го принудих да застане лице в лице с грозната истина. Постъпих жестоко.

— Всичко е минало, Дан. Не можеш да го промениш. Мислех, че си преодолял тази горчилка, но явно болката от смъртта на Филип отново я изкарва на повърхността. Не я оставяй да те тормози, Дан. Забрави я още сега.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи това, Люк. Само да можех да видя татко и Филип още веднъж. За един-единствен последен път и да се сдобря с тях. Поне съвестта ми щеше да бъде чиста, че съм опитал да оправя нещата. А сега това продължава да ме мъчи и да виси над главата ми като дамоклев меч.

Люк прегърна Дан през раменете и в погледа му пролича цялата му привързаност и всеотдайна обич. Дан с кимване му благодари. Остави този въпрос и се върна на темата от началото на разговора им.

— Рейчъл нямаше да крие смъртта на брат ми, ако целта й беше само да вземе парите му. Съдружниците му никога няма да я оставят да изтегли такава голяма сума от компанията, без да чуят преди това Филип. Парите не могат да бъдат единственият й мотив за убийство. Освен това, лесно може да се докаже дали Филип е починал от естествена смърт.

— Сигурно не е толкова лесно — възрази Люк, — или поне тя мисли така. Ако този път е невинна, сигурно се страхува, че ще я арестуват и осъдят несправедливо. Това ще бъде истинска ирония на съдбата.

— Ако очарователната ми снаха е невинна, приятелю, правосъдието нямаше да проявява такъв интерес към нея. Нито те, нито пък аз й вярвам.

— Но ако тя действително се страхува и търси някакви пари, за да избяга, защо тогава не е взела парите, които си видял в сейфа? Както каза, тя е търсела нещо определено, нещо изключително важно.

Дан взе чантата си и се приготви да тръгва.

— Добре, но щом не е търсела тези пари, тогава какво е търсела?

— Някакви доказателства, които са против нея, които е трябвало да унищожи, може би.

— Или нещо, което да хвърли светлина върху тази сделка — правеше предположения Люк.

— Може да е и едното, и другото, Люк. Скоро ще разбера всичко.

— Ако ти хвърли око, Дан, защитавай се. Ще се постарая да науча нещо за семейството и за прислугата й. И за този граф Старджър, за когото спомена.

— Приготвил съм няколко номера за нашата красавица.

Рейчъл си купи билет от централната гара. През това време Бърк струпа багажа й на платформата, откъдето носачът щеше да го натовари на влака.

— За нищо не се тревожете, докато ви няма. Двамата с Лулу Ма ще се погрижим за всичко. Можете да разчитате на нас.

— Знам, Бърк. Благодаря ви.

— Мистър Филип щеше да се гордее с вас, мисис Рейчъл. Ще се оправите с всичко много добре. Старият Бърк няма да разреши никой да ви стори нещо лошо.

Рейчъл се усмихна и го прегърна. Въобще не я беше грижа какво мислеха южняците за приятелските чувства на една бяла жена към чернокож.

— Довиждане, мисис Рейчъл. Пазете се.

Тя не видя Дан на перона, нито във вагона, за който беше билетът й. Седна и зачака.

— Добро утро, мисис Маккандлис — каза познатият глас зад гърба й. — Може ли да седна при вас, тъй като сме единствените пътници в този вагон.

Вдовицата се усмихна сдържано и направи първия хитър ход, за да подразни смеещия се мъж.

— Тъй като няма да има свидетели на лудорията ни, моля седнете.

Рейчъл придърпа полата си и направи място за краката на Дан. Беше облечена семпло — с официална, малко по-дълга рокля, която се влачеше отзад. Кафеникавозелената рокля подчертаваше цвета на очите й. Беше боядисана със специална боя, която Филип бе приготвил лично за нея.

— Изглеждате прекрасна тази сутрин — забеляза той, докато се настаняваше на мястото до нея и на свой ред пускаше в ход хитрините си.

— И вие изглеждате добре, капитан… Дан.

— Това е много мило от ваша страна, Рейчъл — отвърна той с плътен глас като леко провлече думите.

Да. Той беше мъж, който се забелязваше от пръв поглед. Костюмът му беше от скъп плат, ушит по поръчка, който подчертаваше мъжествената му фигура. Тъмносиньо сако, раиран панталон в синьо и кафяво и изискана вратовръзка с игла. Отдолу имаше кафява жилетка, а под нея — жълто-кафява риза. Личеше, че се чувства удобно с тези дрехи. Изглеждаше много елегантен тази сутрин и беше в добро настроение. Въпреки това на Рейчъл й се искаше той да престане да се усмихва и влажните му очи да не са толкова искрящи. Този мъж беше твърде привлекателен и опасен както за себе си, така и за нея. Само като го погледнеше, дъхът й секваше, без той да полага някакви усилия да я очарова. Губеше контрол над себе си и трудно можеше да се съсредоточи, за да измъкне от него някаква тайна.

Откъм покрития перон долетя силно изсвирване — сигнал, че влакът потегля. Чуха съскането на парата и задвижването на вагона. Усетиха силното тракане на релсите. Влакът не повиши скорост, преди да напуснат покрайнините на града. След това се отправи на северозапад, като се поклащаше в ритъма на монотонната песен на колелата.

Рейчъл погледна през прозореца и подхвана една безопасна тема:

— Чух, че на север имало ужасна железничарска стачка. Във вестниците пишат, че условията на работа били толкова непосилни, че хората напускали и отказвали да се върнат, докато не направят някакви промени. Съобщават за най-различни престъпления, които според тях са извършени от някаква банда, наречена „Моли Магуайърс“. Надявам се да не са стигнали до тук. Голяма част от зърното в района и стоките пристигат в Савана с влак и от тук ги товарят на кораби до другите пристанища. И обратното, каквото пристигне тук, го изпращат във вътрешността по влака. Разбира се, ако стоките пристигнат с каруци до Огаста, от там могат да ги товарят на параходи или шлепове надолу по реката.

— Изглежда обръщате особено внимание на всичко, което е свързано с работата. Това е впечатляващо, Рейчъл.

— Филип ме обучи добре. Объркването от седемдесет и трета година и депресията научиха хората, че трябва да следят за признаците на приближаващата се опасност и да предотвратяват неприятностите, преди да ги сполетят. Баща ми също беше умен като Филип.

— Означава ли това, че той е починал? О, Боже, разбира се, че е. Иначе нямаше да работите, за да се издържате. Съжалявам, Рейчъл.

— Той и големият ми брат загинаха във войната. Имахме красива плантация между Савана и Огаста. Наричаше се „Уайт Клауд“[1]. Отглеждахме памук, от там идва и името. Когато памукът станеше готов за бране, полята напомняха огромен облак, покрил сякаш цялата земя.

Точно от това имаше нужда той — от повече информация за нея самата.

— Загубихте ли плантацията през войната? Опожариха ли я или я разграбиха?

— Не, тогава имахме късмет — сподели тя с горчивина. — Но не можахме да издържим на данъците и таксите след войната.

— И какво стана с дома ви? Къде са останалите от семейството ви?

— Един от братята ми се удави малко след войната. Останалите… Но ако нямате нищо против, не искам да говоря повече за това. Железопътната линия не минава край плантацията. Тя е на запад от пътя ни.

Дан знаеше, че това са следите към мрачното й минало. Когато се върне, щеше да тръгне по тях, ако Люк дотогава не бе намерил отговора. Очите й потъмняха при спомена за лошите времена. Гласът и лицето й издаваха вътрешното й напрежение. Изглежда не е толкова коравосърдечна, помисли Дан. Въпреки подозренията и предпазливостта му, душевните й терзания жегнаха сърцето му. Престори се, че гледа през прозореца, за да й даде време да се овладее. А всъщност продължи да наблюдава отражението на лицето и златистокафявите й очи, в които бушуваха силни и противоречиви страсти.

Известно време и двамата съзерцаваха пояса от борове и кедрови дървета, който сякаш нямаше край. От време на време се мяркаха плантации и ферми, виждаха се и работници по полята. По ливадите пасяха пръснати добитък и коне. Минаха покрай група момчета и момичета, които махаха с ръце и поздравяваха хората от влака. Той забеляза как тя се усмихна с копнеж, докато гледаше децата.

Кръчмарят бе споменал, че е имала три брака, но от тях не се бе сдобила с деца, а само с по едно голямо наследство. Дан се опита да си представи Филип и това прелестно същество като семейна двойка, но не успя.

— С Филип нямате дете. Срамота. Разбрах по лицето ви, че обичате децата.

— Не забравяйте, че сме женени само от осем месеца.

— Значи и двамата искате да имате дете някой ден?

— Да, ако можем. Някои бракове… Вижте, не е ли прекрасно? — смени тя темата. — Всичко се е раззеленило и кипи от живот. Обичам този сезон. Сигурно сте пропуснали много пролети в морето.

Накарай я да се отпусне, стари приятелю. Нека да си мисли, че тя изучава.

— Един свят в синьо носи мир и радост, Рейчъл. Обичам морето. Роден съм за моряк. „Мери Уинд“ е моят дом и моето семейство. Никога не ме е предал. Той е сигурен, бърз и красив. Кораб с три мачти, няколко мили такелаж и платна, с които може да се обвие цяла къща. Той е най-красивият ветроход в света — издължен и строен, изострен откъм носа и гладки мачти. Не съм виждал по-вълнуваща гледка от кораб, който цепи вълните в бушуващо море и кърмата му се облива в кипяща бяла пяна. Не се разтърсва от вибрации и не се блъска във вълните като другите кораби. Изкачва се меко по гребена и гали водата като силна ръка. Шумът на надутите от вятъра платна напомня ритмичните удари на сърце. Да, той е моят дом, моето семейство и моята любов.

— Доколкото разбирам, не сте женен?

— Само за морето. За мен то е една предизвикателна, пълна с изненади, очарователна съпруга — готова на всичко, за да си върне обичта и предаността, ако я изоставиш. Но може да ти вземе живота, ако не я покориш.

Рейчъл не искаше да се отпуска и за миг в негово присъствие.

— Никога не съм била на ветроходен кораб. Само веднъж пътувах с огромен параход. Звучи толкова вълнуващо.

Погледите им се срещнаха.

— Така е. Усещаш как кръвта кипи във вените ти. Може някой ден да ви взема на кораба.

— Това би било чудес… — Рейчъл спря насред дума и се овладя, потискайки опасното чувство, което той събуждаше в нея. — Сигурна съм, че и двамата с Филип ще се радваме да направим едно пътешествие с вашия… кораб — дом — засмя се тя.

Влакът спря за кратко в няколко градчета с малки гари. Намаляваше и увеличаваше скоростта всеки път при приближаване и отпътуване от гарата. Парата съскаше като разярена змия и се отправяше към небето в облаци бяла мъгла. Влакът продължи своя път в неизменното монотонно потракване на релсите и ритмичното полюшване на вагоните. На междинните гари не се качиха никакви пътници в техния вагон. Двамата пътуваха необезпокоявани, седнали един до друг. Раменете им се докосваха, а от време на време, когато влакът завиваше, коленете им се допираха.

— Не знам защо не мога да си представя Филип Маккандлис като плантатор — каза Дан.

Остави го да си мисли, че той те изучава, Рейчъл.

— Той не е. В „Мос Хейвън“ имаме изполичари. Плантацията е разделена на големи участъци, в които живеят и работят други семейства. Плащат ни с половината от реколтата — предимно памук и индиго. Ние сме собственици на земята, къщите, добитъка и инвентара. Ние осигуряваме семена и всичко необходимо. Филип продава продукцията на посредници в града и разделя печалбата на две. Само четирима души са на постоянна работа при нас. Икономката ни, Лулу Ма, управителят Бърк Уелс и двама общи работници. Бърк се грижи за имението и за нуждите на изполичарите. Имаме малко домашни животни и отглеждаме зеленчуци за нас. Така спестяваме много време за работа и излишни усложнения. Ако реколтата се окаже лоша някоя година, ние сме осигурени от другите предприятия. Но досега това не се е случвало.

— Персоналът ви е много предан. Вашата икономка ме изгледа почти разярено, когато ви обезпокоих онзи ден. Като че ли се държи доста свойски с вас, нали? — той се засмя.

— Винаги се е държала така. И никога не ми е причинила зло.

Влакът спря за кратка почивка в Тенил. Пътниците можеха да слязат, да се разтъпчат, или ако желаят — да си купят закуска. Дан отиде да вземе нещо за хапване. Върна се с пушено пиле, още топли бисквити, няколко парчета сирене и отворена бутилка вино, увити в кърпа.

Разгъна още една салфетка и я постла върху скута й. С друга покри и своите колене. Предложи й да си избере от храната. Рейчъл си взе от всичко по малко и му благодари. Дан измъкна две чаши от джобовете си. Напълни едната с вино и я подаде на Рейчъл. След това напълни и своята.

— Сигурно похарчихте доста за този пир?

— Заслужили сме да си угаждаме днес, нали? — пошегува се той.

— Да, и е много забавно.

Как успяваше да я накара да се отпусне и да се чувства щастлива, а в същото време да е неспокойна и да усеща нервите си опънати.

— Харесва ли ви Савана, Рейчъл? Имате ли намерение да останете да живеете с Филип там завинаги? — Дан отхапа от кълката на пилето в очакване на отговора.

— Красив град е. Филип никога не е споменавал за евентуално преместване. Изглеждаше щастлив след напускането на Чарлстон. Защо питате?

— Не съм предполагал, че може да изостави Чарлстон. Там му харесваше. В Савана е по-близо до предприятията си. Защо е слял корабната си компания с тази на Милтън Болдуин?

Тя сдъвка хапката, преглътна й след това отговори:

— В Савана вече имаше няколко корабни компании. А техните бяха малки, за да издържат на конкуренцията. Освен това мисля, че Филип искаше да има някой, на който да разчита, когато той е в Атина или в Огаста.

— Как се е заел с бизнеса с оръжия? Това е много странен избор за деликатен човек като Филип, който никога не е имал наклонности на ловец или боец.

— Не знам. Мисля, че винаги е имал дялово участие в този бизнес. Не го ли е наследил от семейството си? — попита тя Дан. Слушай внимателно, Рейчъл.

— Не. Маккандлис никога не са имали нещо общо с оръжия.

— Тогава, и аз не мога да отговоря. Никога не ми е идвало на ум да го попитам за това.

— Много време ли отделя за тези сделки?

— По няколко дни на всеки пет-шест седмици. Изглеждаше доволен от начина, по който Джордж Ледърс и Харисън Клементс ръководят компаниите. Затова се изненадах, че е преговарял лично с вас.

— Може би защото сме стари приятели — Дан беше затруднен. Щом като Рейчъл беше добра актриса и ловка убийца, защо тогава толкова често допускаше грешката да говори за Филип в минало време?

Тъкмо свършиха закуската си и кондукторът обяви:

— Всички на влака!

Дан отмести остатъците от храната и салфетките и отново напълни чашите с бистро червено вино. Вдигна тост:

— За нашето забавно и успешно пътуване — след което чукна чашата си в нейната.

— Дано е такова — съгласи се тя и се усмихна. Отпусна се върху удобната седалка. Отпиваше от виното и наблюдаваше пейзажа.

Крайбрежната долина в ниската част на Джорджия беше предимно равнинна. С приближаването към Огаста, теренът започна да се променя. Пред очите им започнаха да се редуват все по-често хълмисти възвишения и плодородни долини. Почвата промени цвета си — от наситено кафява и червеникава пръст на север стана пясъчносива и жълта на юг. Пресякоха потоци, лъкатушещи под тунели от дървета и лозя, и бързи реки, които се виеха по земята като змии. Дивите цветя и храсти бяха разцъфнали, с нова премяна от свежозелени листа. Боровете — някъде високи и стройни, някъде ниски с дебели стволове — бяха натежали от шишарки. На мили покрай железопътната линия се простираше гора от дъбове, кедри, тополи и тук-там кучешки дрян. Полята, засети с памук, тютюн, царевица и зеленчуци, вече зеленееха от покълнали филизи. Влакът минаваше покрай къщи, стопанства, обори, пасища, добитък, работници и черни пътища. Скоро щяха да пристигнат.

Огаста… Ако сравняваха Савана с изискана дама, то Огаста беше като дете — в непрестанно движение, нетърпелива, постоянно развиваща се, непрекъснато променяща се, но винаги вярна на неповторимата си външност и характерни черти.

Филип й беше казал, че е най-важният промишлен град в цяла Джорджия. Че е първият търговски център и един от най-големите градове в щата. Наречен на името на принцеса Огаста, майката на крал Джордж III, градът се бе сгушил сред извивките на река Савана. Тъй като зимите тук бяха кратки и меки, градът се бе превърнал в курорт за северняците и богатите плантатори от Юга. Огаста беше и железопътно кръстовище, пазар на памук и текстилен гигант с огромните си фабрики и заводи.

В началото на града влакът намали скорост. Преминаха през хълмисти възвишения и зелени долчинки. Пред погледа им се редуваха обширни участъци ръждивочервена пръст и гъсти борови гори. И от двете страни на железопътната линия бяха построени фабрики, някои от които даже пететажни. С високите си комини те представляваха внушителна гледка. На два пъти влакът пресече мрежата от канали, чиято вода осигуряваше енергията за компаниите в града.

Пристигнаха навреме на „Юниън Стейшън“ — голям комплекс от сгради, разположен на няколко улици. Влакът спря на голяма гара с дървен перон и широки прозорци.

Рейчъл се запита дали Дан бе усетил вълнението й при допира с него, когато й помагаше да слезе от влака. Вълнуваше я и трудната задача, която с пристигането им в Огаста вече се изправи непосредствено пред нея.

— Ще извикам носач, за да свали от влака багажа ни и да го занесе до входа. Изчакайте ме там.

— Аз пък ще наема карета и ще ви чакам.

Рейчъл излезе от гарата и се огледа. Наоколо чакаха много обществени и частни карети. Срещна погледа на един кочияш и му махна да се приближи. Той дръпна поводите, спря екипажа и скочи до нея.

— Спътникът ми ще се погрижи за багажа — осведоми го тя. — Ще отседнем в хотел „Плантерс“ на „Броуд Стрийт“.

Дан пристигна и носачът натовари багажа. Дан му даде бакшиш, благодари, помогна на Рейчъл да се качи на каретата и зае място зад нея. Когато се настаниха, кочияшът цъкна с език, дръпна поводите и подкара конете.

Каретата мина по „Кемпбел Стрийт“. Когато наближиха „Грийн Стрийт“, Рейчъл посочи към някаква сграда, която се виждаше през една улица и каза: — Погледнете, Дан — кочияшът спря за малко, за да имат възможност да разгледат по-добре посочената от Рейчъл постройка.

— Джордж живее наблизо. От него знам, че това е „Биг Стийв“. Бият камбаната при пожар и други бедствия. Кулата е висока пет етажа, а камбаната под купола тежи шест хиляди паунда. Сигурно усещането да се изкачиш по всичките стъпала на витата стълба и от върха да погледнеш града е невероятно.

— За вас сигурно ще бъде колкото вълнуващо, толкова и страшно — отвърна той. Дан се бе катерил по много по-високи мачти от тази кула и на няколко пъти дори се бе олюлявал на върха им в бурно време. Това винаги го изпълваше с усещането за сила, а при вида на стабилния кораб и развълнуваното море долу, го обземаше шеметно опиянение.

— Докато сме тук, трябва да разгледаме забележителностите на града.

— Това би било чудесно — съгласи се той, но в душата му се надигна раздразнение срещу нейното жизнерадостно поведение, защото знаеше, че е вдовица само от няколко дни.

Каретата потегли отново към хотела. Улиците бяха широки. Някои от тях бяха павирани, с обли камъни, други с белгийски плочи. Много улици бяха разделени на две алеи, по средата с красиви градини. Цъфтежът на азалиите бе в разгара си. По тротоарите растяха дървета — див рожков, борове, магнолии, кучешки дрян и всякакви други декоративни видове. Видяха красиви къщи във викториански, класически, гръцки и григориански стил. На места сводовете на порталите бяха обвити с глицинии, чиито красиви гроздовидни цветове пазеха сянка.

Стигнаха „Броуд Стрийт“[2] и кочияшът спря конете, за да се освободи място в задръстването от каруци, карети, ездачи и пешеходци. Наименованието на улицата беше много, удачно — тя бе толкова широка, че побираше двадесет каруци, наредени една до друга. Двуетажни и триетажни тухлени и дървени постройки се редяха плътно една до друга от двете страни на улицата. Някои бяха с надстройки, в които собствениците живееха направо над работните помещения. По протежение на едната страна се издигаха телеграфни стълбове, а уличните лампи бяха наредени и от двете страни. Почти две преки назад и шест преки напред се разполагаха градските пазари, единият от които с голям купол по средата. Под купола имаше часовник. Показваше пет часа без десет минути.

Когато стана възможно, кочияшът прекара каретата през релсите на тегления от коне градски тролей и изви на ляво. Стигнаха до ъгъла на „Макалтън Стрийт“, където се намираше хотел „Плантерс“.

Дан усети близостта на река Савана, която минаваше през две улици от хотела.

— Мисля, че този хотел е подходящ за вас, Дан.

— Изглежда внушителен — каза той.

Сградата заемаше половината от улицата между двете пресечки.

Рейчъл погледна към огромната постройка. В предната част на хотела, на нивото на улицата, имаше широка веранда. Гостите можеха да почиват сред спокойната обстановка на една тераса над верандата. Част от нея беше покрита, за да пази от слънце и дъжд по време на горещини и валежи.

— Трябва да вземем стаи на третия етаж. Така ще сме далеч от досадните бъбривци, които стоят на терасата до късно през нощта.

Дан плати на кочияша, който разтовари багажа, пренесе го в хотела и се върна. Мъжът разтегли уста в широка усмивка при вида на големия бакшиш и потегли.

— Не трябва да плащате всичко вие, Дан. Аз разполагам със собствени средства.

— Не съм платил кой знае колко, няма да се разоря — пошегува се той. След това леко я подхвана за лакътя и я поведе към рецепцията.

— Две от най-хубавите стаи, за предпочитане на последния етаж и да бъдат една до друга, моля.

Докато мъжът на рецепцията търсеше подходящи стаи в книгата, Рейчъл огледа фоайето. Стените бяха изцяло облицовани с лакирано дъбово дърво. Със същата ламперия бяха и носещите колони, в съседство, с които бяха разположени уединени сепарета за срещи с приятели, за делови контакти или за чужденци, които трябваше да бъдат да бъдат посрещнати с подобаващо на Юга великолепие и гостоприемство.

— Триста и единадесет и триста и дванадесет са свободни, господине. Цената е десет долара на ден, като включва и закуска. Имаме най-добрия ресторант в града, с разумни цени и изискана кухня. За колко време ще отседнете?

Дан погледна към Рейчъл, очаквайки отговора й.

— За една седмица, моля. Заминаваме в понеделник, пети април — тя проследи чиновника, докато изписваше датите, без да погледне спътника си.

Дан се изненада от отговора й. Не беше необходима цяла седмица, за да се свърши някаква малка работа в компанията. Скоро обаче щеше да разбере мотивите й. Защото нямаше намерение да я изпуска от очи, освен докато спи и си прави тоалета. Или ако тя реши, че той е нейната идеална жертва номер четири — нито за миг. При тези обстоятелства това в никакъв случай нямаше да бъде предателство спрямо брат му. Предполагаше, че докато тя не намери безопасен начин, за да оповести за смъртта на съпруга си, няма да започне да преследва нито него, нито който и да било друг. Но беше толкова самоуверена и дръзка, че нищо не би могло да й попречи да направи това, което иска. Проявяваше явен интерес към него, но зад това можеше да се крие друга причина.

— Пиколото ще ви заведе до стаите и ще донесе багажа ви. Надявам се да останете доволни от престоя си при нас. Ако имате нужда от него, обърнете се към мен.

Рейчъл отговори най-любезно:

— Благодаря ви, господине. Сигурна съм, че ще прекараме чудесно във вашия град. Да тръгваме, братовчеде Дан. Нека се настаним и да отидем на вечеря. Страшно съм гладна.

Тя тръгна с пиколото. Дан я последва. Докато вървеше, бедрата й се полюляваха и полите на роклята й шумоляха. Той забеляза колко черна изглеждаше косата й на фона на дрехата с цвят на узряла маслина. Тази жена го поразяваше и смущаваше душата му. Тя се държеше така, сякаш наистина е на почивка и няма абсолютно никакви грижи на този свят.

Стигнаха до стаите и изчакаха пиколото да раздели и внесе багажа. Когато русокосият младеж свърши работата си, Рейчъл и Дан му платиха, той кимна с благодарност и се отдалечи.

— Ще бъда готова след час, капитан Слейд. Само да разопаковам багажа и малко да се освежа.

— Точно в шест и половина ще почукам на вратата. Леката руменина по страните на Рейчъл, не убягна на Дан. Той се замисли дали бутилката с вино, която си поделиха във вагона, не бе причината за това, а също и за веселото й настроение.

Рейчъл заключи вратата на стаята и отиде до леглото. Куфарите й бяха подредени до него. Тя разхлаби каишите и разопакова багажа. Огледа се в овалното огледало и се изненада от зачервените си бузи. Даниел Слейд знаеше, че тя е една щастлива жена, омъжена за стар негов приятел. Трябваше да внимава как се държи пред него, защото иначе би могъл да се усъмни в нейната целомъдреност и морал.

Скъпи Филип… — говореше тя мислено със своя съпруг. Като твоя съпруга се опитах да те обичам и да те желая като мъж, но не успях. Вярвах, че си разбрал и си приел тази действителност. Но може би не е така и затова ме наказваш с тази опасна загадка. Трябва да намеря отнякъде ключа на този затвор, в който си ме заключил. Ако си ме обичал истински, покажи ми следите, по които да тръгна, за да се освободя.

Рейчъл облече семпла, но красива, синя като цвят на метличина рокля. Беше украсена с дантела в слонова кост и малки панделки. Вдигна дългата си черна коса и си направи изискана прическа. Постави копринено цвете в същия цвят като роклята над ухото си. Тъкмо обуваше чорапите и обувките, когато на вратата се почука. Погледна часовника на тоалетната масичка и се усмихна.

— Много сте точен, братовчеде Дан — поздрави тя капитана на вратата. — Аз съм готова.

— Защо да съм братовчеда Дан? — запита той.

— Така ще ви представям по време на пътуването. За да не си помисли никой нещо лошо за нас.

Докато вървяха по дългия коридор към стълбището, Дан попита:

— Често ли сте идвали с Филип в Огаста?

— Само веднъж. По Коледните празници. Гостувахме два дни на семейството на Джордж и още два на Хари в Атина. Филип считаше деловите си партньори за най-близки приятели на семейството. Както знаете, от собственото му семейство не е останал никой. Мъжете прекарваха времето си в работа и срещи с приятели. Аз оставах в къщата със съответната съпруга. И от двата града не видях почти нищо, така че очаквам с нетърпение да ги разгледам сега. Освен това искам да опозная по-отблизо и партньорите му. В отсъствието на Филип това ще ми се удаде по-добре.

— Думите ви звучат така, сякаш не храните голямо доверие към тях? — провокира я Дан.

— Защо смятате така? Аз ги познавам много бегло.

Дан не можеше да разговаря с нея открито за нещата, които му помагаха да разкрива душевните й състояния. Когато беше спокойна, очите й бяха бистри жълто кафеникави, като течен мед, а когато беше напрегната или преследваше някаква коварна цел, те ставаха зеленикавокафяви. Точно този цвят имаха сега. Освен това, когато искаше да скрие вътрешното си напрежение, тя широко отваряше очи. Той даде съвсем друго обяснение:

— Съдя за това по гласа ви и от факта, че оставате за повече от един-два дни.

— Да не би това да обърква вашите планове?

— Не. На мен самия също ми се полага почивка. От много време съм в морето и скоро пак ще се върна там. Мога да се позабавлявам. В момента, няколко вкусни блюда ще ми се отразят добре — той посочи надолу, към фоайето. — От там трябва да минем за ресторанта.

Посрещнаха ги още на входа и ги настаниха на маса до прозореца. Имаше много посетители. След като направиха поръчката, погледите им се срещнаха над застланата с бяла покривка маса със запалени свещи и ниска кристална ваза с ухаещи цветя. До тях долиташе нежните звуци на цигулка и им помагаше да преодолеят напрегнатото си състояние.

Докато се взираше в красивото му лице със сини очи и усмивка, по-ярка от множеството запалени свещи, Рейчъл разбра, че тази вечер няма да й бъде лесно. Трябваше да се пази от този пленителен мъж въпреки романтичната обстановка.

— Разкажете ми за вашите пътешествия по света. Предполагам, че сте видели много интересни места и сте преживели безброй приключения. Разкажете нещо забавно.

Дан усети, че тя променя посоката на разговора и одобри това. Тази вечер Рейчъл беше толкова очарователна и привличаща, че това не можеше лесно да се пренебрегне. След като им сервираха супата от костенурки, Дан започна да й разказва за някои от своите пътешествия. Вече разказваше трета история, когато им поднесоха вечерята — свинско пушено, задушени домати, фасул и бисквити с мед. Към вечерята имаше кафе и гъсто червено вино. Докато се хранеха Дан продължи разказа си, а тя слушаше, задаваше въпроси или коментираше.

Свещите на масата догаряха, когато сервитьорът им поднесе десерта. Чиниите бяха препълнени с плодове, полети с гъста сметана.

Рейчъл погледна съблазнителния десерт и се засмя:

— Направо преядох. Мисля, че не мога да хапна нито залък повече.

Дан преглътна втората хапка, облиза устни и се опита да я изкуши.

— Струва си усилието, Рейчъл. Толкова е вкусно, сладко и ароматично, че го поглъщаш, без да усетиш. Не можеш да се лишиш от такова удоволствие само заради краткото неудобство след това. Някой неща си струва да бъдат направени, въпреки цената, която се плаща за тях после.

За миг Рейчъл се усъмни, че той не й говори за десерта. Сините му очи сякаш хвърляха искри, които можеха всеки миг да запалят огън и да я изгорят. Идваше й да се наведе и да оближе сладкия сироп от устните му. Или да се отпусне в прегръдката му и да го обсипе с целувки направо тук, пред всички. Рейчъл прибягна до някакъв закъснял прилив на воля, за да откъсне погледа си от властните му очи. Взе от десерта и каза:

— Много е хубав.

Сервитьорът ги попита искат ли още кафе. Дан погледна към Рейчъл, която отказа с поклащане на глава. Заяви, че е преяла и не може да се справи с великолепния десерт и е готова да стават. Дан прехвърли сметката от вечерята към своята за хотела.

— Щом не успях да ви изкуша да изядете десерта си, по-добре да тръгваме. Искате ли да се разходим навън? Улицата е добре осветена и изглежда е безопасна.

— Не, благодаря, Дан. Не тази вечер. Изморена съм от дългия, тежък ден. Ще се срещнем във фоайето в осем сутринта, на закуска. След това ще посетим Джордж Ледърс. Навярно той е уведомен за вашия договор.

— О, да. Първо работата, след това забавленията. Разумен избор, мисис Маккандлис. Тръгваме ли?

Рейчъл отмести салфетката. Дан дръпна назад стола й, после я прехвана през кръста и я поведе към стълбището във фоайето.

Пред вратата на стаята й Дан се усмихна и й пожела лека нощ.

— Лека нощ, Дан. Ще се видим сутринта.

Дан остана пред затворената врата и чу превъртането на ключа. Чу още леко скърцане на дърво. Досети се, че Рейчъл се е облегнала на вратата от вътрешната страна. Зачуди се какво ли си мисли, какви чувства изпитва и какви планове крои в момента. Какво възнамерява да направи, щеше да стане ясно на следващия ден. Той се прибра в стаята си, съседна на нейната.

Рейчъл чу стъпките му, когато се оттегли и се зачуди защо се е забавил. Кой и какъв беше капитан Даниел Слейд? Какво място бе отредила съдбата й за него? Каквото й да беше, той навлезе в живота й още в мига, когато пристигна в „Мос Хейвън“ миналия петък. Злодей или герой е Дан, запита се тя. Имай грижа за утрешния ден, каквото и да донесе той — предупреди се тя сама.

[1] „White Cloud“ (англ.) — „Бял облак“ — Б.пр. ↑

[2] „Broad Street“ (англ.) — „Широка улица“. — Б.пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Закуската премина в лек разговор между Рейчъл и Дан. Сервитьорът се върна, за да вземе празните чинии и напълни чашите им с кафе. Когато гостите на хотела напуснаха масите наоколо и те останаха сами, Рейчъл насочи разговора в по-сериозна посока.

— Когато се срещнем с Джордж тази сутрин, не забравяйте, че ще ви представя за свой братовчед от Чарлстон. Имам намерение да разгледам компанията и да се държа така, сякаш сме на почивка. — Ако Джордж ни предложи някакво забавление, аз ще приема. Това, което той трябва да знае, е, че сме тук на почивка. Ще се опитам да го предразположа и след няколко дена ще поискам да разгледам регистрите на компанията. Надявам се да не откаже.

— Не разбирам, Рейчъл. Щом сте тук по работа, защо да не го кажете?

— Защото задачата ми е тайна, поне засега.

— Нямате ми доверие? Как бих могъл да ви помогна, след като съм в неведение относно това, което се опитвате да направите.

Рейчъл се престори, че мисли върху думите му. Филип не й беше споменавал за Даниел Слейд, но той не й бе говорил много за миналото си. Следователно в това нямаше нищо особено. Трябваше да излезе пред Дан с план, в който явно има отредена роля и за него. Но в същото време нямаше да съобщава мотивите си.

— Вижте, Дан. Ще ви се доверя, защото вие сте верен приятел на Филип. Той има намерение да продаде своя дял от компаниите, но иска да провери по някакъв начин финансовото състояние, без да обезпокоява партньорите си. В корабната агенция аз се грижех за документацията, така че разбирам от тези неща. Филип иска да чуе моето мнение за работата им, след като видя активите и пасивите.

— Той не получава ли сведения за компанията от партньорите си?

— Да, получава. Но иска да се увери в тяхната точност.

— Разбирам. Искате да ги проверите тайно, за да получите ясна представа.

— Никой не трябва да се усъмни в мен, или в това, което правя. Двете компании са независими, но имат общи сделки. Искам да видя дали някой от съдружниците не се държи подозрително и дали не се притеснява, като че ли крие нещо.

Дан забеляза, че очите й отново са станали зеленикави и по-големи от обикновено. Беше ясно, че нежно се усмихва и показва красивите си бели зъби, за да лъже с такава лекота, с каквато и диша.

— Разбирате ли достатъчно от пушки и оръжие, за да можете да направите правилна оценка?

— Да. Чела съм всичките им сведения. Освен това Филип ме научи на всичко, което самият той знаеше. За сравнение разполагаме с данни за цени, модели, размери и списък на материалите, които сме взели от други компании. Изучих диаграмите с оръжията и видовете патрони. Знам достатъчно, за да открия нещо, което не е направено както трябва. Знам как се произвеждат барутът и патроните. Знам как се борави с различни оръжия и кой притежава патента за тях. Филип искаше да бъде сигурен, че ако нещо му се случи, аз ще бъда добре подготвена да заема мястото му. При това, лично аз намирам този бизнес за много вълнуващ — беше опреснила знанията си в неделя вечерта от наличните учебници и статии, за да е спокойна, че всички факти са й ясни.

— Намирате за вълнуващи пистолетите и патроните? — той подразни жената, чиито очи сега бяха станали кехлибарени, цвят, който може би беше верният индикатор за почтеност. Но след като знаеше и много други неща, може би това бе в резултат на осветлението.

— Да. Много се интересувам как се произвеждат, как се задействат. Не е ли същото, както и с вашия кораб? Вие искате да знаете какво става, с всеки инч от него.

Дан се усмихна.

— Точно така, Рейчъл. Така, е и при мен.

— Сигурна съм, че е така. Вие приличате на човек, който иска да знае всичко, което става около него, особено ако това пряко го засяга.

— Вие с Филип смятате ли, че съдружниците му го мамят? Може би затова е искал договорът с мен да мине през него? — Дан се възхити на собствената си съобразителност. Успя с въпрос да засили достоверността на своята версия.

Рейчъл се надяваше присъствието, на братовчеда Дан да оправдае любопитството й относно делата на компанията пред Джордж и Хари.

— Възможно е. Бизнесът и от двете страни носеше добри печалби до средата на седемдесет и трета, когато уведомиха Филип, че има спад. Докладваха, че поръчките са намалели, а цените на материалите и заплатите на специалистите са се повишили. Когато след края на войната нещата се уталожиха, излишното оръжие и амуниции бяха продадени на по-ниски цени. След като нямаше вече сражения, намаля и нуждата от оръжие. Големи компании като „Ремингтън“ и „Уинчестър“ завладяха чуждите пазари. Филип реши, че след като са конфискувани бойните оръжия, хората от Юга ще купуват оръжие за лов и самоотбрана — тя отпи от кафето си, преди да продължи. — Аз мога да преценя дали е закупено по-голямо количество от това, което е вписано в регистрите и за което е платено. Смятам да сравня поръчаните, произведени и продадени количества. А освен това — дали наличното оръжие отговаря на записаните продажби и печалби. В случай, че има рязко несъответствие, то ще проличи веднага. Например, ако са направени големи поръчки за патрони, а са отчетени само няколко продажби и наличното количество е малко, следва, че има някакво несъответствие — незаписаните патрони по някакъв начин са напуснали заводите. Филип не вярва, че поръчките са отказани, или поне не толкова от тях, за колкото му съобщават. Той смята, че се осъществяват тайни сделки. Това не е трудно за партньорите му, тъй като той често отсъства и не може да следи отблизо всичко, което става.

Ако Дан не беше така добре запознат с някои факти, измислиците, които тя му сервира, може би щяха да звучат правдоподобно и убедително.

— Филип явно постъпва правилно, като ви поверява такава задача. Сега разбирам защо спокойно е оставил да се грижите за деловите въпроси и защо ви е изпратил тук с тази нелека задача. Знаят ли партньорите му колко добре сте осведомена?

— Не. Още не — стана й приятно, че Дан оценява нейната начетеност и ловкост. Тя наистина знаеше всичко това и щеше да продължава да играе, че това е нейна задача. — Аз, разбира се, няма да им покажа това. Искам да се чувстват съвсем спокойни и сигурни, за да допуснат грешка. Още една предпазна мярка, Дан. Ако вашата сделка с Филип не е вписана в регистрите, не споменавайте нито пред Джордж, нито пред Хари, че сте имал предварителна уговорка. Може би с тази секретност Филип е искал да провери нещо. Ще им кажем, че сме дошли, за да направим поръчка и така ще разберем дали знаят нещо за нея. Ако не знаят, след като имате спешна нужда от оръжието, а Филип го няма, за да ни помогне, ще впишем поръчката в регистрите със задна дата. Така добре ли е?

— Аз съм с вас. Проблемите с едната или с другата компания могат да попречат на моята поръчка. Изминах дълъг път, за да свърша тази работа, така че не искам в крайна сметка да излезе, че съм хабил напразно време и енергия и съм изпуснал добра печалба.

— Филип също се интересува от печалбата. Ако компаниите не носят големи печалби, той предпочита да се освободи от това финансово бреме. В момента проучва къде би могъл да вложи средства в други области. Така че има сериозен интерес да е наясно с всичко това.

Дан постави чашата си на масата и попита:

— В какъв бизнес възнамерява да инвестира?

— Не знам. Каза, че това ще бъде изненада — Рейчъл изобщо не изпита угризения от непочтения привкус на лъжата си. Нямаше друг избор. Харесваше Дан, искаше да го спечели за съучастник, но не можеше да поеме риска да му се довери.

Дан се направи, че не забелязва пукнатината в скалъпената й история, но тя може би сама забеляза пропуска си, защото предложи едно логично обяснение.

— Филип искаше да пристигне тук и да поиска документацията за проверка. Опасяваше се, че ако всичко се окаже безупречно, ще настрои хората против себе си. Ако постъпеше така, това недвусмислено би показало, че подозира партньорите си. Не беше разумно да действа така. Винаги е приемал сведенията им с доверие, без да се съмнява. Те са тук и ръководят фирмите, така че той не може да бъде в течение на счетоводните операции. Филип всъщност е нещо като безгласен партньор, или по-точно — като акционер. Опитах се да му отворя очите за тези работи. Ето защо държи аз да му представя фактите. Ако съм достатъчно умна и имам късмет, ще намеря в документацията необходимото, за да може той да вземе решение.

Дан си помисли, че е добре да вземе отношение и да обсъдят заедно случая.

— Ако те тайно изпълняват поръчки и не записват в регистрите цялата печалба, това не може да се засече при проверка, нали? Сигурно са намерили начин да прикриват непочтените си действия, нали? Защо трябва да се притесняват и да са изнервени, щом са убедени, че никой няма да разбере за злоупотребите?

— Съвсем човешко е, когато криеш нещо нередно, да се притесняваш, че си допуснал някаква грешка, която може да те издаде. Нещо недообмислено, като например взет под наем товарен вагон в момент, когато няма регистрирани поръчки за транспортиране до пристанището или до гарата. Няма значение колко е интелигентен един престъпник. Той винаги допуска грешка, която впоследствие го разкрива и така го залавят — Рейчъл внимателно наблюдаваше Дан.

— В повечето случаи е точно така — Дан реши да не я разпитва повече, за да не събуди подозренията й. Притесни се от умението й да лъже изкусно и с лекота. И колко бързо усещаше и поправяше пропуските си. Освен тази неизменна грешка да използва минало време, когато говори за Филип. За него беше важно тя да допуска грешки. И то сериозни грешки! Дан си напомни, че трябва да отваря очите си на четири и да бъде винаги в отлична форма. Придвижвай се бавно и внимателно. Остави я да си мисли, че те е очаровала и пленила. Може би разчита ти да я отървеш. Сама може да влезе в капана.

— Готов ли сте? — попита Рейчъл, когато той остави празната чаша на масата.

— Да тръгваме и да заловим първия подлец.

Рейчъл забеляза дяволития му смях и закачливия блясък в сините му очи. Попита го:

— Нали обичате да се изправяте срещу опасности и предизвикателства?

Усмивката му стана още по-широка. Около устните и очите му се очертаха ситни бръчици.

— Да, обичам. Така човек усеща, че е жив. Опасностите те държат нащрек, освен това добре се забавляваш.

Тя следеше внимателно всяко движение на устните и всяка нотка в гласа му.

— Вие с Филип не си приличате в това отношение. Той, както и аз, обича спокойствието и сигурността. Избягва усложненията и резките промени в живота. Аз също.

— Все още ли е така сдържан и кротък? Още ли е почитател на плаването в спокойни води? Надявах се, че преместването в друг град, новите начинания и бракът са го променили.

За миг Рейчъл почувства необходимост да мисли с добро за мъжа, който я бе измъкнал от ужасното затруднение и с когото бе преживяла осем безоблачни и спокойни месеца.

— Не се е променил, откакто го познавам. Той е чувствителен, грижовен и уравновесен. Радва се на живота и обича да се забавлява. Но го прави внимателно и дискретно. Той е един изключително мил и любезен мъж.

Дан я наблюдаваше как се взира в празното пространство, сякаш иска да извика в съзнанието си образа на Филип и спомените за щастливия си живот с него. Изненада се от сантименталния й изблик. Ако човек не я познаваше достатъчно добре, щеше да си помисли, че чистият поглед и нежният глас са породени от най-искрена любов и уважение. Без съмнение, имаше истински талант да лъже. Въпреки всичко, което бе направила и заради което сега бе тук, той нито за миг не забеляза тя да таи някаква горчивина, негодувание или омраза към брат му. Беше вбесен, но положи усилия, за да не издаде чувствата си.

— Филип винаги е бил такъв. Честен и почтен, но сдържан. Винаги се е стремял да избягва проблемите и неприятностите и великодушно прощаваше всяка грешка. Беше боязлив и затворен. Помогнах му да преодолее донякъде тези задръжки и го въвлякох в някои от моите лудории.

Рейчъл помисли за опасната дилема, пред която я беше изправил Филип и за това, че не знаеше почти нищо за живота му преди техния брак. Чак сега разбра колко потаен човек е бил съпругът й. Никога не бе говорил за миналото си под предлог, че обича да живее с настоящето. Мислеше си, че познава и него, и работата му. Но сега й стана ясно, че не е било така. Той е криел и таял дълбоко в себе си истинската си същност. Тя бе видяла само добротата и нежността. Но явно, това е било една външна обвивка, а истинската му същност — потайна и непозната за нея — е сключила незаконната сделка с опасния непознат, от който тя трябваше да се защити сега.

— Учудвам се, че Филип е бил такъв — отговори тя, защото донякъде бе искрено изненадана, и в същото време искаше да предизвика Дан да разкрие и други неща от характера на съпруга й, което щеше да й бъде от полза.

Дан прецени, че ако продължи да говори за Филип, тя също ще участва в разговор и той от своя страна може да научи повече за брат си след раздялата им. Дан искаше да разбере как и защо се бе променил Филип през това време. Доколкото го познаваше, Филип никога не би направил това, за което Рейчъл намекна онази вечер, докато претърсваше къщата. Явно беше, че Филип е бил в затруднение. Писмото му, нейните думи и това пътуване, разкриваха пред Дан един трънлив път, който той бе длъжен да измине, щом търсеше истината и справедливостта. Нямаше съмнение, че тя го проверява, за да види дали той действително познава Филип така добре, както твърди.

— Неговият баща, Стивън Маккандлис — отговори Дан, — имаше тежък характер. Беше трудно човек да се разбере с него и в работата, и в къщи. Може да се каже, че бях буйно и непослушно момче. Маккандлис смяташе, че влияя лошо на сина му. Няколко пъти ме нахока здравата, че съм отклонявал Филип от правия път. Истината е, че аз наистина не желаех Филип да заприлича на баща си един ден. Признавам, че понякога отивах твърде далеч, за да му вдъхна кураж, но правех това от обич. Понякога неговата деликатност и състрадателност не му бяха от полза. Филип стана малко по-решителен, когато започна да работи за баща си и да урежда сделки с други мъже. Трябваха му само амбиция и перспективи — Дан забеляза, че тя го слуша внимателно, с жив интерес. — Не искам да кажа, че е бил слабохарактерен. Не беше в характера му да бъде подозрителен. Не обръщаше никакво внимание на неприятностите. Искаше всички да са добре и да са щастливи. От него можеше да стане прекрасен дипломат. Неговата политика беше мир и любов. Винаги е искал да няма ощетени и недоволни. Никога не застана против мен, въпреки че често правех бели и бях голям инат.

— Той е все така състрадателен и обича да закриля — отбеляза Рейчъл. — Привлече ме със своята деликатност и разбиране. Готов, е да направи всичко, за да защити човека, когото обича.

— Точно това е Филип Маккандлис.

— Баща му студен и зъл човек ли беше?

Дан потисна горчивите спомени, които нахлуха в него с този въпрос.

— Само с Филип и със съпругата си не беше такъв. Филип приличаше в лице на стареца, беше гордостта и щастието на баща си. Но, слава Богу, не наследи и лошия му характер.

— Вие явно не харесвате мистър Маккандлис.

Дан искаше да прекъсне тази болезнена за него тема.

— Никога не съм го познавал достатъчно добре. Ние не се разбирахме и избягвахме да заставаме един срещу друг. Той се страхуваше, че мога да покваря и вкарам в лош път неговия… син. Например, да го примамя към морето — Дан спря навреме, преди да използва точната дума любим син. Внимавай, приятелче.

Последните му думи учудиха Рейчъл.

— Филип изкушавал ли се е някога да стане моряк или капитан на кораб?

— Не. Той не обичаше водата, нито корабите. Страдаше от морска болест.

Дан не й каза, че брат му започна да се страхува от морето, откакто като момчета едва останаха живи след един нещастен инцидент.

— Може би се е страхувал — предположи Рейчъл. — По време на краткото ни пътуване до Ню Орлиънс имаше буря. Той направо изпадна в паника. Преди да се приберем у дома, няколко пъти пита за времето. Беше нервен през цялото време. Но никога не си е признавал, че се страхува. Винаги криеше, ако някой или нещо го притесняваше. Предполагам, че е мислил, че би изглеждало като слабост, ако си признае това.

След неприятния инцидент от тяхното детство и съобщението, че самият той е загинал в морето, Дан прекрасно си обясняваше страховете на Филип и неговата омраза към океана.

— Никой човек не обича да изважда на показ слабостите си, Рейчъл. Всеки от нас си има недостатъци, но ги крие, опитва се да ги превъзмогне и да не им позволи да го ръководят.

И двамата се замислиха каква ли е била причината, която е променила Филип и заради която се е оказал в това опасно положение. Но и двамата не можеха открито да заговорят за това.

Повечето посетители си бяха тръгнали и в ресторанта стана тихо. Сервитьорът дойде и ги попита дали не желаят допълнително кафе. Отговориха, че са приключили със закуската и всеки момент тръгват, но и на двамата не им се искаше да приключат разговора, който считаха за много важен.

Наеха един от трите файтона, които чакаха наредени пред хотел „Плантерс“ да отведат гостите на Огаста в желаната от тях посока. Дан помогна на Рейчъл да се качи в каретата и седна до нея. Тя даде адреса на кочияша и се настани удобно на седалката.

— Казах ли ви, че тази сутрин сте несравнимо красива и свежа? — попита Дан. — Ако не съм го направил, това е истински пропуск от моя страна.

Рейчъл се усмихна и му благодари. Тъмнокосата красавица разтвори слънчобрана, за да пази очите си от яркото слънце. Беше облечена в изискана тъмнозелена официална рокля, която подчертаваше фигурата й. Шапката от гъсто преплетена слама беше украсена с цветя и панделка от същия тъмнозелен плат, с извита периферия, за която Филип беше казал, че привлича вниманието към лицето й. В скута си държеше дамска чантичка от плат. Съпругът й беше помогнал да избере този тоалет — един от любимите й — до най-незначителната подробност.

Файтонът потегли по „Броуд Стрийт“. Копитата на конете отекваха по паважа, а колелата на каретата отскачаха, щом попаднеха в пролука между паветата. Улицата беше оживена — товарни каруци, карети, ездачи и теглен от коне тролей, който си проправяше път по релсите от другата страна на улицата. Минаха покрай няколко фабрики и два-три склада, които се простираха чак до съседната улица. Отминаха западния градски пазар. Зад него се намираше „Ситизънс Файър Къмпъни 8“, където противопожарните съоръжения се държаха винаги в готовност. В помощ на пожарникарите по протежение на цялата улица бяха разположени водни помпи и противопожарни кранове.

Когато стигнаха улица „Маккин“, свиха вляво. Между фабричните постройки тук-таме се забелязваха и жилищни сгради. Кучета се гонеха и лаеха. Птици чирикаха по напъпилите и разцъфтели дървета. Храстите кучешки дрян бяха в премяна с цвят на слонова кост. Прасковите сякаш грееха, окичени с розови цветове. Величествените магнолии нямаха търпение да разтворят големите чашки на цветовете си, а прекрасният див рожков беше обсипан с нежни алени цветчета. Някои дворове направо заслепяваха с багрите си — слънчевожълти нарциси, огненочервени, бледорозови и снежнобели азалии, всички нюанси на розово по цветовете на дюлите, жълтеещи камбанки по пълзящите храсти. Тревата беше свежозелена и мека. Такива бяха и пролетните листа, избуялите плевели и дивият лук. Гледката беше незабравима.

Рейчъл изучаваше Дан, докато той гледаше, в другата посока. Под тъмносиньото му сако се очертаваха широките му рамене. Единствено копчето на кръста беше закопчано, така че отдолу се забелязваше стройното му тяло. Раираните панталони очертаваха дългите му крака. Вдигнатата яка на ризата като че ли въобще не го притесняваше. Нито пък стегнатата около врата му връзка. Беше мъж, който се гордее с външния си вид.

За нейно облекчение той сякаш прие лъжливото й обяснение тази сутрин. Ако не грешеше в преценката си, Дан се държеше и говореше така, като че ли познава Филип много добре и е силно привързан към него. Не беше възможно да си съчинява тяхното общо минало. Сигурно Дан щеше да я намрази и презре, когато разбере, че го е измамила. Но нямаше друг избор, извини се пред себе си тя. Твърде много беше заложено на карта — животът и свободата й. Опита се да потисне мрачните си предчувствия, но това трудно й се удаваше, особено след поредното предизвикателство, изправило се пред нея.

Дан усети, че тя го наблюдава. Вдовицата на Филип разглеждаше града, усмихваше се и бъбреше, създаваше впечатлението, че е спокойна, но не беше. И той знаеше защо.

Спряха на ъгъла на улиците „Мил“ и „Елис“. Пред тях се простираше канала на Огаста и високи сгради с още по-високи комини.

— Тук ли е? — попита кочияшът, след като никой от двамата нито помръдна, нито отрони дума.

Рейчъл погледна към постройката с огромен надпис: „ЗАВОД ЗА ОГНЕСТРЕЛНИ МАТЕРИАЛИ — ОГАСТА“ и отговори:

— Да. Благодаря.

Дан скочи от каретата и подаде ръка на Рейчъл. Тя сгъна слънчобрана. Тя прие помощта му, а той усети вълнението й, докато слизаше от каретата. Беше доволен, че е неспокойна. Това я правеше уязвима, а точно това му беше необходимо, за да постигне целта си.

Файтонът продължи и Рейчъл погледна с очакване Дан. Той разглеждаше сградата — двуетажната централна част, малката едноетажна пристройка вляво и голямото крило вдясно. Беше от дърво, боядисана в зелено с бели первази. Прозорците бяха високи и имаше само един комин. На двете предни врати имаше табели със знаци и червени надписи:

„АБСОЛЮТНО ЗАБРАНЕНО ПУШЕНЕТО В СГРАДАТА“.

— Да се хващаме на работа — предложи той. Рейчъл почука на вратата на кабинета. Никой не отговори. Натисна бравата. Не беше заключено.

— Хайде да влезем — каза тя.

Кабинетът на Джордж беше чист и подреден. В предния десен ъгъл имаше висока закачалка, на която висеше двуредно пардесю и шапка. В левия ъгъл имаше рекламно табло с образци на патроните, които произвежда компанията.

Рейчъл се приближи до широкото дъбово бюро на Джордж. Отгоре имаше вестници от предния ден, кутия с пури и ножче, мастилница и писалка с гравирана поставка — подарък от Филип за миналата Коледа, и две писма. Взе писмата и прочете имената на подателите, но те нищо не й говореха. Кошчето за отпадъци до бюрото беше празно. Не се виждаха никакви дневници или документи, за да надзърне в тях. И по-добре, защото точно в този момент собственикът на кабинета отвори страничната врата, която свързваше кабинета му със съседната сграда и влезе при тях.

Очите на Джордж Ледърс се разшириха от изненада.

— Рейчъл Маккандлис! Толкова се радвам да ви видя — пристъпи напред, подаде ръка и се усмихна.

Рейчъл прие учтивия приятелски жест и отвърна:

— Радвам се да ви видя отново, Джордж. Това е моят братовчед и скъп приятел капитан Даниел Слейд от Чарлстон — тя не забеляза никаква изненада у партньора на Филип, когато му представи Дан. Джордж беше облечен в кафяви жилетка и панталон и бяла риза, чиито ръкави бяха навити.

Джордж Ледърс пристъпи по-близо към втория гост, протегна ръка, усмихна се отново и каза:

— Приятно ми е да се запознаем, капитан Слейд.

— Наричайте ме Дан, моля. И аз се радвам да се запозная с вас, господине. Братовчедката Рейчъл ми разказа хубави неща за вас.

Докато разговаряха вниманието на Рейчъл бе ангажирано от по-възрастния мъж. Косата му почти изцяло бе посивяла, както и мустаците, които скриваха тънката горна устна, но бяха добре поддържани и Джордж наистина имаше изискан вид с тях. Очите под гъстите вежди бяха кафяви, тесни и издължени, но гледаха открито. Имаше широк нос, който подхождаше на квадратното лице, чиято линия беше нарушена само от увисналите от възрастта бузи от двете страни на брадичката. Джордж беше среден на ръст, но не беше набит. Той се огледа и попита:

— А къде е моят партньор? Да не би да съм се разминал с него? Бях в лабораторията в съседната пристройка.

— Не. Филип не е с нас — отговори Рейчъл на петдесет и двегодишния мъж с приятна външност и добри обноски. — Той е за няколко седмици по работа в Балтимор — не забеляза някакво съмнение от негова страна, когато му съобщи тази вест. — Дан ни дойде на гости. Оказа се, че има работа в Атина, и след като Филип отсъстваше, решихме да превърнем това пътуване в една приятна почивка. Дан слиза от дълъг рейс, така че има нужда от малко почивка и забавления. Никога не е бил в Огаста и в Атина, а и аз не успях да ги разгледам, когато бяхме тук миналия път. Ще останем в Огаста до понеделник сутринта.

— Това е прекрасно, Рейчъл. За мен ще бъде удоволствие да ви покажа града. Самият аз имам нужда от малко почивка и забавления.

Рейчъл пусна в ход най-прекрасната си усмивка.

— Това е чудесно, Джордж. Много мило от ваша страна, стига да не пречи на работата ви.

— Седнете, докато говорим — Джордж придърпа своя стол и посочи две места за гостите си. — Ако още нямате план, бих могъл да запълня програмата ви, с изключение на петъка. Тогава имам уговорени срещи, но вечерта мой добър приятел организира голямо празненство в дома си. Сигурен съм, че няма да има нищо против да ви взема с мен. Там ще можете да се запознаете с някои важни особи и приятни хора.

— Звучи прекрасно. Едва ли можем да устоим на подобно изкушение. Нали сте съгласен с мен, Дан?

— Мисля, че е точно това, от което имаме нужда, братовчедке Рейчъл. Благодаря ви, господине.

— Оценяваме вашето гостоприемство и любезност, Джордж.

Той се облегна на стола и се усмихна.

— Отлично. Тази вечер, разбира се, ще ни гостувате с Моли Сю у дома, нали?

— Приемаме с най-голямо удоволствие. Очаквам с нетърпение да се срещна отново с мисис Ледърс. Миналия път ми даде няколко чудесни рецепти. Естествено нашата икономка Лулу Ма не можа да ги приготви така вкусно, както съпругата ви. Но въпреки всичко много ни харесаха. Сега сигурно ще науча някой друг специалитет.

Гордост и любов заблестяха в очите на Джордж.

— Сигурен съм в това. Моли Сю е най-добрата готвачка, която някога съм виждал. Жалко, че Филип не е с вас. Работи твърде много. Когато го видях последния път, изглеждаше уморен. Надявам се, че ще успее да си почине, въпреки пътуването. Колко време ще остане на север?

Рейчъл се престори, че не е съвсем доволна от това, което й предстои да каже.

— Шест-седем седмици. Вече усещам отсъствието му, а го няма само от няколко дена. Благодаря на Бога, че до мен е Дан и не скучая. Освен това и пътуването ме развлича.

Пръстите на Джордж си играеха със златната верижка на часовника му. Погледна към календара на стената и лицето му стана загрижено.

— Пътуването му е доста продължително!

— Да, знам. При вас има ли нещо спешно?

Джордж поглади мустаците си.

— Не преди да се върне. Исках да обсъдя с него някои промени, които имам предвид. Но те могат да почакат.

— Предполагам, че сте зает с изпълнението на голямата поръчка, за която Филип ми спомена — Рейчъл каза това съвсем спокойно. Джордж впи пръсти в облегалките на стола.

— Да… Филип изпратил ли ми е някакви специални указания? Или нещо друго?

Рейчъл замълча за миг. Сякаш обмисляше какво да каже или по-скоро се двоумеше каква част от истината, която знаеше, да сподели. Реши да не измъчва и притеснява повече възрастния мъж и рече.

— Не. Има ли някакъв проблем? Да не би Филип да е пропуснал нещо важно в суматохата преди заминаването? Това неотложно пътуване беше толкова внезапно!

— Нищо не е пропуснал. Просто беше казал, че скоро ще се обади във връзка с един проект. Сигурен съм, че веднага щом се върне, ще се заеме с въпроса. Няма за какво да се притеснявате.

— Нищо не ми е споменавал. Но вие, мъжете, сте такива. Понякога спестявате цялата истина на съпругите си, за да не ги тревожите с вашите работи. Надявам се, че с тази моя бележка не съм охладила желанието ви да ни позабавлявате.

— Разбира се, че не. Не се опасявам да оставя без контрол работниците. Те прекрасно се справят и сами. Вие капитан на кораб ли сте, Дан? За Филип ли работите?

И Рейчъл, и Дан забелязаха, че Джордж побърза да смени темата.

— Имам собствен кораб. Работя за себе си и живея на „Мери Уинд“. Приятели и познати ми възлагат поръчки за всички краища на света. Ако не съм на кораба, обикновено съм в пристанището в очакване на поредната поръчка. Базата ми е в Чарлстон. Там получавам кореспонденцията си и повечето поръчки.

— Звучи така, сякаш винаги имате работа и постоянно сте на път.

— Повечето време е така. Миналата седмица трябваше да доставя в Савана товар с желязо. Предвидих време да посетя братовчедката Рейчъл и нейния съпруг. Желязото е по-добър баласт от камъните, а и печалбата от този товар не е за изпускане. Ако някога имате нужда от частен превоз по вода, Джордж, можете да разчитате на мен. На разумни цени.

— Съжалявам, Дан, но използвам железопътен транспорт или услугите на фирмата на Филип. Опитвам се да прехвърля всяка поръчка за превоз при него. От години сме добри приятели и партньори. След като и двамата сте от Чарлстон и сте в корабния бизнес, предполагам, че познавате Филип преди той да се премести в Джорджия и да се ожени за вашата братовчедка.

Дан искаше да разбере откога Филип и Джордж се познават и как са започнали съвместния бизнес. Но по-добре беше да остави тези въпроси за по-нататък. Прибързаното любопитство можеше да засили безпокойството на нервния и без това мъж.

— Не. Аз съм от Александрия, Виржиния. В Чарлстон съм, след като Филип е напуснал града. Повечето от постоянните ми клиенти купуват стока от там, така че се оказа по-удачно да сменя местонахождението си. За мен не е от особено значение да имам постоянен адрес, защото не се задържам дълго на едно място. Между другото, Джордж, преди да тръгнем от Огаста, искам да направя една поръчка при вас.

Джордж предположи, че Дан има предвид някаква лична покупка, затова не прояви интерес за подробностите.

— Това звучи добре. Ще стане. През седмицата ще обсъдим въпроса и ще подпишем договор. Били ли сте някога в оръжеен завод?

Дан поклати отрицателно глава и — тогава Джордж предложи да разгледат завода.

— С най-голямо удоволствие, ако не сте много зает — отговори Рейчъл с ентусиазъм.

— Разбира се, че не съм. Освен това, отдавна трябваше да направите това посещение — Джордж стана и ги покани: — Последвайте ме, но не се отделяйте от мен и не пипайте нищо.

Застанаха зад Джордж пред вратата към съседната сграда. Рейчъл погледна Дан и му се усмихна. Беше доволна от начина, по който се бе държал, и от бързината, с която намираше подходящите отговори.

Дан се засмя и застана до нея, също доволен от представянето си.

На Рейчъл й харесваше компанията и отношението на Даниел Слейд към нея. Надяваше се, че може да разчита на него. Не бе срещала досега толкова очарователен мъж, който да излъчва такава мъжественост и увереност. Беше сигурно, че никога няма да скучае в негово присъствие.

Понякога е ужасно да си жена, чийто живот зависи от мъжете и техните прищевки. Може би Лулу Ма имаше късмет, че не й беше необходим мъж, който да я закриля и издържа, но с повечето жени не беше така и те сами избираха тази съдба за себе си. Съвсем нормално беше един баща да се грижи за дъщеря си, докато порасне, а след това, когато остарее, мястото му да заеме съпругът. Жените са родени да бъдат послушни дъщери и отзивчиви сестри, след това пък предани съпруги и добри майки. Но къде беше мястото на самотната жена в тази схема на живота? Ако беше почтена жена и дама, нейното място беше само като съпруга на някой мъж. Ако веднъж загубеше брачния си партньор, от такава жена се очакваше да го замени с друг. Така учеше и изискваше от нея моралът на южняшкото общество. Но какво ли щеше да стане, ако жестоката съдба постоянно осуетяваше постигането на целта й? Рейчъл отлично знаеше отговора на този въпрос. Една южнячка не може да си позволи да опетни своята чест. Ако това веднъж се случи, то завинаги оставаше като жигосан белег на челото, за да го види целият свят и всички да се пазят от нея като от вещица. Тя трябва да намери начин да заличи несправедливото позорно петно от себе си — позорния печат на Черната Вдовица, който я заклеймяваше като ненаситна убийца на мъже.

Изкачиха стълбите до втория етаж на централната сграда. Рейчъл пропъди влудяващите мисли от главата си и се приготви да слуша Джордж Ледърс.

— От тук започва — каза той гордо, като махна с ръка и обхвана обширната площ. Взе няколко калъпа за различни калибри и обясни формоването на гилзите и производството на сачмите. Посочи към една нагорещена пещ и им каза, че в нея топят олово. — Тук е едно от малкото места в завода, където можете да видите огън. Но тази пещ е отдалечена от взривоопасните материали.

Заведе ги до друг участък на същия етаж.

— Тези хора произвеждат гилзите. Има два вида — за нарезно оръжие и за оръжие с гладка цев — след това им обясни конструктивните различия и задействането при двата вида. Джордж поглеждаше от време на време към гостите си, за да се увери, че са разбрали обясненията му и продължаваше да ги развежда нататък в завода.

Стигнаха отделението за зареждане на патроните. Намираше се далеч от огъня в откритата пещ и беше изолирано с дебели стени.

— Колко е интересно — пророни Рейчъл. — Толкова операции само за един патрон.

— Това не е всичко — каза Джордж, без да предполага, че тя е запозната с производствения цикъл до последните подробности.

Слязоха по стълбите до първия етаж.

— Тук се леят куршумите и се слагат етикетите с размерите. Отсреща се складира готовата продукция, която предстои да се пакетира — Джордж продължи да върви, да обяснява и посочва различните етапи от производството.

— Ето тук е складът за материалите и химикалите.

Преминаха в съседното помещение.

— Тук се складират готовите за експедиция кутии и сандъци и от тук се изпращат поръчките. Слагаме по двадесет кутии с по петдесет патрона във всеки сандък, което прави общо хиляда патрона на сандък. Освен ако не е специална поръчка за по-малко количество. С материали се снабдяваме по железниците и по вода, а готовата продукция изпращаме по същия начин.

— Толкова много неща има в това производство. Как успявате да се справяте с всичко?

Той засия от гордост.

— Отдавна съм в този бизнес, Рейчъл, така че това е станало моя втора природа. Стигнахме и до последната спирка на нашата обиколка — той се извършва най-опасната и деликатна операция. Предупреждавам ви още веднъж да не докосвате нищо и да не се подпирате никъде.

Влязоха в просторна, добре вентилирана лаборатория. Имаше много работни места и отделения за складиране, лабораторни съоръжения и инструменти, химикали и контейнери за пакетиране. Двама мъже работеха, но само единият за миг спря заниманието си и вдигна очи, за да огледа гостите и шефа си.

На Рейчъл и Дан им направи впечатление, че по време на обиколката Джордж нито веднъж не прекъсна работниците, за да им представи гостите.

— Тук се произвежда барутът. Обработваме памук или дървесна каша с азотна и сярна киселина, за да получим нитроцелулоза. Тя е нетраен продукт и бързо се изпарява. Разпада се за минути и експлодира. Силата на взрива зависи от това доколко е нитрирана и какъв е размерът и формата на гранулите. Не допускаме запалване на огън в помещението. Достъпът на външни хора също е забранен. Зимите тук са меки, така че не е необходимо отопление на помещението. Ако се случат мразовити дни, прекъсваме работата в този участък — Джордж продължи с много сериозен тон. — Не искам да допусна и най-малкия риск, от взрив. Енергията получаваме от каналната система, която минава през тази част на града. Белият химикал е калиев нитрат. Този жълт кристал е сяра. Черното е дървени въглища. Смесват се в съотношение седемдесет и пет към десет към петнадесет. Към това се прибавя нитроцелулоза и всичко е готово. Само една искра или един удар може да възпламени тази смес. Освен това трябва да се пази абсолютно суха, докато се претегли или измери и се зареди в патроните.

Рейчъл погледна огромните запаси от химикали и готови смески.

— Това не създава ли риск от случаен взрив? Всичко е от дърво. Може да пламне и да изгори до основи само за миг. Надявам се, че с Филип сте застраховали завода и имате план в случай на бедствие и евакуация на работниците.

Джордж и работникът до него, който ги бе погледна по-рано, я изгледаха така, като че ли задаваше много особен въпрос.

— Застраховката е много скъпа и това е обяснимо при това производство. Но ние имаме изградена добра защита и често провеждаме тренировки за безопасност. Работниците са добре обучени, с дългогодишен опит. Пушенето в близост до сградата е забранено. От тази страна на улицата сме само ние, така че няма опасност при пожар на съседни сгради, огънят да се разпростре и при нас.

— Това е успокоително, но все пак не изглежда съвсем безопасно. Не е ли по-добре, ако сградата е тухлена? Обсъждали ли сте с Филип такава промяна?

— Дървото гори по-лесно и по-бързо, но тухлите също не са взривоустойчиви. Тук никога не е имало злополука и се надяваме да няма и в бъдеще.

— И аз се надявам — пророни Рейчъл и се зачуди защо мъжът с телени очила продължава да я наблюдава крадешком през двамата й събеседника.

Джордж извади часовника от жилетката си и погледна колко е часът.

— О, Боже. Почти един е. Бих искал да прекарам повече време с вас днес, но имам да свърша някои неща. Ще кажа на Моли Сю да ви чака за вечеря в шест. Нали не сте забравила къде е къщата?

— Да, мисля, че не съм.

— Пак ли сте отседнали в хотел „Плантерс“? — попита Джордж.

— Да, там е толкова приятно.

Джордж ги упъти как да стигнат от хотела до дома му и им предложи да използват тролея.

— Ще бъде интересно преживяване за вас, а и времето е толкова хубаво. Каретата ми е отвън. Мога да ви закарам до хотела.

— Много мило от ваша страна, Джордж. Ще имаме достатъчно време да починем и да се освежим, преди да дойдем у вас. А обиколката на завода беше истинско удоволствие.

— Да, господине. Истинско удоволствие — съгласи се Дан.

В хотела Дан и Рейчъл обядваха леко в едно от уютните сепарета във фоайето, защото нямаше да могат да издържат от закуската чак до вечерното ядене.

— Джордж сякаш очакваше някакво важно съобщение или писмо от Филип — отбеляза Дан. — А когато го разпита за това, бързо смени темата. Чудя се какво ли крие.

— Не знам. Филип не е споменавал нищо спешно, преди да… замине. Джордж действително е осигурил работа на много хора и те изглеждат твърде заети за работници в завод, който отчита спад в производството. Въобще не се впечатли от поръчката ви. Сякаш продава повече, отколкото има нужда.

— Сигурно е сметнал, че правя малка лична поръчка. Не исках да го смутя, като му кажа за какво количество става дума. Сега може да работят по голямата специална поръчка, за която стана дума.

Мислите на Рейчъл бяха заети с друго, когато Дан даде това обяснение и той забеляза, че тя не го слуша.

— Каква голяма и специална поръчка? — замръзна като изпъната струна от страх, че той се е изпуснал и тя е разкрила, че е замесен в тази неясна афера.

— Тази, за която споменахте на Джордж в завода.

— Признавам, че мислех за друго. За предстоящата вечеря у Джордж. Надявам се да научим повече, отколкото успяхме да разберем тази сутрин. Да открием какво притеснява Джордж и каква е причината онзи мъж да ме зяпа с такова любопитство.

Дойде сервитьор и им предложи още кафе. Дан остави да му напълнят чашата, но Рейчъл отговори, че е приключила с обяда. Мъжът раздигна масата.

— И аз забелязах това — каза Дан. — Имате предвид онзи човек в лабораторията, нали? Може би просто е бил поразен от вашия чар и красота, мисис Маккандлис.

— Благодаря, но в погледа му имаше нещо, което ме ужаси — тя стана от масата и каза: — Ще се кача в стаята да почина малко и да се освежа преди таз вечерното приключение. Ще се срещнем пред стаята ми в пет и четвърт. Привлича ли ви едно пътуване с тролей?

— Разбира се. Сега ще допия кафето си и ще бъде точен. Починете си добре.

Рейчъл остана доволна, че банята беше на етажа, близо до стаята й. Миналата вечер и тази сутрин се бе мила в леген, така че имаше нужда да вземе продължителна и освежаваща баня преди предстоящата вечеря.

Изкъпа се и се върна в стаята си. Реши да приготви тоалета си, който да облече вечерта. След малко спря и се намръщи. Внимателно огледа стаята. Обзе я тревога. Тя подреждаше вещите си по свой специален начин. Нямаше съмнение, че някой е претърсвал багажа й и се е опитал да не оставя следи от действията си. Нищо обаче не липсваше! Ако беше крадец, щеше да вземе бижутата й. Отхвърли тази възможност. Със сигурност, помисли тя, никоя камериерка няма да рискува работата си, като позволи да я заловят на местопрестъплението. Някой подлец нахално бе преровил вещите й. Кой беше това? Джордж, Хари или неизвестен клиент? Може би престъпникът е търсил изчезналите пари или други веществени доказателства, че е замесена в тайната. Някой, мислеше тя, изпълнена с ужас, я следи и знае кога отсъства от стаята си. Сигурно е същият злодей, която я бе проследил и в Савана и който стреля по нея. Дали това не е Даниел Слейд! Рейчъл не искаше да мисли за него като за враг, но просто нямаше друг избор. В създалото се положение трябваше да подозира всеки. А той можеше да бъде извършителят при всеки от случаите. Ако действително е така, единствената причина да действа по този начин, е, че е замесен в мистериозната сделка. Имаше мигове, в които Рейчъл му вярваше, и други, в които беше изпълнена с недоверие. Изглеждаше открит и честен. Правеше това, което се очаква от един стар приятел. И въпреки всичко, понякога тя усещаше, че той таи нещо дълбоко в себе си. Може би това е нормално състояние за един мъж, който се опитва да устои на изкушението, което представлява съпругата на приятеля му, или може би нещо друго…

Рейчъл си каза, че не трябва да вярва нито за миг нито на него, нито на останалите. Не й беше приятно да я следят и заплашват, особено когато не знаеше кой го прави и защо. Замисли се, дали да сподели с Дан, че са претърсвали стаята й. Реши, че най-добре е засега да не споменава нищо. Молеше се той да не е съпричастен към това черно дело.

Тролеят спря да вземе пътници. Дан помогна на Рейчъл и още на една дама да се качат. Всички заеха местата си и кочияшът, подкара конете напред по релсите на „Уошингтън Стрийт“.

Спряха до един фонтан, за да слязат няколко пътника, които явно живееха в този район. Качи се само един мъж. Докато чакаха, Рейчъл и Дан разглеждаха високия петдесет фута паметен обелиск в центъра на „Грийн Стрийт“, който се виждаше вдясно от тях през короните на дърветата по „Монюмънт Стрийт“ величествено изправен пред градския съвет.

— Когато бяхме тук последния път, Филип ми каза, че е направен от гранитни блокове, донесени от „Стоун Маунтин“. Каза, че двама от тримата мъже от Джорджия, подписали Декларацията за независимост, са погребани под този обелиск. Нали е вълнуващо? Двама велики мъже почиват там за вечни времена.

— Това е наистина паметна плоча — светиня. Когато умра, искам малък и семпъл паметник на гроба ми. Просто хората да знаят, че някой е погребан там и да не тъпчат гроба ми — каза го уж на шега, но всъщност искаше да я жегне, че не бе поставила никакъв знак на гроба на брат му.

— Това не е смешно, Дан — каза тя засегната.

Дан видя силната болка в пъстрите й очи. Усети, че я обзема някакво неочаквано чувство и очите й блестяха от напиращите в тях сълзи. Зачуди се, защо ли реагира по този начин и се извини.

— Съжалявам, Рейчъл. Права сте. Смъртта никога не е смешна.

Тролеят отново потегли. Минаха покрай градския пазар в източната част, с „Файър Енджин Кампъни“ зад него. Оттам се отправиха направо по „Линкълн Стрийт“ и след три пресечки спряха на кръстовището с „Телфеър Стрийт“.

Докато Дан плащаше на кочияша, Рейчъл слезе от тролея. Той също слезе и двамата тръгнаха към ъгъла на „Елберт Стрийт“, където живееше Джордж.

Дан я хвана за рамото, за да спре. Нещо не беше в ред. Не можеше да остави добре обмисления си план да се провали.

— Почакайте за миг, госпожо. Защо ми обърнахте изведнъж гръб? Да не съм ви обидил с нещо? Ако е така, казах, че съжалявам.

Погледът и гласът му бяха толкова искрени, че тя за миг забрави своята подозрителност.

— Аз съм тази, която съжалява, Дан. Бях груба, но не го направих нарочно. Опитайте се да ме разберете. Баща ми лежи някъде в земята и върху гроба му няма никакъв знак. Сраженията са били толкова ожесточени, че единственото, което войниците успели да сторят, било да изкопаят дупка в земята, за да положат тялото му в земята и да я заровят. Ето как лобното място на баща ми се е превърнало в негов вечен дом. Избили са цялата част, преди някой да успее да докладва къде лежат първите загинали. Понякога има основателни причини човек да няма паметна плоча на гроба си. Тъжно е и не трябва да бъде така. Когато се шегувахте, аз си мислех как хората се разхождат и смеят, а децата си играят върху земята, където лежи моят баща, без да знаят, че той е там.

Дан се загледа в овлажнелите й очи с цвят на гъст разтопен мед и колкото и да не му се вярваше, усети, че тя говори истината.

— Разбирам, Рейчъл. Сигурно е трудно да се приеме това.

— Не мисля, че някога ще се примиря. Тази война не биваше да я има.

— Съгласен съм. Трябваше да се търси друг начин за решаване на проблемите. Бях четиринадесетгодишен, когато войната започна, и на осемнадесет — когато свърши. Не съм участвал в много сражения, но често се промъквах през вражеските редици, за да пренеса някое съобщение.

Тя застина от изненада.

— На тази възраст сте разузнавали за Конфедерацията? Как са позволили родителите ви да вършите нещо толкова опасно?

Погледите им се срещнаха и за миг Дан усети, че губи контрол над себе си.

— Майка ми беше починала, а баща ми дори да искаше, и да беше опитал, не можеше да ме спре. Не съм бил разузнавач, по-скоро се промъквах през блокадата. Станах свидетел на целия ужас и това охлади желанието ми да отида на бойното поле. Мисля, че не съм по-малко миролюбив от Филип.

Рейчъл забеляза, че Дан побърза да отмине темата за баща си. Този мъж бе страдал през живота си така, както и тя. Сродните им съдби и тайната, която сега ги свързваше, я приближиха до него. Не мислеше, че това е проява на слабост. Размениха усмивки и тя се почувства спокойна, като до близък човек, въпреки намерението си да не го допуска до себе си.

— Сигурна съм, че бащата на Филип е останал доволен, че не сте въвлякъл сина му в тази авантюра. По-добре да вървим. Наближава шест. Очаква ни истинско приключение, капитан Слейд.

— Първото от поредицата приключения, надявам се. Нека направим така, че нищо да не ни се изплъзне тази вечер.

ПЕТА ГЛАВА

Вечерята беше вкусна и премина в любезни разговори между четиримата. Джордж им разказваше за Огаста. Това бе интересно за Рейчъл и Дан.

Когато Моли Сю стана да раздигне чашите от последното кафе, Рейчъл попита:

— Как се озова Филип в оръжейния бизнес с вас? След като е живял в Чарлстон, а вие тук, как се запознахте? Никога не ми е идвало на ум да го питам и чак днес следобед си дадох сметка, че не зная нищо по този въпрос.

— Запозна ни Харисън Клементс през януари седемдесет и трета — отвърна домакинът спокойно и любезно. — И двамата с Хари търсехме инвеститор за нашето производство. Изборът на Филип беше добър, особено при предстоящото му преместване в Савана следващия месец. По този начин той щеше да осигурява транспортирането на стоката. А по този начин се пестяха средства и на мен, и на Хари, защото ни обслужваше по специална занижена тарифа.

— А Филип как се е запознал с Хари? — попита Рейчъл, без да показва своето любопитство и интерес.

— Не знам. Познавам Хари още от края на войната, но не сме близки приятели. Многократно сме сключвали съвместни договори. Филип се присъедини към моята компания и към тази на Хари през февруари седемдесет и трета и това се оказа успешен ход и за трима ни.

Рейчъл наблюдаваше внимателно Джордж, преди да каже:

— Трябва да питам за това Хари, когато отидем в Атина другата седмица. Дан иска да направи поръчка и при него.

— Добре е, когато печалбите отиват в семейния бизнес — каза Джордж.

Рейчъл прецени, че щом Джордж не изглежда притеснен, той не подозира, че тя преследва някаква цел с посещението си при Хари. Зарадва се, че е така, защото харесваше Джордж и Моли Сю. Може би, разсъждаваше тя на ум, Джордж доставя снаряженията и не знае, че прави това незаконно. Искрено се надяваше, че е така.

— Вече е късно и трябва да тръгваме — каза тя. — Вечерята и вашата компания бяха превъзходни.

— Да, наистина — съгласи се Дан. Той действително чудесно се забавляваше. Тази ловка жена го водеше по опасен път, въпреки упоритото му намерение да й се противопостави и да не я оставя тя да го води. Проявяваше слабост и това заплашваше неговата мисия. Не биваше да си позволява даже за един-единствен миг да забравя коя е и какво бе сторила. Не разбираше обаче защо толкова трудно му се удава да помни това. Може би това създание притежаваше някаква тайнствена сила, с която го примамваше. Трябваше да закали своята непоколебимост и да охлади чувствата и страстите си, за да бъде сигурен, че тя ще бъде негова жертва, а не той нейна.

— Ще докарам каретата пред къщата и ще ви отведа до хотела. Тролеят вече не върви, а е твърде късно да наемете файтон или пък да се приберете пеша в тъмнината. Този район не е опасен, но по-добре е човек да не рискува.

Докато Джордж приготвяше каретата, Моли Сю заяви:

— Джордж има чудесен план за вас през седмицата — и тя им разказа къде възнамерява да ги заведе. — Надявам се, че сте доволни, че е запълнил времето ви, докато сте тук. Толкова му е приятно да направи това за вас.

— Звучи прекрасно. Надявам се, че ще ни придружавате, ако имате възможност.

— Разбира се. И за мен това ще бъде нещо като почивка, без да напускам града. Радвам се, че ни гостувате, Рейчъл, и че доведохте със себе си вашия симпатичен братовчед.

— С Джордж сте много мили и гостоприемни. Благодаря ви.

— Никога не съм ял нещо по-вкусно от това, което вие поднесохте, мисис Ледърс — направи й комплимент Дан. — Надявам се един ден, когато и аз имам съпруга, тя да готви поне наполовина толкова добре, колкото вас.

Моли Сю се изчерви от гордост.

— Вие сте истински джентълмен от Юга. Още не сте срещнал достатъчно жени. Почакайте още малко, капитан Слейд. Някоя щастливка ще благодари на Бога, че е намерила такъв добър мъж като вас.

— Колко мила и любезна сте — отвърна Дан с широка усмивка.

Пожелаха си лека нощ и Рейчъл и Дан тръгнаха.

— Нали беше забавно? — попита Рейчъл пред вратата на стаята си.

Той се облегна на рамката и отговори:

— Да, беше забавно. Бих могъл да свикна с живота на брега, ако винаги е така интересно, както днес.

— Защо не се разведете със съпругата си и не напуснете морето? — пошегува се тя.

— Зависи от това, дали ще намеря нещо по-добро, с което да я заменя.

Рейчъл изучаваше Дан с поглед.

— Не сте търсил достатъчно упорито. Сигурна съм, че много жени ще подскочат от радост, ако им предложат да станат мисис Даниел Слейд. Обзалагам се, че на всички пристанища по света жените горят от желание да бъдат с вас.

Дан задържа погледа си върху нея.

— Проблемът не е в това, че жените изгарят от желание да бъдат с мен. Аз трябва да срещна жената, с която да изгарям от желание да бъда.

— Само това ли има значение?

— Само това. Винаги, когато срещна такава жена, оказва се, че тя вече не е свободна. Не мисля, че е разумно и почтено да открадна любимата на някой друг мъж. Колко жалко, че вие не сте свободна, Рейчъл. Двамата си подхождаме и се справяме добре заедно. Не се срещат често такива двойки.

Рейчъл не успя да задържи топлата вълна, която се разля по тялото й и изби в руменина по страните й.

— Благодаря ви за комплимента, Дан. Но вие не ме познавате толкова добре. Може и да съм чудовище, което се представя за благовъзпитана дама.

Дан се разсмя, но всъщност реакцията й го заинтригува.

— Срещал съм много жени по света, Рейчъл, и мога да разпозная истинската дама от пръв поглед. Вие просто се много скромна, за да се съгласите с мен.

Тя погледна мускулестия мъж, който, се подпираше на рамката на вратата, кръстосал ръце пред широките си гърди. Ако не хранеше съмнение в искреността му, едва ли щеше да устои на привличането му.

— Опитвам се да бъда дама, Дан — пошегува се тя. — Но понякога не е толкова лесно.

Дан избухна в смях и изправи стройното си тяло. О, небеса! Тя е толкова опасна и съблазнителна! Укроти страстите си и мисли трезво, момче. За теб тя е само цел. Тя не е обикновена жена, с която да пофлиртуваш или да покориш.

— Както понякога не е толкова лесно да бъдеш и джентълмен.

Рейчъл долови вълнение в ясните му сини очи. Усети дрезгавия му глас като нежна целувка по тялото си. Близостта му събуди неудържимо желание в нея.

— Вече е късно — не успя да скрие, че с усилие се пребори с нежеланието да се разделят. — По-добре вече да си пожелаем лека нощ. Ще се видим в осем на закуска преди първата ни обиколка из града.

— Лека нощ. Благодаря, че приехте компанията на един самотен стар морски вълк във вашия прекрасен свят.

Рейчъл се смути и разчувства при последните му думи.

— Не ви личи да сте самотен мъж.

— Само се преструвам на безгрижен ерген.

— И това ще се промени някой ден. Не започвайте връзка, докато не се уверите, че жената, на която сте решил да се посветите, е най-подходящата — посъветва го със сериозен глас тя.

— Как може човек да разбере дали изборът му е най-добрият?

Тя сведе поглед. Усмивката изчезна от лицето й и каза:

— Не зная отговора на този въпрос, Дан, но знам, че ако човек сгреши, това може да му причини болка и да му струва скъпо. Преди да направите своя избор, уверете се, че не грешите.

— Звучи така, сякаш го знаете от собствен опит. Вярно ли е?

Рейчъл се усмихна насила, срещна въпросителния му поглед и каза:

— Имах предвид майка си. Тя направи ужасен избор с втория си съпруг. След като татко почина и ни сполетяха неприятностите, тя започна да се страхува и се чувстваше самотна. За това се омъжи набързо и необмислено за един ужасен човек. Това беше трагедия както за нея, така и за цялото семейство. Причини ни много болка и сега всички плащаме за нейната грешка.

Дан не се усъмни, че е искрена. Част от думите й обаче бяха резултат от личния й опит. Но кои точно? Рейчъл се упрекна, че се разкрива пред него.

— Достатъчно се занимавахме със спомените си тази вечер, Дан. Това не помага, а пречи на раната да заздравее. Ще…

Дан пое студените й ръце в своите топли длани. С раздразнение отбеляза, че сърцето му лудо бие и че няма желание да се разделя с нея.

— Разбирам ви. Самият аз имах трудно детство. Миналото не може да се промени. Трябва поне да не допускаме да ни причинява още болка.

Тя направи грешка, че погледна в сините му очи, защото пламъците в тях сякаш я погълнаха.

— Какъв начин сте открил вие, Дан?

— Още не съм, но не се отказвам да го търся — призна той.

— Може тази година и двамата да имаме късмет и да го намерим.

— Надявам се, Рейчъл, за наше добро да успеем. Никога не е късно да опита човек.

Не е ли късно вече за мен да се защитя срещу несправедливото обвинение? — запита се Рейчъл. — Късно ли е да срещна човек като него, който…

— Лека нощ, Дан. Благодаря ви.

Дан пусна ръцете й и отстъпи няколко крачки назад.

— Спокойна нощ, Рейчъл Маккандлис. Очаквам да ви видя сутринта.

Рейчъл влезе в стаята си. Отиде до леглото и седна на ръба му. Само че наистина ли искаше да ме види утре сутринта, помисли тя и сълзите рукнаха от очите й. Плачеше за всички, които бе обичала и загубила. За злощастните превратности в живота си, за това, което би могло да бъде сега, за Филип. И за това, което никога не можеше да има с Даниел Слейд — първият мъж, който се докосна до „дълбините на душата й“, както беше казала Лулу Ма, и първият, който разпали страстта в нея. Знаеше, че не бива да го желае. Дори да беше искрен, той бе обвързан със своя кораб и с морето. Дори сега да го привличаше, когато разкриеше тъмното й минало и всички лъжи, които му наговори, той щеше да я намрази. С изключение на вярната Лулу Ма, която винаги беше до нея, тя отново остана сама. Само че този път клюките щяха да бъдат още по-злобни и разследването — още по-унизително. Тъгуваше за родителите, братята и сестрите си, които беше загубила безвъзвратно. Надяваше се, че Филип не я бе измамил така, както Крейг и Нюман. Дълбоко в душата си жадуваше за капитан Даниел Слейд.

Дан застана до междинната врата към нейната стая и се заслуша. Мъжът на регистратурата му беше казал за вратата между двете стаи, която беше закрита с подвижни шкафове. Отмести шкафа в стаята си, за да чуе, ако каже нещо важно, както бе направила онази нощ в дома си. Засега не се чуваше нищо. Беше доволен, че смазаните наскоро панти не скърцаха. Не знаеше как да тълкува това, че тя не овладя чувствата си. Вълнуваше се от живия спомен за допира с нея. Помисли, че една зла и жестока жена би трябвало да бъде по-студена и способна да се владее…

Дан чу как леглото изскърца, когато тя стана да се съблече. Много внимателно върна шкафа на мястото му. Истината продължаваше да му се изплъзва, да му се присмива и да го измъчва.

Рейчъл остана доволна от това, което видя в огледалото. Чувстваше се по-добре, след като снощи се наплака и така освободи потисканите емоции и се радваше, че спокойният сън я бе възстановил и очите й не бяха зачервени и подпухнали. Беше пъхнала бележка под вратата на Дан, в която променяше часа на закуската от осем на девет, за да останат по-малко време насаме преди срещата им с Джордж в десет и половина. Реши да бъде много внимателна в отношенията си с Дан, докато не се решат всички проблеми. Да ги ограничи в рамките на приятелството и благовъзпитаното поведение. Това, върху което трябваше да се съсредоточи, бе да постигне целта на пътуването. Не трябваше да флиртува повече с Дан, нито да му позволява да я ухажва, както се получи снощи пред вратата на стаята й. Беше опасно, съвсем скоро…

Срещнаха се във фоайето. Дан стана от фотьойла, където седеше с вестник в едната и чеша кафе в другата ръка. Усмихна се и каза:

— Направо сте неприлично красива, Рейчъл! Готова ли сте за закуска?

— Умирам от глад — каза тя и весело се разсмя.

Дан й подаде ръка и я поведе към ресторанта. Жълтата рокля подчертаваше красотата на кадифената й кожа и тъмнокестенявите коси. Изглеждаше спокойна и ведра, което го изненада след всичко, което бе чул снощи. Беше непредсказуема и загадъчна като тайната, която ги бе събрала тук.

— Предстои ни тежък ден. Добре, че сте си починала хубаво.

— Чувствам се много по-добре от вчера. Повече никакви тъжни разговори като тези, които водихме снощи. Трябва да се забавляваме докато работим.

— Приемам забележката, мисис Маккандлис, и съм напълно съгласен с вас. Съвсем не е забавно да се ровиш в мрачното минало. Трябва да вземем предпазни мерки това да не се повтаря.

— Добре — каза тя, докато се настаняваха на една маса до прозореца. Погледна навън и продължи: — Днес е прекрасен ден, нали? Небето е без едно облаче.

Дан зарея поглед към хоризонта.

— Прилича ми на попътен вятър — каза той.

— Ето че и нашият екскурзовод се задава с каретата си — каза Рейчъл.

Настаниха се в каретата при Джордж. Рейчъл седна отпред и разтвори жълтия слънчобран над главата си. Дан зае мястото зад нея. Потеглиха на запад по „Броуд Стрийт“ към първата набелязана забележителност на града, която се намираше на няколко мили от хотела. Джордж сочеше сградите, покрай които минаваха и им разказваше каквото знаеше за тях. Спря каретата и каза:

— Ето една съществена част от нашето наследство — барутните фабрики на Конфедерацията. По време на войната тук се намираше една от най-големите фабрики за барут в Юга и всъщност — една от най-големите в света — говореше и посочваше различните постройки, а Рейчъл и Дан наблюдаваха огромния комплекс от сгради, чиято архитектура напомняше и на двамата за нормандска крепост.

— Шерман не изравни със земята Огаста — продължи Джордж. — Каналът и фабриките ни помогнаха да се съвземем бързо след войната. Предполагам, че Шерман е решил, че не е необходимо да разруши града, след като бе разцепил Конфедерацията на две и така бе прекъснал връзката ни с продоволствения център. Повечето от работниците ни са работили в тези заводи през войната. За това са толкова опитни.

— Това е факт, който ме успокоява — намеси се Рейчъл. — След като ми обяснихте колко лесно взривим е барутът, наистина се притесних какво би станало, ако избухне пожар.

— Не бива да се тревожите. В Огаста има петнадесет пожарни команди, подземна канализация и водни помпи из целия град. Хайде да продължим. Има още много за разглеждане.

Когато се обърна към Джордж, за да разменят тези думи, Рейчъл мярна с ъгълчето на окото си Дан. Едва потисна желанието си да се обърне и да го погледне. Слава Богу, че не седяха един до друг. Така почти успяваше да си наложи да не мисли за него и за това до каква степен той представлява опасност за нея — и във физически и емоционален смисъл.

При кантона на бариерата за дървения път „Самървил Роуд“ Джордж спря каретата и плати таксата. Минаха вдясно и навлязоха в хълмиста местност, покрита със зеленина. Теренът затрудняваше бързия ход на конете и каретата.

— Много от къщите тук са строени в края на седемнадесети и началото на осемнадесети век от богати граждани, които са бягали от летните жеги, разливането на реката и комарите в града — обясни им Джордж. — Някои от къщите са на плантатори от района, други — на богаташи от Севера, които прекарват зимата тук. Ако се обърнете назад, ще видите величествената панорама на нашия любим град.

Рейчъл и Дан, без да стават, спонтанно се извиха назад. Въпреки разстоянието от три мили, Огаста се виждаше в цялото си великолепие, разположена ниско в равнината. Дан се обърна преди Рейчъл. Погледите им се срещнаха и застинаха впити един в друг. Миг след това тя наруши това единение, като се обърна много бързо напред.

Джордж спря каретата пред един широк път вляво и каза:

— Това е арсеналът на Огаста. По-голямата част от него беше затворен по време на войната. Може да се каже, че за нас войната приключи на трети май шестдесет и пета, когато арсеналът капитулира — Джордж изпитваше истинско удоволствие да им разказва подробно за града.

После подкара конете по същия път към една сграда със сходна на барутните заводи на Конфедерацията архитектура. По плаца още имаше следи от отминалите паради. От двете страни бяха засадени дървета и тук-таме се виждаха пирамиди от оръдейни топове.

— В Юга имаше четири основни арсенала, три от тях бяха в Джорджия. От нас бяха материалите, енергията, железниците, реката и океана. Така че нашият щат беше жизненоважен за Конфедерацията. Дори когато янките блокираха бреговата линия, нашите кораби продължиха да пристигат и напускат Савана. За това тя беше толкова важна за Шерман. След като разруши железопътния ни център в Атланта и завзе пристанището ни в Савана, той пречупи гръбнака на нацията. Не знам защо не посегна на някои жизненоважни центрове — Огаста с нейните барутни заводи и арсенала, Атина с производството на оръжия. Така и не научихме какво е имал предвид, но съм доволен, че е станало така.

— Мисля, че съм чувала от Хари, че по някое време тук тайно са произвеждали оръжие.

— Точно така. Първо са произвеждали „Лийч и Ригдън“, след това — „Ригдън — Ансли“. А ето и изненадата ви за днес — обяви Джордж е весел смях.

Рейчъл погледна напред по алеята, от двете страни, на която имаше струпани топове и купчини гюлета. Видя една огромна красива вила. Нямаше време да разпитва домакина за това как Хари се е озовал в оръжейния бизнес, дали е родом от Атина и дали е произвеждал оръжие по време на войната.

— Вила „Белеву“ — домът на Октавия Уолтън Левърт. Дядо й е един от мъжете, подписали Декларацията за независимост. Той и Лимън Ход са погребани под обелиска в центъра на града. Тя живее тук с леля си — мисис Анна Робинсън. Предстои ни обяд с тези изискани дами. Убеден съм, че ще ви харесат. Часът е един, така че сме тук съвсем навреме — прибра в джоба си часовника и накратко им разказа коя е Октавия.

Нервите на Рейчъл се опънаха така, както би се опънал два номера по-малък корсет, облечен на някоя дебелана. За какво, притесняваше се тя, мога да разговарям с една толкова интелигента, обиколила света, образована и изискана дама? Рейчъл се опасяваше, че прочута жена като Оливия Левърт сигурно ще я намери скучна и простовата. Ако знаеше предварително за този важен обяд, поне щеше да обмисли по-внимателно облеклото си. Изтръпна, когато каретата спря пред вилата.

Дан забеляза вълнението й. Усмихна й се и прошепна:

— Не се притеснявайте. Те ще бъдат очаровани от вас, както всеки, който ви види. Просто останете вярна на своята същност, Рейчъл.

Лесно ти е да го кажеш, каза си тя наум шеговито, очарователен развратнико! Ще се влюбят в теб от пръв поглед, както това става с всяка жена.

Няколко часа по-късно Дан помогна на развеселената Рейчъл да се настани в каретата. Размениха на тръгване няколко шеги и гостите потеглиха. Двете жени махаха с ръка за сбогом. Рейчъл и Дан отвръщаха на поздрава по същия начин.

— Прекарахме чудесно, Джордж. Не мисля, че някога съм се чувствала по-добре. Те са чудесни, изключителни дами. Благодаря ви, че ни доведохте и ни запознахте с тях. Октавия е прекрасна — толкова възпитана и така изискана.

— Пазят живи традициите на стария Юг, нали?

— Да, Джордж. Наистина е така — съгласи се Дан.

— Беше ви забавно да побъбрите за разни чуждоземни места и личности, нали? — Рейчъл леко се изви назад и попита Дан.

Той се отпусна на седалката и подпря ръце от двете страни на каретата. Сините му очи се плъзнаха бавно по спокойното й лице и чак тогава отговори.

— Беше весело й отморяващо. Достави ми истинско удоволствие да прочета стихотворението, което Едгар Алан По й е посветил. Беше доста по-достъпно от обичайния му стил.

— Обичате ли да четете? — попита Рейчъл.

— Морските капитани имат предостатъчно време за четене по време на рейс. Жул Верн, Марк Твен и Томас Харди са любимите ми писатели.

— О, приключенски истории. Подходящо четиво за човек с диво сърце и неспокоен дух — пошегува се тя и се зарадва на веселия му смях.

— Ще се изненадате, ако прочетете колко неща човек може да научи за живота от техните книги.

— Чела съм доста от произведенията им. Аз също обичам да чета. Може някой ден да стана писателка и да опиша собствените си приключения в някой роман — след като направи тази глупава грешка, Рейчъл направо поиска да откъсне приказливия си език.

Дан забеляза, че тя се притесни от необмислените думи и ловко я измъкна от затруднението.

— Сигурен съм, че ще спечелите цяло състояние с него. Почакайте само да завършим екскурзията и ще можете да прибавите още интересни епизоди, например като днешния, във вашия роман.

— Видях снимката на доктор Левърт върху пианото. Каква приятна външност. Сигурно ужасно й липсва.

Дан се засмя на бързината, с която тази хитруша сменяше темата за своето минало.

— Трябва да намерим фотографско ателие и да си направим снимки за спомен от пътуването.

— Зная едно добро в центъра — намеси се Джордж. Дан подскочи, защото за миг бе забравил, че са с Джордж, пред когото се бяха представили за братовчеди. Слава Богу, той въобще не подозираше, че не ги свързва роднинска връзка.

— Кажете името на фотографа и ще го посетим в петък следобед. Можем да се снимаме с вечерни тоалети, за да поразим идните поколения с нашия външен вид.

Рейчъл избухна в смях и рече:

— Голям шегаджия сте, братовчеде Дан.

— Говоря сериозно. Ще бъде забавно и ще ни остане хубав спомен.

— Той е прав, Рейчъл. Снимките трябва да запазват приятните мигове.

— Щом и двамата настоявате, нямам нищо против.

— Да, аз настоявам — каза Дан.

— В петък се снимахме — отсече тя и се обърна напред, защото чувствената му усмивка можеше да разколебае решителността й да не се влюбва в него.

Приятната разходка продължи по пътя обратно към хотела, където те се разделиха с Джордж.

— Или Джордж е наистина мил и сърдечен — разсъждаваше Рейчъл на вечеря, — или е по-умен, отколкото предполагам, и нарочно ни занимава със странични неща, за да ни държи настрана от завода. Какво е мнението ви за него?

— Ако е непочтен и подъл, това със сигурност не личи от поведението му. Аз харесвам Джордж. Смятам, че е мил и щедър. Мисля, че причината за странното му поведение в завода, когато говорихте с него, е нежеланието му да обсъжда делови въпроси със съпругата на партньора си или въобще с жена. Освен че смени бързо темата, за да си спести неудобните въпроси, той прави впечатление на открит и честен човек.

— Това е добре, защото съвпада с моето мнение за нето. Няма да ми е приятно да подозирам Джордж.

Дан добре знаеше в какво не й се иска да подозира Джордж.

— Прекарваме чудесно времето си и вие събирате полезна информация за Филип.

— Да. Оценявам и вашата компания и помощ. Благодаря ви, че дойдохте с мен и се държите като истински джентълмен.

Дан схвана многозначителния намек в думите й.

— И аз ви благодаря, Рейчъл. Удоволствието е изцяло мое. Свързахте ли се вече с Филип?

Рейчъл постави вилицата на масата и попита:

— Моля?

— Изпратихте ли телеграма на Филип да го уведомите как вървят нещата? — обясни подробно въпроса си, за да види как ще реагира.

— Не. Още у дома ви казах, че нямам връзка с него. Той знае къде съм и с какво се занимавам. Ако се интересува как вървят нещата, сам ще ме потърси. Мисля, че е наясно, че не бих могла да събера необходимите сведения за толкова кратко време.

Дан преглътна залъка си.

— Права сте. Може би ще ви телеграфира до Атина. След това ще можем да го уведомим, че съм пристигнал и ви придружавам. Така няма да се притеснява, че пътувате сама.

Рейчъл положи усилия да се овладее.

— Сигурна съм, че ще се зарадва, че най-добрият му приятел е до мен и ме закриля в негово отсъствие. Ако получа телеграма, ще ви уведомя веднага, за да отговорим заедно.

До масата им приближи един камериер и съобщи, че на рецепцията има съобщение за Дан. Той стана и каза:

— Докато донесат десерта, ще проверя какво има.

Рейчъл го проследи с поглед, докато се отдалечаваше, силно заинтригувана, защото нито беше обичайно, нито пък в реда на нещата да прекъснат вечерята си, освен ако нямаше нещо наистина спешно.

Когато след десетина минути Дан се върна, тя забеляза, че е задъхан, като че ли е вършил тежка физическа работа.

— Някакъв проблем ли има? — попита тя.

— Не. По-късно ще ви кажа — обеща той с лукава усмивка.

Приключиха вечерята и той я изпрати до стаята й. Рейчъл отключи и се обърна да му пожелае лека нощ. Видя, че се смее.

— Какво смешно има, Дан?

— Вашата изненада — промърмори той с дрезгав глас и посочи към вазата с цветя в стаята. — Казахте, че това е любимият ви сезон. Реших, че ако внеса в стаята ви частица от пролетта, това ще ви освежи, и зарадва.

Изглеждаше смутена, когато го попита:

— Как ги внесохте вътре?

— Пристигнаха докато вечеряхме. Камериерът се качи с мен и отключи вратата, за да ги поставим, където им е мястото. Нали нямате нищо против?

— Разбира се, че не. Много е любезно от ваша страна. Благодаря ви. Лека нощ.

— Лека нощ, Рейчъл. Ще се видим сутринта — помисли, че тя бърза да се оттегли, защото се е притеснила от това, което е видял върху леглото й.

Рейчъл отиде до масата и зарея поглед в красивия пъстър букет. Не можа да определи дали жестът му е продиктуван от приятелски или по-нежни чувства. Картичката в цветята не й даде отговор на този въпрос. „Рейчъл, тези цветя не могат да се сравнят с вашата красота, но се надявам, че ще ви харесат. Дан.“

Взе един нарцис от букета, помириса го и вдъхна с удоволствие силния аромат. Отиде до леглото си и внимателно остави цветето върху възглавницата, за да усеща уханието му през цялата нощ. Често правеше така с гардениите през лятото.

Погледът й се закова на оставените върху леглото сгъната бележка и малка ампула с бял прах. Изтръпна от напрежение, остави нарциса и взе двата предмета. Прилоша й. Сърцето й щеше да изскочи от гърдите. Прочете бележката, написана върху бланка от хотела. Сърцето й заби още по-лудо и ръцете й се разтрепериха от ужас и страх.

Прочете отново: „Искам те и ще те имам, каквото и да ми струва това. Разведи се с него, избягай или му дай това. Не ме интересува кои от трите начина ще избереш. Само се освободи и този път бъди моя, иначе ще съжаляваш. Имам нужда от теб и трябва да бъдеш моя.“

Рейчъл гледаше недоумяващо ампулата с отрова в ръцете си. Трябваше да се освободи от нея по най-бързия начин. Преди някой да е видял, че е в нея. Този, който беше написал бележката, не знаеше, че Филип е мъртъв, но нямаше съмнение, че я преследва и я заплашва. Ако някой видеше бележката, щеше да помисли, че сама я е написала, защото почеркът беше напълно като нейния. Не знаеше дали написаното беше коварна истина или жестока шега. Кой, недоумяваше тя, би могъл да извърши тази подлост, и как е успял?

Този път Дан нямаше алиби. Но той не би могъл да имитира почерка й, след като нямаше нито откъде да гледа, нито достатъчно време да се подготви за това. Краткото съобщение, което беше пуснала под вратата му сутринта, не бе достатъчно, за да му свърши работа. Нямаше сериозно основание да се съмнява в него и да го подозира.

По възможно най-безшумния начин напусна стаята си и слезе на първия етаж. Намери камериера, който повика и придружи Дан по време на вечерята. Разпита го дали някой друг не е влизал в стаята й. Той отговори, че не знае някой друг да е влизал, и че никой няма право да влиза в стаята на гост на хотела без разрешение от дежурния на рецепцията. Рейчъл разпита и дежурния и се оказа, че в стаята й е влизал само един-единствен човек и това е бил Даниел Слейд, за да остави цветята.

— Забелязахте ли нещо върху леглото ми? — попита тя камериера.

— Да, някаква бележка и малко шишенце с лекарство. Преместих ги на възглавницата. Но не съм чел бележката и нищо не съм пипал в стаята ви, госпожо. Попитайте капитан Слейд. Той беше с мен.

— Той прочете ли бележката и видя ли… лекарството?

— Видя ги, докато ги премествах, но не ги е пипал.

— Има ли някакъв проблем, мисис Маккандлис? — попита дежурният.

Тя се усмихна и излъга.

— Не. Просто бележката беше лична и когато видях, че е преместена, исках да се уверя, че никой не я е чел.

— Кълна се, че не сме, госпожо. Внасянето на цветята не отне повече от минута.

— Благодаря ви и не се безпокойте повече за това.

Камериерът си тръгна и тя се обърна учтиво към мъжа на рецепцията:

— В стаята си имам важни лични документи, господине, затова ви моля да не се влиза в мое отсъствие по никакви причини. Нека в бъдеще оставят съобщенията и подаръците за мен при вас, а вие ми се обаждайте, за да си ги получа.

— Да, госпожо. Ще изпълня молбата ви — отвърна любезно той.

— Благодаря ви. Лека нощ.

Когато тя се върна в стаята си, горещо се помоли и Дан да е взел ампулата за лекарство. Надяваше се да не си спомни, че е виждал шишенцето в стаята й, когато съвсем скоро ще плъзнат ужасните слухове за нея. Знаеше какво щеше да си помисли, ако се досетеше какво е видял.

Рейчъл отново взе същата предпазна мярка, както със закуската, за която бе отделила толкова време, колкото й бе необходимо, за да се нахрани. Предната вечер й беше доста мъчително насаме с Дан в уютния ресторант. Не искаше всяка закуска, обяд и вечеря да се превръщат в ангажимент, а тя да премерва всяка своя дума, за да изкопчи нещо от Дан, и да внимава да не се отпусне, да се поддаде на очарованието му и да допусне грешка.

Опита се да забрави притесненията и страховете си от последните заплахи. Трябваше да запази мисълта си трезва, за да внимава в разговорите с Джордж и Дан. Припомни си, че инцидентите в Савана започнаха преди пристигането на Даниел Слейд, така че бе възможно той да не стои зад тях. Помисли си, че не трябва да обвинява него за неприятностите, които я преследваха навсякъде. И все пак, не биваше да намалява бдителността си по отношение на пленителния морски капитан и всичко около себе си.

Джордж мина да ги вземе в девет и половина. Разведе ги и ги запозна подробно със забележителностите на града. Когато стигнаха брега, той спря каретата и слязоха на кея. Пристанището беше шумно и оживено. Работници товареха и разтоварваха стока на параходи и шлепове. Къщи, кантори, заводи и огромни складове бяха наредени плътно един до друг по протежение на цялата „Бей Стрийт“. Два закрити железопътни моста пресичаха реката само една улица по-нагоре. Наблизо имаше друг мост за пешеходци и превозни средства.

Рейчъл забеляза искриците, които припламнаха в тъмносините очи на капитан Даниел Слейд, когато погледна бързите води на широката река. Изглежда близостта с водата го изпълваше с енергия и въодушевление. Тя наостри уши да чуе какво ще отговори Дан на въпроса, който Джордж му зададе.

— Изкушавал ли сте се да зарежете морето, Дан?

Капитанът не откъсна разнежения си поглед от бързите води.

— Не още, Джордж. Още не съм срещнал причината, заради която си струва да зарежа морето и кораба.

— Разбирам това усещане. Тази река е властна и непредвидима. Докато обилните дъждове не препълнят коритото й и тя залее града, ни върши добра работа.

— Наводнява града?

— Точно така, Рейчъл. Това се случва един-два пъти в годината. Но големите наводнения на Огаста, които се помнят, са четири. Когато реката прелее, обявяваме мобилизация. Градът е разположен близо до водата и брегът е нисък. Когато нивото се качи, каналите бързо се пълнят и водата прелива в жилищата и по улиците. Там, където живеем с Моли Сю, е високо и сме защитени от наводненията.

— А има ли опасност за завода? — попита Рейчъл. — Намира се близо до канала. Не може ли придошлата река да разруши завода? Казахте, че барутът и химикалите трябва да бъдат съвършено сухи. Ако има наводнение, вие с Филип може да претърпите големи финансови загуби.

— Досега не сме имали проблеми. Хайде да продължим разходката — предложи Джордж.

На следващото спиране не слязоха от каретата. Джордж им обясни:

— Това е „Котън Роу“ — едно от най-важните места на Огаста. Нашата живителна сила. Все още печелим добре от тютюн, но памукът е истинският господар. Цар Памук — това е историята и трагедията за Юга — пророни той, преди да продължи. — Само Мемфис е преди нас в търговията с памук, а в износа за северните и чуждите пазари отстъпваме само на Савана. Търгуваме с целия свят. Никъде не може да се види такава суматоха и оживление, каквито настъпват тук в разгара на сезона през септември.

Джордж се загледа замечтано към реката и замълча. След малко поклати посивялата си глава и рече: — Ако вече сте гладни, знам едно малко ресторантче недалеч от тук. Кухнята е чудесна и го поддържат чисто като в частен дом.

— Приемам предложението ви, Джордж. Като приключим с обяда, бих искал да дойда с вас до кантората ви, за да уредим моя договор и да не мисля повече за това.

— Нямам нищо против — съгласи се Джордж с усмивка.

В „Завод за огнестрелни материали — Огаста“ Рейчъл и Дан попаднаха на неочаквани неща и следи, които водеха към разбулването на мистериозната загадка.

— Как проследявате различните поръчки, Джордж? — Може ли да ми покажете регистрите, за да разбера как става това? Искам да науча всичко за работата на Филип, за да разговарям като специалист с него по тези въпроси. Сигурна съм, че ще се изненада приятно като види колко много съм научила.

Джордж изглеждаше притеснен от неочакваната й молба.

— Искам да ви помогна, Рейчъл, но това не може да стане сега. Регистрите не са тук. Те са у главния счетоводител, а той е извън града тази седмица. Подготвя финансов доклад кои разходи можем да съкратим и как да увеличим печалбите. Отчетите със сигурност ще са готови, когато Филип се върне. Не се съмнявам, че той с радост ще ви покаже всичко, което искате да научите.

Рейчъл усети, че Джордж я лъже, но едва ли го правеше, за да скрие нещо във връзка с опасната загадка. По-скоро не желаеше да й покаже документацията, без да е получил съгласието на съпруга й, че може да се запознае с личните му доходи.

— Не се притеснявайте, Джордж — каза тя, за да успокои притеснения мъж.

Дан се намеси, за да намали възникналото напрежение и да помогне на Джордж да преодолее смущението си, предизвикано от молбата на Рейчъл.

— Пресметнах и установих, че са ми необходими хиляда и осемстотин сандъка. Плащам предварително в брой, за да не бера грижа как да ви предам после парите — Дан знаеше, че няма да е кой знае колко трудно да продаде такова количество патрони по време на бъдещите си пътувания. Така че не рискуваше нищо с тази поръчка, чиято цел бе да затвърди версията си пред Рейчъл.

Кафявите очи на Джордж се разшириха от учудване, след което бързо надраска сметката.

— Това прави един милион и осемстотин хиляди патрона! Това са… тридесет хиляди и шест долара! Не си представях, че имате предвид такава голяма поръчка. Ако знаех, щяхме да я обсъдим и да я приема по-рано. Имате ли нещо против да ви попитам, за какво са ви необходими толкова патрони?

— Разбира се, че не. В Средиземноморието имаме малка военна база. В края на лятото се очакват конфликти между Турция и провинциите. Бях на брега, когато стана дума, че имат намерение да се запасят с оръжие и патрони. Предложих да ми възложат поръчката и я получих. Когато Рейчъл прие да я придружа, реших да съчетая приятното с полезното. Искам да изпълня поръчката в компаниите на Филип. Ще организирам така работата си, за да изчакам на брега, докато всичко е готово. Кога можете да доставите сандъците в Савана?

Рейчъл побърза да използва открилата се възможност да получи информация.

— Да не би да сте възпрепятстван да изпълните поръчката срочно, Джордж? Знам, че работите по онзи голям договор, за който Филип ми спомена, преди да замине.

— Работата по поръчката беше започнала, когато Филип съобщи, че се отказва от нея. Но миналия петък Хари се отби тук и каза, че Филип е взел друго решение и иска да се захванем за работа по най-бързия начин. Хората правят всичко възможно, за да спазим уговорения срок. Поръчката ще бъде изпълнена и доставена в Савана на 14 май, както е по договор.

Това й напомни за бълнуванията на Филип, докато беше в безсъзнание. 14-ти май беше след шест седмици.

— Забравих за кого каза Филип, че е поръчката?

— Не знам. В договора е записано само името на Филип. Той прие поръчката, той ще я предаде и ще получи парите.

— И Хари ли не знае кой е клиентът?

— Не. Филип движи сделката с оръжията по същия начин.

Рейчъл се въздържа да каже, че това звучи абсурдно и нелепо.

— Става въпрос за голяма и важна сделка. Колко сандъка са поръчани?

— Тридесет хиляди.

Този път очите на Рейчъл се разшириха от изненада.

— Това прави…

— Тридесет милиона патрони — Джордж й спести пресмятането. — Продаваме един сандък за 16 долара и 67 цента, така че общата стойност на договора е петстотин хиляди долара. При големи поръчки като тази правим отстъпка. Иначе цената на един сандък е 18 долара. И на вас ще направим същата отстъпка, защото и вашата поръчка е голяма.

Дан не успя да благодари, защото Рейчъл бързо попита:

— Ще получите петстотин хиляди долара, когато изпълните поръчката? Като се прибави и делът от поръчката при Хари, сумата става огромна. Как сте се уговорили да стане плащането? Ако нещо попречи при получаването на поръчката, ще имате огромни загуби.

Сивокосият мъж кимна в знак на съгласие.

— Търговското салдо трябва да се плати лично на Филип, когато достави стоката с негов кораб. Увери ни, че не може да се случи нещо непредвидено. Надявам се, че е прав. Взел съм заем, за да работя по тази толкова голяма поръчка. Права сте, че ако сделката се провали, ние ще фалираме. Едва ли бихме намерили клиент да купи такова голямо количество патрони.

— Какво означава търговско салдо, Джордж?

— Филип вече е взел в аванс половината от дължимата на двете компании сума. Другата половина ще получи след доставката на стоката.

Рейчъл бързо пресметна, че сега, след като Филип е мъртъв, Джордж и Хари щяха да получат огромна сума пари. Можеха да кажат, че не е имало такава сделка, или че се е провалила, и да задържат и поделят парите помежду си. Но ако Джордж казваше истината, че не знае кой е купувачът, как тогава тя можеше да разбере кой е той? Освен ако Хари не лъжеше, че не знае. Какво щеше да стане, ако Хари вече бе получил своя аванс, например миналата седмица, когато се срещна с Филип, но повален от болестта, съпругът й е пропуснал да й каже за това. И още по-лошо — какво щеше да стане, ако се е случило нещо с парите, докато са били на съхранение във Филип? Който й да беше собственикът на тези пари, той щеше да потърси или тях, или стоката си. Джордж и Хари едва ли биха платили вместо Филип, ако не са получили никакви пари. Това означаваше, че тя ще трябва да отговаря за… най-малко един милион долара!

— Казвате, че трябва да предадете готовата продукция на Филип в Савана на 14-ти май?

— Точно така. След това той веднага трябва да дойде тук и да уредим сметките. Беше обещал досега да изпрати половината пари, които да вложа в производството. Това имах предвид, когато говорихме онзи ден. След като е заминал и няма да се върне до това време, ще се наложи да взема още пари на заем, за да продължим работата.

— Моята поръчка и плащането в брой няма ли да бъде достатъчно, Джордж?

— Донякъде ще помогне, Дан, но материалите и трудът струват скъпо. Вие какъв калибър искате?

Дан даде размерите на пушките, които възнамеряваше да поръча в Атина.

— За нарезно оръжие или за гладка цев? Можем да ги изработим и по двата начина.

— Тези с гладка цев създават по-малко проблеми на бойното поле.

— Имам от този размер известно количество на склад. Мога да подготвя останалите и да ги изпратя на същата дата, когато ще транспортирам с влака и патроните по договора на Филип. Това задоволява ли ви?

— Срокът е идеален, Джордж — каза Дан и благодари.

В коридора, преди да се разделят, за да се преоблекат за театъра и вечерята с Джордж и Моли Сю Ледърс, Дан каза на Рейчъл:

— Много е голям договорът, който Филип е сключил. Изглежда, че той осигурява повече поръчки и печалби на компаниите, отколкото партньорите му. Може би печалбите му щяха да бъдат по-добри, ако работеше сам.

Рейчъл си припомни измислицата, която беше представила на Дан и реши да я отстоява, за да не събуди подозрения в него в този важен момент. Затова категорично заяви, че не разбира нищо от това, което става.

— Просто не е логично, Дан. Ако компаниите имат такива големи печалби и Филип знае това, защо е взел решение да ги продава? Защо се притеснява, че партньорите му осъществяват тайни сделки, след като самият той е сключил две такива? Наистина не разбирам нищо от това.

Дан усети, че тя се опитва да го подведе.

— Трябва да поискате той да ви обясни, когато се обади или когато и двамата се приберете у дома. Сделката е за количество, достатъчно за една армия. Ако един войник гърми всеки ден по петдесет патрона, такова количество патрони може да поддържа стрелбата на десет хиляди войника месеци наред. Филип наистина е имал късмет с тази сделка. Тя е много по-изгодна от моята. Но ми се струва, че такава голяма поръчка няма да мине лесно митницата. Как ли е решил този проблем? За моето оръжие съм си осигурил разрешително — излъга, защото знаеше, че за него наистина не е проблем да вземе разрешително от един приятел, преди да тръгне от Савана. — Изглежда доста странно, че е заминал, след като е уговорил и с двамата си партньори да им изплати определени суми, след като очакваше и мен, и моята поръчка. Това никак не е в стила на този Филип Маккандлис, когото аз познавам. На него винаги може да се разчита. Интересно какво ще каже Хари за всичко това, когато отидем в Атина.

Рейчъл не бе помислила, че стоката трябва да мине през митницата и след като Дан спомена за това, тя веднага го използва, за да подкрепи версията си.

— Наистина ще бъде интересно да се срещнем с Хари. Възможно е истинската цел на пътуването на Филип да е била уреждането на някакъв проблем с митницата, но не е искал да притеснява партньорите си. Може би ме е изпратил тук само за да разсея страховете им, докато той отсъства. Мисля, че съм малко объркана и изнервена. Искам да ви се извиня, но ще се оттегля, преди да кажа нещо, за което може после да съжалявам. Ще чакам да ме вземете от стаята ми в шест и половина.

Обърна се, за да влезе в стаята си, но се спря и го погледна още веднъж право в лицето.

— Дан, ако носите със себе си толкова много пари, моля ви, бъдете внимателен. Не допускайте някой да ви чуе, когато говорите за това. Може да ви оберат.

Дан бе споменал за парите с надеждата, че щом говореха за нея, че подбира само богати жертви, като научеше за състоянието му, щеше да започне да го преследва и така той да научи това, което търсеше. И все пак, тя сякаш искрено се тревожеше за неговата безопасност. Беше странно…

— Не се тревожете, Рейчъл. От малък се грижа за себе си.

— И аз от малка се грижа за себе си, но понякога така се случва, че човек не може да се оправи сам. Просто ви моля да бъдете по-внимателен.

— Обещавам. Ще се грижа, и за вашата безопасност. А сега се пригответе да се забавляваме добре и да забравим всичките си проблеми — помоли я той. Протегна ръце към нея, привлече я в прегръдката си и я целуна.

— Ще бъда точна и в отлична форма, капитане — козирува тя шеговито и затвори вратата.

Беше попаднала на следи и се плашеше от тях. След като не можеше да разчита на закрилата на Филип и отвсякъде я грозяха опасности, изкушението да съблазни Даниел Слейд стана неудържимо. Не знаеше дали да се съпротивлява или да се предаде. Сигурно тази вечер щеше да намери отговора… Първо трябваше да се изкъпе и да смени тоалета си.

Дан предположи, че Рейчъл не му показа бележката — хитра уловка, която сама бе написала до себе си, защото се е досетила, че той ще разпознае почерка й. Освен това съдържанието не бе обмислено добре и разкриваше миналото на Черната Вдовица, а тя явно се надяваше, че той не знае за него.

Почти винаги забелязваше допуснатите грешки, преди да понесе последствията от тях! Може да е написала бележката, за да го накара да ревнува и да го подтикне да я ухажва по-настоятелно. Може би възнамерява да я използва по-късно, за да докаже, че над Филип е тегнела заплаха и тя няма вина в убийството му.

Дан се опита да си представи как ще реагира, когато след малко получи истинска бележка. Беше достатъчно съобразителен и накара Люк Конър да я напише вместо него още преди да отпътуват от Савана. Нарочно бе сложил писъмце в цветята, за да й даде възможност да сравни двата почерка и да се успокои, че не трябва да се съмнява в него. Искаше тя да се притеснява и да се страхува, за да направи грешки или да потърси закрилата и приятелството му. Пъхна бележката под вратата на банята, докато тя се къпеше и бързо се прибра в стаята си, без някой да го забележи.

Рейчъл чу шума и погледна в натам. Очите й се разшириха от ужас, когато видя как листът се плъзва под вратата. За миг замръзна на място, след това изскочи от ваната. Загърна се в хавлията и примряла от страх стигна до вратата. Отключи и я отвори. Погледна в коридора. Нямаше никой. Отново затвори вратата. Вдигна от пода и внимателно разгъна втората бележка, която получаваше. Не беше написана върху бланка на хотела и не имитираше нейния почерк.

„Изплети омайна паяжина за мен, ненагледна любов моя. Заплени ме в магическите си нишки. С радост ще рискувам живота си, за да прекарам само една нощ в нежните ти обятия. Или ще те имам, или ще умра. Ще ти дам пари, колкото искаш, всички бижута, които пожелаеш, ще бъдат твои, ако станеш моя любовница или моя съпруга. Аз съм богат, красив и опитен любовник, който ще ти достави удоволствия, които не си познавала досега. Никога няма да те нараня, нито ще позволя някой друг да ти причини болка. Ще те заведа навсякъде, където искаш да отидеш, далеч от страданията, които си преживяла. Ще те направя щастлива. Ако отговорът ти е положителен, утре сложи алени цветя в косите си. Ако не, аз ще продължа да жадувам за теб отдалеч, докато не промениш мнението си и не решиш, че имаш нужда от мен.“

Рейчъл изтръпна. Думите бяха написани, за да изразят нечия любов, но звучаха заплашително. Дали двете бележки бяха писани от един и същи човек? Ако е така, какво искаше той от нея? Страхуваше се да мисли за това. Беше скъсала първата бележка и заедно с отровата я изхвърли в тоалетната. Тази обаче щеше да запази и да се опита да открие по почерка нейния автор. Този почерк виждаше за първи път. И бележката не беше толкова заплашителна, колкото първата…

Рейчъл се изкъпа и се прибра в стаята си. Сравни почерка с този от картичката на Дан. Както и очакваше, разликата беше огромна. И въпреки това тя не трябваше да му показва бележката и така да разкрие пред него опасното положение, в което се намира. Това щеше да разголи миналото й в един много деликатен момент. Но поне доказваше, че заплахите не идват от Даниел Слейд, нали?

Нямаше време за повече размисли. Трябваше да се приготви за вечерята и театъра с Ледърсови и с Дан. Но на следващия ден щеше да направи всичко възможно, за да разобличи подлеца, който я преследваше.

ШЕСТА ГЛАВА

Рейчъл беше казала на Дан, че няма да закуси сутринта, за да поспи повече и да си почине добре за предстоящата вечер. Щяха да се срещнат на обяд и след това да се разходят.

Вчерашната среща в кабинета на Джордж продължаваше да обсебва мислите й и да я тревожи. Когато Филип в бълнуването си говореше за парите, на нея дори не й мина през ума, че става въпрос най-малко за един милион долара! Това беше напълно достатъчна сума, за да амбицира един злодей в стремежите му да получи парите на всяка цена или жестоко да си отмъсти при неуспех. Ако Филип не достави стоката в определения срок, клиентът ще дойде да си я търси. Не смееше да мисли какво я очаква след шест седмици.

Рейчъл реши да се срещне с Милтън, когато се върне в Савана, за да разбере дали Филип е запазил кораб. За да успее да разкрие тайната, преди да е изтекъл крайният срок, тя трябваше да знае за къде заминава стоката и името на клиента. Ако сделката беше законна, сигурно може да се направи нещо, за да бъдат всички доволни. Докато разсъждаваше така, изведнъж разбра, че сама се заблуждава. Никой, най-малкото клиентът, щеше да повярва, че парите не са в нея и тя наистина не знае къде са. Само да можеше да помоли Дан за помощ в разкриването на тази загадка! Но не можеше, защото тогава трябваше да му разкаже истината за себе си. Той никога не би я разбрал и оправдал постъпката й. Особено след като съобщи за смъртта на Филип. Но след като всичко се оправи, ти можеш… — мислеше тя.

Рейчъл свъси вежди и каза на глас в празната стая:

— Какво можеш ти, глупачке? Да го оставиш да те измами, както Крейг и Филип постъпиха с теб? Не можеш да му вярваш. Филип тъкмо бе изнесъл безумната си тирада на смъртното си легло, и още същия ден се появи така нареченият верен приятел. Нали се убеди, че някой тайно те следи. Стреляха по теб. Претърсваха стаята ти. Получи две заплашителни бележки. Няма съмнение, че някой те смята за толкова глупава, че да запазиш ампулата с отровата, за да те заловят с нея, когато се прибереш у дома. Тогава няма да ти се размине обвинението за смъртта на Филип, както и за тези преди това. Толкова е коварен и хитър, че е фалшифицирал почерка ти, за да не можеш да покажеш на никого първата бележка. Всеки път Даниел Слейд е имал възможността да стои зад тези зловещи дела. Днес ще сложа цветята в косата си и ще видя кой ще отговори на този знак. Ако ти, Даниел Слейд, си този, за когото се представяш…

Дан седеше на пода пред междинната врата и слушаше. Не очакваше да чуе тези думи. Запита се дали не греши в преценката си за Рейчъл. Възможно ли бе да е невинна? Не знаеше кой е виновен — жестоката съдба или някой ревнив съперник, който я бе притиснал в това положение. Ако Рейчъл беше невинна, Дан не можеше да стори зло на вдовицата на брат си, на своята снаха. Може би съмненията му са породени от това, че дълго време не бе виждал Филип, че го видя мъртъв и че не познаваше Рейчъл отпреди. Пред него стоеше една красива изискана жена, която го очароваше и събуждаше желанията му.

Той внимателно бе следил благоприличното, но все пак весело поведение на Рейчъл в дома на Октавия Левърт и в театъра снощи. Как можеше да бъде толкова спокойна и безгрижна, с мрачното минало зад гърба си и с опасната мистерия, която витаеше около нея? Няколко пъти забеляза леко смущение, тъга и обърканост по лицето й. Само да знаеше коя е същинската Рейчъл, да знаеше каква е истината. Но не я знаеше. Какви чувства щеше да изпитва и как щеше да се отнася с Дан, ако не изпитваше вина за тези престъпления? Харесваше го и се държеше добре с него сега. Бракът с Филип не означаваше, че е била влюбена. Със сигурност Рейчъл Маккандлис не бе просто една Черна Вдовица. Обърканото положение в момента беше свързано и със странната оръжейна сделка, и с огромната сума пари, които липсваха, и с участието на Филип във всичко това. Щеше да му бъде по-лесно, ако тя не беше такава опитна измамница!

Наистина той беше този, който тайно я наблюдаваше в къщата, който претърси стаята й в хотела и който изпрати втората бележка. Нямаше нищо общо обаче с останалите обвинения на Рейчъл. Но щом тя не бе направила всичко останало, кой тогава го е направил? Дан си припомни, че не бе видял първата бележка и ампулата, когато претърси стаята й във вторник. Тя изобщо не спомена пред него за това претърсване. Или някой ги бе поставил в стаята й по време на вечерята, или тя ги е била взела със себе си в банята.

Не й позволявай да те измами, приятелче. Дан се предупреди сам. Тя изпълни един блестящ спектакъл в твоя чест. Знае за скритата междинна врата и се надява, че подслушваш. Чуваш измамните й думи. Прави го добре. Съмнявам се, че знае, че си брат на Филип. По-скоро мисли, че си неин неприятел. Трябва само да я убедиш, че не си. Ухажвай я по-смело, приятелче.

— Запазих час при фотографа, който Джордж ни препоръча — каза Дан на Рейчъл, докато обядваха. — Ще ни чака в ателието си в шест, облечени в най-хубавите ни дрехи. Каза, че ще ни отнеме половин, най-много три четвърти часа. Така че ще бъдем точни за празненството в седем. Ателието не е далеч от тук.

— Вие сте излизал тази сутрин? — попита тя. И какво още си успял да направиш сам?

Тревожиш се, че не съм се хванал на въдицата ти ли? Присмя й се на ум, но гласно се пошегува с усмивка:

— Разбира се, поспаланке. Не съм свикнал да се излежавам до късно. Разходих се до брега и се наслаждавах на свежия въздух и движението. Закусих, но пак съм готов да похапна.

— Не трябваше да пропускам закуската. Умирам от глад. Толкова са вкусни — посочи тя пилето и кнедлите.

— Обичате ли да готвите, Рейчъл?

— Мога да готвя, но не го правя често. Лулу Ма се наежва и се сърди, ако реша аз да сготвя. Не знаете колко е специална Лулу Ма. Кухнята и домакинската работа са нейна територия, нейна гордост и радост. Тя не може да си представи как една дама, господарка на къщата, може да работи. Не може да приеме факта, че старият Юг вече го няма. Отнася се с мен като с разглезена дамичка от Юга, която не помръдва пръст за нищо.

— Виждам, че очите ви се смеят и ми е ясно, че се шегувате.

Рейчъл се засмя и кимна. Каза:

— Започвате да ме опознавате, Дан.

— Дано. Опитвам се — призна той. — Вие наистина сте очарователна.

— Истината е, че помагам в домакинството, но готвенето и гладенето са двете неща, които тя предпочита да върши сама. Аз съставям менюто, подреждам масата и понякога сервирам. Тя е доволна, когато прекарвам времето си в четене, бродиране и грижи за външността си. Доставя й удоволствие, да ми прислужва, така че се опитвам по-често да й давам тази възможност. Но когато ми стане скучно или се ядосам, запретвам ръкави и се залавям за работа. Когато изпадам в такова настроение, тя не се занимава с мен и ме оставя да правя каквото си искам.

Дан си спомни за дебелата гувернантка и икономка, която бе отгледала него и Филип. Мо-Мо беше мила, интелигентна и грижовна негърка. Тя беше нещо като добрата леля за него. Не, като майка. Беше от малкото хора, които имаха смелостта да застанат срещу Стивън Маккандлис, когато той се отнасяше зле с по-малкия си син. Майка му я беше довела със себе си от памучната плантация, когато се омъжила за баща му. В плантацията я освободили веднага щом платили за нея. Тази жена ги обичаше, както и те я обичаха и уважаваха. Нейната смърт му причини такава болка, като че ли погребваше родната си майка. Беше починала малко преди последния скандал с баща му. Преживя тежко загубата й. Може би тъкмо мъката за Мо-Мо го бе подтикнала да легне с Хелън и…

Рейчъл забеляза, че Дан е потънал в спомени, защото лицето му първо се озари от обич, после помръкна от някаква преживяна мъка. Зачуди се за какво си е спомнил.

— Разкажете ми повече за времето, когато сте били заедно е Филип в Чарлстон — подкани го тя. Усети, че е прекъснала мислите му, защото той се сепна и я погледна така, сякаш го бе изненадала да върши нещо нередно.

Не смееше да й разкаже за Мо-Мо. Може Филип да бе споменал пред Рейчъл за жената, която го е отгледала.

— Любопитна сте да чуете за нашите лудории ли? — овладя се той бързо и се пошегува.

— Да. Не знам много за живота на Филип, преди да се запознаем, така че е крайно време да науча нещо. Не мислите ли? — всъщност този, за когото искаше да научи повече, беше Дан.

— Ние, мъжете, пазим ревниво миналите си лудории, но ще ви разкажа за нашите, стига да не ме издадете пред Филип — изчака тя да кимне и продължи: — Правехме обичайните момчешки лудории и бели. Имате братя, така че се досещате за какво става въпрос. Малчуганите винаги си навират носовете там, където не трябва — видя реакцията й от последните си думи и побърза да продължи, преди да я завладеят спомените от тъжното й минало. — Едно от любимите ни занимания бе играта на криеница в складовете на Маккандлис близо до кея. Особено обичахме есента, когато те бяха пълни до горе с бали памук. Скачахме от бала на бала из цялото помещение, докато целите не потънехме в прахоляк, а косите и дрехите ни побеляваха от влакънцата памук. Повече от час трябваше да чистим дрехите си, преди да се приберем. Не можехме да оставяме следи от престъплението си. Не ни разрешаваха да играем в складовете, защото било опасно. Ако някой от нас паднеше от тази височина, можеше да си счупи врата, ръцете или краката.

Рейчъл беше израснала в плантация и също имаше спомени от игрите по време на брането на памука. Купчини непочистен и не балиран памук — огромни кълба прашни бели облаци. Не искаше обаче да разсейва Дан, като му каже това.

— Вие обичате опасностите и предизвикателствата, нали, Дан?

— Приемам обвинението, мисис Маккандлис — съгласи се той с широка усмивка. — Спомням си как веднъж се промъкнахме на борда на един кораб и тържествено се заклехме двамата да отплуваме с него и да завоюваме света. Но в последния момент Филип се изплаши и слезе от кораба. Аз слязох в Александрия и не знаех какво да правя. Кой знае какво щеше да ме прави баща ми! Но Филип ми се притече на помощ. Пое част от вината, като каза, че корабът е отплавал, докато сме играели на криеница.

— Все пак, наказаха ли ви?

— Донякъде — отговори той, без да уточни наказанието.

— Какво се случи със семейството ви и с корабния бизнес?

— Всички в семейството ми починаха и аз загубих фирмата. След като напуснах Чарлстон през седемдесет и първа, три години бях моряк. Спечелих достатъчно пари и си купих кораб, за да работя за себе си. За щастие, имам късмет и бързо забогатявам.

Пристигна сервитьор, който им поднесе кафе, отнесе използваните съдове и сервира десерта. Докато той ги обслужваше, те не разговаряха.

Дан си спомни деня, в който напусна дома си след сбиване със стария Маккандлис заради глупостта, която извърши с избраницата му. Обичаше брат си, но понякога го ненавиждаше, че е любимият, не, единственият син. Преживя тежки мигове през детството и юношеството си в дома на Стивън Маккандлис. Горкият Филип! Беше между чука и наковалнята — не искаше да се кара с баща си и да остане приятел с брат си. Понякога Филип се възползваше от това, че е любимец. Но така би постъпило всяко момче на неговата възраст. Друг път Филип ненавиждаше положението, в което го поставяха — да избира между баща и брат. Когато Дан започна да плава с корабите на Маккандлис, повечето време отсъстваше от дома, което беше удобно и за него, и за баща му. През тези години двамата с Филип се виждаха рядко, само когато беше на сушата. Дан не се бе връщал в дома си, който отдавна напусна. За това време преуспя, поумня и поулегна. Искаше да се върне в родния дом и да изглади проблемите и с баща си, и с Филип. Сега…

След като сервитьорът се отдалечи, Дан се откъсна от спомените си и продължи разговора.

— Оправям се сам от много години и се справям добре. А вие, Рейчъл? Какъв път сте изминала до този момент от живота си?

Рейчъл реши да каже на Дан само това за себе си, което той можеше и сам да разбере, ако поразпита за нея. Ако вече го бе направил, с разказа си тя щеше да се представи пред него за пряма и откровена. Ако не беше, можеше да събуди съчувствие и разбиране, които сигурно по-късно щяха да й бъдат необходими. Освен това, съвсем нормално бе да се води такъв разговор между съпругата на Филип и неговия най-добър приятел.

Рейчъл започна, като внимателно подбираше всяка дума и бавно заговори:

— Родих се и израснах в плантация. Мама се омъжила за татко на шестнадесет години. За девет години им се родили пет деца — три момчета и две момичета. Бяха силно влюбени един в друг. Живеехме задружно и всички бяхме щастливи. След това дойде войната. Татко и Роберт ги убиха на фронта. Вкъщи нещата тръгнаха назад. Мама пое цялата отговорност, но беше изплашена, самотна и не знаеше как да ръководи голямата плантация. Когато данъците и таксите се повишиха, ние загубихме почти всичко. Това направо я съсипа. Бях дванадесетгодишна, когато тя от страх се омъжи за един политик янки, който й бе обещал да се грижи за нея. Ърл беше с четири години по-млад от мама, но тя беше такава красавица, че това нямаше никакво значение. Приятелите и съседите ни се почувстваха засегнати и казаха, че се е предала в ръцете на врага, когато раните от войната са съвсем пресни. Ърл твърдеше, че е богат, и че е влюбен в мама, но единственото, което искаше, бе да сложи ръце върху „Уайт Клауд“. По-добре щеше да бъде, ако бяхме загубили плантацията, отколкото да я оставим в ръцете на тази змия.

— А какво стана с останалите от семейството ви? — Дан настояваше да научи нещо повече.

— Рандъл се удави на следващата година, докато бяха с Ърл на риболов. Беше добър плувец, но ризата му се закачила за някакъв клон под водата и Ърл обясни, че не е успял да му помогне, преди да стане твърде късно. Близнаците Ричард и Розмари избягаха от къщи един след друг — през шестдесет и девета и седемдесета — и никой не знае къде са и дали въобще са живи. Божичко, колко ми липсват! Никой от нас не успя да приеме този янки. Мисля си, че нарочно се държеше лошо и грубо с нас, за да ни пропъди. Не искаше пълна къща с чужди деца. И успя, въпреки че мама така й не повярва, че съпругът й прогонва собствените й деца от техния дом. Все още си мисли, че ние сме я предали и изоставили. Напуснах плантацията през седемдесет и втора, когато бях на осемнадесет години, защото и аз не се разбирах с него. Как бих искала Ърл Старджър никога да не се бе появявал в нашия живот. Мразя го за всичко, което ни причини.

Дан си спомни какво бе казала за Старджър на гроба на Филип.

— И какво се случи, след като напуснахте дома си?

— Преместих се в Савана. Срещнах Лулу Ма още при пристигането си и се сприятелихме с нея. Винаги ми е помагала през тези години. Започнах да работя за Филип през януари седемдесет и четвърта и се омъжих за него в началото на август миналата година.

Дан забеляза, че тя прескочи почти двугодишен период от време в своя разказ. Говореше истината, но криеше голяма част от нея. Това не го изненада.

— Джордж каза, че Филип се е преместил в Савана през февруари седемдесет и трета. Скоро ли след неговото идване в града се срещнахте?

— През април същата година ни запозна един общ приятел, който вече не е жив. — Беше ги запознал Крейг Нюман, но тя се страхуваше да спомене името на втория си съпруг. — Като стана дума за Филип и Джордж, съпругът ми споменавал ли е за този голям договор в писмата си?

Дан знаеше, че тя смени темата, за да отклони вниманието от себе си.

— Не, но не е имал и причина да го прави. Ако си беше вкъщи, когато пристигнах, не се съмнявам, че щеше да се похвали. Аз също бих постъпил така. Тази сделка ще донесе добра печалба и за тримата партньори. Поне една трета от сумата трябва да е чиста печалба. Като се раздели на три, това прави по сто хиляди долара на всеки. Една отлична възвръщаемост на вложени средства. Щом има намерение да продава дяловете си от двете компании, тогава какво ще прави с третия — от корабната агенция?

В първия момент не знаеше какво да отговори. Най-после й дойде нещо наум и рече:

— Не мисля така.

— Сигурно смята да продаде и трите и да се занимава с плантацията.

— Не ми е споменавал такова нещо. Би ли могъл да направи това?

— Няма да ме изненада, Рейчъл. Филип никога не е обичал корабите и водата. От него би станал отличен земевладелец. Обзалагам се, че му харесва живота в плантацията. Може би затова е купил „Мос Хейвън“, а не някоя градска къща.

Филип й бе казал, че е купил плантацията заради нея — да я измъкне от Савана и все пак да не бъде далеч от работата си.

— Дан, мога ли да ви задам един сериозен личен въпрос? — изненадващо попита тя.

Дан остави вилицата си и се наведе напред.

— Разбира се.

Рейчъл намери начин да зададе въпроса си така, че хем да прикрие уловката, хем да получи повече информация.

— Казвате, че тази загадъчна сделка е достатъчно голяма, за да снабди цяла армия. Какво ще стане, ако е незаконна? Какво ще стане, ако Филип не успее да я прекара през митницата? Ако сделката се провали, компаниите в Огаста и в Атина ще фалират. Би ли направил Филип нещо, което да разори партньорите му? А не може ли да ги наказва затова, че са го мамили? Ако компаниите са били губещи, той така или иначе е щял да загуби първоначалните си инвестиции, независимо колко големи са били те. Но ако са го лъгали и мамели, може би тези пари не го вълнуват. Виждате ли някакъв смисъл в това?

— Филип никога не е обичал тези, които създават неприятности, но винаги е бил почтен и чистосърдечен. Някои хора могат да разсъждават по този начин, но не и Филип, доколкото го познавам.

Беше доволна от отговора му.

— Кой би могъл да направи такава голяма и скъпа поръчка? — попита тя.

Дан се забавляваше с упоритостта й да открие истината.

— Не се безпокойте, Рейчъл. Няма да има нова война в Юга. Договорът не е за такива големи количества. А и Филип никога няма да достави оръжие на някои превратаджии. Поръчката пък е прекалено голяма за банда гангстери. Възможно е това да е таен военен договор. По света има много конфликтни зони, дори и у нас — на запад с индианците. Филип е здравомислещ бизнесмен и не обича неприятностите. Ако договорът е незаконен, той никога не би се захванал с него.

Куба, догадката почти на мига проблесна в мисълта й, но не можеше да сподели с него това, което беше чула от Филип на смъртното му легло.

— Не чухте ли Джордж? Каза, че Филип се отказал от поръчката миналия месец. След това, преди седмица разговарял с Хари и я подновил. Това означава, че Филип се е колебаел. Може да се е страхувал, че някой го мами. Никак не обичам потайностите. Има нещо гнило в цялата тази работа.

Дан се съгласи с нея.

— Филип пазел ли е в тайна от вас нещо важно преди това?

— Не знам — призна тя. — Не съм допускала, че може да има тайни от мен, преди да възникне този случай. После се появихте вие…

— Какво аз?

— Защо Филип не ми е казал за вас, за вашето общо минало и за тайната ви сделка?

— Нима това, че не сте знаела за мен е причина да се съмнявате в него? Ако е така, Рейчъл, нямате основание. Мъжете често не споменават такива неща.

— Дори и на съпругите си ли?

— На този въпрос не мога да отговоря. Никога не съм имал съпруга.

— Ако обичаш някого и се ожениш за него, мисля, че трябва да му доверяваш всичко. Филип знаеше всичко, което се бе случило с мен от раждането ми до миналия петък.

— Всичко ли?

— Да, Дан. Всичко. И така трябва да бъде. Един брак може да бъде сполучлив и траен, само ако се основава на любов и вяра, на взаимни грижи, на споделени радости и болки.

— Вие сте мъдра жена, Рейчъл Маккандлис.

— Уча се от чуждия и от собствения си опит. Видяла съм и добри, и лоши бракове, и знам какво е от значение в брака — как й се искаше да знае тази истина отдавна, но я разбра едва сега. Нямаше никога повече да повтори грешката си с друг мъж в друг брак, дори да остане неомъжена до края на живота си, дори да загубеше наследството от Филип и да останеше последната беднячка, дори да беше беззащитна и изплашена.

Дан положи усилия да се сдържи и да не я разпитва за брака й с Филип и за предишните й два брака. В погледа й се преплитаха различни чувства. Изглеждаше объркана, несигурна и беззащитна и въпреки това — решителна и силна.

— Можем да разсъждаваме върху този въпрос седмици наред, Рейчъл. Нека продължим да търсим истината заедно. Ако не получим задоволителен отговор и от Хари в Атина, тогава ще трябва да изчакаме Филип той да ни обясни. Нека не позволяваме тази загадка да съсипе почивката ни. Нищо няма да постигнем, като се тревожим. Хайде да тръгваме на разходка, да се успокоим и да се забавляваме. Нека този следобед забравим за всякаква работа.

— Прав сте, капитан Слейд. Защо не изкомандвате и не обърнете платната към някое хубаво пристанище?

— Това е най-примамливото предложение, което някога съм получавал. Вдигаме котва, помощник-капитане. Ще ви помогна да забравите всичките си проблеми.

— Настоявам да изпълните обещанието си, господине. Аз съм готова.

Излязоха от хотела и поеха на изток. Когато стигнаха градския фонтан в средата на уличното платно, седнаха на широкия каменен перваз около правоъгълния басейн. Денят беше слънчев и ясен — прекрасен следобед в началото на април.

Рейчъл загреба с ръка водата и се заслуша в ромоленето на процеждащите се между пръстите й капки.

— Липсва ли ви морето, Дан? Когато видите вода, винаги ли спомняте за него? Както когато видяхте реката оня ден?

— Вие сте много наблюдателна, Рейчъл. Мисля, че е така, защото морето е единственото нещо, което познавам и което имам от дълго време насам. То е частица от мен самия.

Видя го, че гледа в посока на река Савана, която минаваше две улици по-надолу. Сякаш течението й го притегляше към себе си с неотменима сила. Кеят беше съвсем наблизо й до тях достигаха свирките на параходите и гълчавата на работниците. Пожела и тя да може да оказва същото силно въздействие върху този изключителен мъж. Колко прекрасно би било, ако очите му блестяха и се рееха замечтани от мисли по нея, както когато мислеше за кораба и морето! Ако можеше да бъде най-важното нещо в неговия живот! Замисли се дали Дан щеше да повярва на ужасните слухове за нея и дали щеше да я пожелае, когато разбере, че вече е свободна. Но такива дръзки и безумни мисли бяха глупост, преди да се увери, че грозящата я опасност не идваше от него.

— Мислил ли сте някога да изоставите морето и да се откажете от кораба и пътешествията? — попита тя.

— Ако има достатъчно разумна причина за това, мисля, че ще го направя.

— И коя причина според вас е достатъчно разумна?

— Нещо, което да придаде по-голям смисъл на живота ми и което да е по-близо до сърцето и душата ми, отколкото морето.

— Това е идеалният, най-добрият и единственият отговор.

— Това е единствената причина, заради която човек си струва да направи нещо, нали Рейчъл?

— Хората винаги търсят по-добри възможности, но невинаги ги намират. Или след като направят своя избор, разбират, че са сгрешили.

— От грешките трупаме опит, знания и мъдрост. С мен е така, Рейчъл. А с вас?

— От някои грешки се уча, от други — не. Зависи от това, дали са навредили само на мен или и на други хора. Ако са пострадали и други хора, не всичко зависи от теб — Рейчъл стана. — Не държите на обещанието си, капитане — пошегува се тя. — Не забавлявате достатъчно първия си помощник.

Дан я хвана за ръката и я поведе след себе си.

— Елате, госпожо. Няма да се откажа да опитвам, докато не успея.

Стигнаха оживения източен пазар с високи колони, който поддържаха купола с големия часовник. Свиха вдясно по „Сентър Стрийт“ и отново завиха вдясно. Спряха, за да разгледат паметника на жертвите на Конфедерацията, обелиска, градския съвет и високата камбанария „Биг Стийв“. Съзерцаваха ги безмълвно, хванати за ръце. Поглъщаха с поглед красивите забележителности, наслаждаваха се на хубавото време и не разговаряха, защото се чувстваха щастливи, че са заедно. При „Кемпбел Стрийт“ пак завиха вдясно.

На „Броуд Стрийт“ Рейчъл погледна към часовника на пазара и забеляза:

— Часът е четири, капитане. По-добре да свиваме платната, за да се приготвим за забавленията, които ни очакват довечера.

— На вашите услуги, мисис Маккандлис. Елате с мен, моля.

И двамата забелязаха, че никой не ги следи, че никой не ги спря по време на разходката. Дан забеляза, че тя си играе с алените цветя в косата, но избягна да я заговори за това. Рейчъл искаше някой да откликне на сигнала й, но явно присъствието на Дан осуети срещата. Не можа да забележи или да усети, дали някой я бе проследил.

Дан почука на вратата на стаята й. Рейчъл отвори и той впери очите си в нея.

— Да не би нещо да не е на ред? Не е ли подходяща? — попита тя, оглеждайки роклята си.

— Направо заслепявате с красотата си! За Бога, госпожо, нима искате да поразите всеки мъж на празненството довечера.

— Прекалено сте мил и великодушен. Влезте, докато наглася цветята в косата си. Няма да ми отнеме повече от минута.

Дан не каза, че не е редно да влиза в стаята, където тя се облича и спи. Прекрачи прага и затвори вратата, но остана до нея, сякаш се страхуваше да се приближи до съблазнителната красавица.

Рейчъл беше облякла атлазена тъмновиолетова рокля с богата украса в розово. Правоъгълното деколте беше обиколено с розови волани, дантела и бежови перли. Късите буфан-ръкави завършваха с панделки и волани. Горната част на роклята беше пристегната в кръста с копринен колан, вързан на фльонга отзад. Два шлейфа се спускаха на вълни от двете страни на ханша и се сливаха отзад. Предната част на роклята беше от три части — първата до коленете, средна част и последната до пода. Всяка завършваше с нежна бродерия от розови цветчета с перличка в средата. Най-дългата част беше разрязана на две отзад и набрана при фльонгата, така че се спускаше надиплена и бродираният й край едва докосваше пода. Свободната част от талията до долу падаше на свободни розови дипли, които се вливаха в широкия шлейф.

Дан видя пантофките и чорапите й, когато леко повдигна полата си и отиде до огледалото. И те бяха съобразени с модата — виолетови, за да са в тон с роклята. Единствените бижута, които носеше, бяха обеци от перли и златната брачна халка. Не се нуждаеше от други украшения, за да подчертават прелестния й вид. Дан я наблюдаваше докато подрежда изкуствените цветя в косата си, която бе вдигнала висока над тила, така че се спускаше на букли до деколтето й. Рейчъл завърши тоалета си като наметна през едното си рамо копринен шал с цвят на слонова кост и трептящи ресни по края и взе в ръка атлазената си чантичка.

— Изглеждате великолепно, капитан Слейд — изрече тя, докато приближаваше към него. — Официалният костюм ви стои много добре. Обърнете се и ми доставете удоволствието да се полюбувам за миг на външността ви.

Дан задоволи молбата й. Тя хареса дългото сако с широки ревери, ниска яка и маншети от кадифе. Тесните панталони и жилетката бяха тъмносини, в тон със сакото. Жилетката беше дълга и умишлено не бе закопчана, за да се вижда великолепната бяла риза с плисирано жабо.

— Щом вие сте до мен, ще си спечеля завистта на всяка жена довечера. Тръгваме ли да запечатим завинаги мига на нашето съвършенство? — пошегува се тя.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — отговори Дан.

Фотографът ги подготвяше за първата снимка. Рейчъл седна на един стол, тапициран с кадифе, а Дан застана вдясно зад нея. Мъжът отстъпи няколко крачки назад и ги огледа внимателно.

— Така е идеално. Изглеждате свежи и елегантни — каза фотографът на шотландски диалект. — Нито едно мускулче да не трепва — мина зад триножника с фотоапарата, провери кадъра през обектива, отмести се встрани, за да ги погледне още веднъж и нареди: — Усмихнете се като щастлива двойка.

Те изпълниха нареждането му и той засне първата поза.

— Ще я повторя, за да съм сигурен, че ще стане добра. Не мърдайте.

Дан стоеше застинал на място. Силният парфюм на Рейчъл възбуждаше сетивата му. Къдриците й се спускаха леко по гърба, близо до пръстите му, които горяха от допира с нейната влудяваща гола плът. Жизнерадостният му вид не се промени от притесненията, върху които разсъждаваше: Ако Филип действително бе получил парите в брой, това беше основателна причина някой да го убие. Ако тя твърдо бе решила да задържи парите за себе си, единственото, което трябваше да направи, бе да твърди, че не са в нея и че не е чувала за тях. Никой не можеше да докаже обратното. След като наследи състоянието на Филип, тя нямаше да го използва дълго време, за да не се изложат на риска да разкрият измамата и кражбата. Може би точно това целеше с това пътуване — да изгради основите на своята защита. Може би самият той вече й помагаше да изпълни задачата си. Сигурно имаше намерение да го посочи за свидетел и да го превърне в пореден закрилник и поредна жертва. Само да не изглеждаше толкова…

Фотографът им каза да сменят местата си. Рейчъл постави ръка върху широките рамене на Дан и двамата потръпнаха от възбуда.

Докато чакаха щракването на фотоапарата за втората поза, Рейчъл вдъхваше мъжественото ухание на Дан, примесено с одеколона му „Бей Ран“. Тялото й докосваше неговото. Копнееше да се приближи още по-плътно до него. Искаше да зарови пръсти в косата му. Изгаряше от желание да усети силната му прегръдка, да впие устни в неговите. Властно и заплашително, той я привличаше с магнетична сила. Този мъж пораждаше в нея страстно желание. Той можеше да покори сърцето й. Но също толкова лесно можеше и да го нарани, ако тя не бъде внимателна.

Фотографът направи последни промени за още една снимка — седнали един до друг на едно тясно канапе, също тапицирано с кадифе. Докато заемаха местата си, те си размениха плахи усмивки. Телата им се докоснаха и пламнаха. Парфюмите им се смесиха и възбудата им нарасна. Тръпнеха от изкушението и от болката, че не могат да му се отдадат.

Когато снимките бяха направени, Дан плати на фотографа и поръча по една снимка от всяка поза за всеки от тях.

— До неделя ще ги донеса в хотела. Проверете на рецепцията. Ако има проблеми, непременно се обадете.

— Не се съмнявам, че ще са съвършени — увери го Дан.

— Благодаря ви — добави Рейчъл, преди да тръгне.

Докато Дан плащаше на кочияша, Рейчъл разглеждаше величествената къща в григориански стил, запленена от размерите и красотата й.

Дан почука на вратата и веднага се появи един прислужник. Изрядно облеченият младеж с безупречни маниери се поклони и поздрави, след което ги покани в дълъг вестибюл. Пое шала на Рейчъл и ги въведе в огромен салон.

Дан и Рейчъл застанаха под една арка, оградена с декоративни пиластри. Както фасадата, така и вътрешните декорации бяха в стил рококо. Салонът заемаше цялата дължина на къщата, но беше умело разделен на три части с няколко колони в същия стил, както на входа и при арките. Не можеше да се сбърка майсторството в изработката и финеса на вътрешната уредба на Чипъндейл[1]. Обзавеждането явно беше дело на човек с превъзходен вкус и много пари.

— Направо дъхът ми секва от красотата тук — прошепна Рейчъл на своя кавалер, който беше единодушен с нея.

Всички места за сядане бяха заети от гостите. Джордж им беше казал, че се очакват четиридесет души. От средата на ярко осветения салон долиташе нежната музика на рояла, явно изпълнение на талантлива пианистка.

Джордж и Моли Сю Ледърс дойдоха към тях заедно с Пауърсови, за да ги поздравят.

— Разрешете да ви представя вашите домакини — Джеймс и Джейн Пауърс. А това е Рейчъл Маккандлис, мисис Маккандлис, съпруга на моя съдружник. Този любезен господин е неин братовчед, капитан Даниел Слейд от Чарлстон, който има собствен кораб и бизнес.

Размениха си любезности, след което Рейчъл се обърна към домакините:

— Имате най-прекрасния дом, който някога съм виждала. Благодаря ви, че ни поканихте тази вечер. Много мило от вашата страна да приемете молбата на Джордж и да ни включите сред гостите си тази вечер.

— Моля, желанието ни е да прекарате приятно. Не се притеснявайте да опитате всичко, което желаете. Запознайте се с всички и се забавлявайте добре. Вечерята ще се сервира в осем.

— Предстои ви да се запознаете с много хора — каза Джордж. — Елате да ви представя на някои от тях, преди да е започнала вечерята.

Рейчъл зае мястото си и огледа масата и хората, които стояха до нея и до Дан. Всички дванадесет души бяха симпатични и изглеждаха богати и важни личности. Тя се успокои.

Опитни сервитьори и прислужници обслужваха трите маси. Наливаха червено и бяло вино, кафе, чай и вода в кристалните чаши пред всяка чиния. Менюто беше вкусно и богато. За да не пропуснат някого или пък да разместят нещо, сервитьорите се обръщаха лично към всеки, за да удовлетворят избора му. Пред всяка чиния имаше малка сребърна камбанка, с която гостите можеха да поискат нещо допълнително или някаква услуга.

Дан наблюдаваше поведението на Рейчъл. Забеляза, че е очарователна, добре възпитана и отличен събеседник. Истинска южняшка красавица с изискани обноски. Знаеше как да се държи в отбрано общество и олицетворяваше идеала на дама.

Дан не я изпускаше от погледа си, докато тя вечеряше и разговаряше с хората до себе си. Изглежда се чувстваше превъзходно. Кадифената й кожа излъчваше здраве, жизненост. Самата я беше радостна и самоуверена. Искаше му се да не е толкова заслепяващо пленителна, защото това го влудяваше от желание. Колкото повече време прекарваше с нея и колкото по-добре я опознаваше, толкова, повече се объркваше. Срещал бе безброй измамни и коравосърдечни интригантки. Как успяваше Рейчъл да скрива истинската си подла същност така умело, без да остави никакво съмнение? Както самата тя бе казала, няма значение колко хитър и зъл е един човек, той не може да крие винаги и от всички истинската си природа… Губеше самообладание при все по-засилващото се физическо привличане към нея и стремежът да не позволява на чувствата да се намесват. Не можеше да си позволи да забрави, че за него всичко беше само игра, с която трябваше да я вкара в капана. Просто не му се искаше задачата да бъде толкова трудна за изпълнение.

След вечерята поднесоха ликьор в салона. Мъжете запалиха лули и пури и се отделиха на групи за разговор. Рейчъл се извини и отиде до тоалетната.

Преди да се върне обратно при Дан, който беше до пианото, когато минаваше покрай арката, я спряха Джейн Пауърс и някакъв непознат.

— Този господин желае да се запознае с вас, Рейчъл. Казва се Харолд Сеймур. Тук е с леля си. Вашата красота и чар са го поразили, мила, но аз предупредих този влюбчив ерген, че вие сте омъжена.

— Несправедлива сте към мен, Джейн — безупречно облеченият мъж се обърна към домакинята си с подчертан южняшки акцент. — Казах ви, че тази дама ми се стори позната, и че още не съм имал възможност да се запозная с нея.

Джейн се разсмя и го погледна недоверчиво.

— Харолд, това е Рейчъл Маккандлис, мисис Филип Маккандлис от Савана. Съпругът й е съдружник на Джордж Ледърс.

— О, да, прекрасната мисис Маккандлис от Савана. Сега разбирам защо лицето ви ми е познато. Като журналист съм преглеждал много статии за вас и вашите приключения. Бихте ли ми оказали честта с едно интервю, Рейчъл?

Рейчъл не беше подготвена за такава атака. Как си позволяваше този господин да говори открито за нещо толкова лично и деликатно, и то на такова първокласно обществено място! Как си позволяваше да я нарича с малкото й име, при това с такъв неприлично интимен тон!

— Рейчъл известна? — запита Джейн Пауърс с жив интерес.

Рейчъл се насили да се усмихне и каза:

— Страхувам се, че не съм, Джейн. В нашето семейство известният е съпругът ми. Мен ме споменават само във връзка с него.

Преди да успее напълно да се измъкне от опасното положение, един от гостите повика Джейн да отговори на някакъв въпрос.

Рейчъл остро изгледа журналиста, за да приключи веднага е неприятното му предложение.

— Едно интервю с мен, мистър Сеймур, ще бъде скучно и безполезно за вас. Освен това — продължи по-твърдо тя, защото той понечи да я прекъсне, — никога не съм давала интервю. Опасявам се, че не съм срещала много журналисти, които да представят нещата така, както са ги чули. Повечето са груби, нападателни и безчувствени. Старая се да стоя настрана от такива хора, тъй като животът ми е лично мой, а не парче вкусна торта, с която да се подслажда обществото.

Харолд не откъсваше очи от нея.

— О, да, да се опази в тайна личния живот е нещо важно за красива и известна жена като вас, но…

— Важно е, мистър Сеймур, и ви благодаря за комплимента. Извинете, ме, но трябва да тръгвам. Вече е късно, а се налага да пътувам с влака рано сутринта. Трябва да благодаря и на домакините за гостоприемството и да се сбогувам с тях.

— Сигурна ли сте, че не можете да ми отделите малко време тази вечер или утре преди, заминаването? — продължи да настоява той. — Няма да бъда нито груб, нито безсърдечен. Според мен вашата история е много вълнуваща и слуховете за вас не са верни. Не е ли крайно време да изнесете истината и да прекратите тези противни клюки?

Рейчъл му отговори, без да се усмихва.

— Не, мистър Сеймур. Нямам нито време, нито желание да направя това. Лека нощ и довиждане.

Рейчъл отиде при Джейн и Джеймс Пауърс. Изчака те да свършат разговора си и каза:

— За мен вече е време да тръгвам. Прекарах чудесно. Благодаря ви, че ни поканихте с моя братовчед. Ако посетите Савана, моля, дайте ми възможност да върна гостоприемството и любезността ви.

Поговориха още няколко минути и се разделиха. Рейчъл откри с неспокоен поглед Дан. Той явно се забавляваше добре и се чувстваше удобно, в тази официална обстановка. Направи си извод, че е от богато и изискано семейство, където е възпитаван и научен да се държи в общество. Отиде при него и му каза, че е готова да се прибира.

Дан беше сигурен, че тя е смутена и бърза да избяга от явно неприятния и тежък разговор, който току-що бе провела с мъжа в другия край на салона. Беше разбрал от един от събеседниците си кой е досадникът. И в мига, в който научи, че е журналист, Дан предположи, че той е разпознал „Красивата Черна Вдовица“ от Савана и я дразнеше с това. Без съмнение, Рейчъл го бе поставила на мястото му, но Дан не искаше Сеймур да намери друга възможност да разкрие самоличността й.

— И аз съм готов. Имам нужда от чист въздух, движение и сън — каза той.

Дан крачеше из стаята си и обмисляше своите планове. От утре трябваше да разиграе своята романтична измама и да убеди Рейчъл, че е влюбен в нея.

[1] Чипъндейл — стил английски мебели от 18 век. — Б.пр. ↑

СЕДМА ГЛАВА

Рейчъл се приготвяше за закуската с Дан и се молеше да не срещне Харолд Сеймур. Опасяваше се, че той ще провери в хотела дали наистина заминава сутринта.

Ако я хванеше в лъжа, любопитството и дързостта, които забеляза в нападателния журналист вчера, щяха да се засилят. Можеше да я е видял при пристигането, да я е разпознал и — нетърпелив за някаква пикантна история — да е претърсил стаята й и да е оставил двете бележки, за да я предразположи да приеме молбата му за интервю. Ако не се появеше да я тормози повече, тя би отдала срещата снощи на случайността, което означаваше, че още не е свалила маската от лицето на своя мъчител.

За известно време тя подозираше, че този, който я следи и върши всичките отвратителни дела, е вторият й баща. „Уайт Клауд“ не се намираше далеч от Савана и Огаста, така че той можеше да се придвижва бързо от място на място след нея и да я тормози, както винаги беше правил. Отхвърли тази възможност, въпреки че Ърл Старджър беше съвсем открит в долните си намерения преди тя да напусне плантацията. И така, тя се чудеше кой би могъл да бъде толкова нагъл?

Колкото по-дълго време беше с Даниел Слейд, толкова повече се изкушаваше и се убеждаваше, че може да му се довери. Каза си, че не трябва да приема евентуалната емоционална заплаха от негова страна като физическа. Сигурно щеше да го опознае по-добре, ако бъде малко по-отзивчива, но все пак да бъде винаги нащрек.

Ако този нахален журналист се домъкнеше и започнеше да й задава неудобни и изобличаващи я въпроси, как щеше да обясни на Дан своето тъмно минало и лъжите си? Въпреки това не можеше рязко да промени плановете си за тръгване от Огаста, защото всеки би се усъмнил за причините, включително и Дан.

Срещна се с него във фоайето.

— И тази ли сутрин станахте рано? — попита тя.

— Винаги ставам рано, Рейчъл. Това е просто в кръвта ми. Вие добре ли спахте?

— Да. Имах нужда от здрав сън. Нали вечерята снощи беше прекрасна?

— Аз прекарах великолепно. Всъщност винаги се чувствам добре с вас. Ще ми липсвате, Рейчъл, когато се върна на кораба. Мисля, че ще ми бъде трудно да намеря толкова приятна компания и добро приятелство на друго място.

Стана й приятно от думите му и го попита закачливо:

— Трудно ли се задоволяват вашите изисквания?

— Да. Това е един от недостатъците ми, който още не сте забелязала.

— Да имаш изисквания не е недостатък, Дан. Какво може да има по-голяма стойност от добре оползотвореното време, удоволствията и приятелите?

— Права сте, госпожо. Това е признак на сила, а не на слабост.

— Струва ми се, че ако въобще имате недостатъци, те не са много.

— Сигурно ще се изненадате, като разберете колко много са може би.

Рейчъл се засмя.

— Измъквате се ловко, за да не признаете, че сте съвършен.

— Не трябваше да казвам може би, защото със сигурност имам.

— Например? — настояваше тя да узнае, като съвсем неразумно не откъсваше нито за миг поглед от него.

Дан не се предаваше. Каза й:

— За нищо на света няма да ги разкрия пред вас, госпожо.

— Защо не? По какъв друг начин бих могла да ви опозная по-добре?

— Може да изчезнат под вашето благотворно влияние. Следователно, няма смисъл да ви ги разкривам сега, за да не ме обвинявате и да ми се сърдите за тях по-късно.

— Никога за нищо няма да ви се сърдя, Дан. Хората се променят с времето и, надявам се, стават по-добри.

— Но не и вие, Рейчъл.

Тя се смути.

— Какво имате предвид?

— Как може съвършенството да стане по-добро?

— Съвършенство? Аз? Сигурно се шегувате. Или наистина не ме познавате добре.

— Надявам се да ви опозная, докато се върнем в Савана. Ако не успея, вината няма да бъде моя, защото аз ще направя всичко, което зависи от мен.

— Чудя се дали щяхте да ме харесвате така, ако наистина ме познавахте?

— Какъв глупав въпрос? — каза той.

— Държа се възможно най-добре, разбира се. Когато не съм… — тя се разсмя и остави дръзкия намек недовършен.

— Значи така. Вие сте талантлива актриса, която само се преструва, че ме харесва.

— Разбира се, че това не е вярно. Аз ви харесвам, Даниел Слейд. Кой може да не ви харесва?

— Защото съм приятел на Филип, а вие сте възпитана млада дама?

— Разбира се, че не. Харесвам ви, защото сте симпатичен и с вас ми е забавно. Защото сте джентълмен и вас може да се разчита.

— Джентълмен съм, само защото това е необходимо, когато съм със съпругата на мой приятел. Ако вие не бяхте омъжена за Филип Маккандлис… — той не довърши думите си.

— Нямаше да се държите като джентълмен с мен? — опита се да бъде остроумна тя.

— Нямам предвид точно това — отговори той смутен.

— Ако не бях омъжена, Даниел Слейд, нямаше да се държа като дама с вас.

В този момент пристигна сервитьорът и те замълчаха.

Джордж и Моли Сю дойдоха да ги вземат. Вече бяха изминали няколко мили по пътя към Вашингтон, Джорджия, в разговор за вчерашното празненство и за гостите. Когато доближиха мястото, за което бяха тръгнали, Джордж подкара конете по-бавно, така че да могат да разгледат добре внушителното пътно платно, от двете страни, на което бяха разцъфтели някои от величествените магнолии с чудните си огромни цветове с формата на мида. В далечния край на пътя се виждаше правоъгълна двуетажна къща с бяла колона от всяка страна на входа. Веранда обикаляше втория етаж, а над покрива се извисяваше купол.

Каретата спря и Бренманови дойдоха да ги поздравят. Въведоха ги в къщата, чиито дебели стени през зимата задържаха топлината, а през лятото не пропускаха жегата вътре. Побъбриха малко с белгийското семейство и тръгнаха заедно с Проспер да разгледат известната в цял свят градина „Фрутланд“.

Наслаждаваха се на разходката сред цъфналите дървета и пъстроцветните храсти. Пчели се стрелкаха във всички посоки, събирайки нектар. Грациозни пеперуди кръжаха около безбройните цветове и веселите посетители. Пойните птици пееха и прехвърчаха от дърво на дърво. Други кълвяха сухите листа за червейчета и буболечки и пръскаха късчета шума и пръст във всички посоки. Денят беше ясен и слънчев и Рейчъл и Дан се чувстваха спокойни.

Върнаха се в къщата да пият чай и да хапнат сладкиши с домакините. Когато стана време да тръгват, благодариха и четиримата отново потеглиха.

Изминаха една миля, когато Джордж попита Рейчъл дали не иска да си купи мед, като изтъкна, че в този район пчеларите се славели като най-добрите в целия щат.

— Това е чудесно, Джордж — каза тя. — Благодаря за идеята.

Джордж спря екипажа встрани на черния път. Рейчъл и Дан слязоха и отидоха да си купят мед от възрастния мъж зад дървена сергия. Рейчъл купи сандъче с шест буркана, а Дан взе две, за да ги занесе на кораба. Той плати цялата покупка.

— Сигурно обичате мед — каза Рейчъл.

— Да, обичам. Когато сте щастлива и спокойна, очите ви имат същия цвят — отговори той, след като прибра рестото. Изчакаха да наредят бурканите в сандъчетата. — Никога преди не бях виждал такива очи — светли, златистокафяви, оградени с много тъмна ивица.

— Наследила съм цвета на очите от татковия род, Флемингови. Имам техните черти. Не приличам по нищо на мама, нито на семейството й. Тя е руса, със зелени очи. Дори на четиридесет и пет години тя е стройна и красива и прилича на моя връстница.

Приключиха с опаковането. Дан вдигна с лекота сандъчетата.

— А вашите очи са с цвета на дълбоко тъмно море — каза тя.

— Медът и водата смесват ли се? — попита той и закачливо се засмя.

Тя не можа да отговори, защото доближиха каретата и защото не успя да измисли остроумен отговор на този романтичен въпрос. Той наблюдаваше внимателно всичко, включително и самата нея. Това едновременно й беше приятно, но и я тревожеше.

Дан намести сандъчетата на пода между краката им и каретата потегли.

— Вие двамата чудесно се разбирате — отбеляза Джордж. — Приятно е човек да види семейства и роднини, които са толкова близки помежду си.

Рейчъл и Дан се спогледаха малко гузно, но след това заговорнически се усмихнаха.

— Да, господине — каза Дан. — Разбираме се добре в сравнение с други хора. Братовчедката Рейчъл и аз сме добри приятели. Свързва ни дългогодишно общо минало.

— Надявам се, че скоро отново ще ни посетите, Дан. На всички нас ни е приятно с вас — каза му Моли Сю.

Продължиха към градския параден плац, който се простираше върху десет акра земя и в центъра му имаше дървета. И в четирите алеи бяха спрени каруци и карети. Хората се разхождаха напред-назад, разговаряха и се смееха.

— При нас бейзболният сезон е през зимата, защото тогава реколтата вече е прибрана, а времето е още топло. През пролетта и лятото, отборът се събира за тренировка една събота месечно. Противниковият отбор е съставен от мъже и по-големи момчета от града. Наистина е забавно и отморяващо човек да ги погледа как играят. Обикновено след мача си организираме пикник. Това сближава хората и така се създават нови приятелства.

Моли Сю подаде на двамата мъже по една възглавничка, на която да седнат и да наблюдават играта, за да се включат и те в общото веселие. Докато вървяха през затревената площ към групата от публика и играчи, Джордж, без да иска направи едно изненадващо за Рейчъл й Дан разкритие.

— Филип обича бейзболния сезон и конните надбягвания. Организираме конни състезания през зимата на хиподрума „Лафает“ на юг от града. Идват любители на хазарта от всички възрасти, и мъже, и жени. Аз не съм запален по хазарта, но на Филип му доставя истинско удоволствие да участва в залаганията. Дори обича да прави облози при борби с петли и на билярдни маси. Имаме няколко такива заведения в града, но аз не ги посещавам. Винаги оставям Филип да ходи сам или с някой друг. Ако си спечелил пари с много труд, просто ти се свиди да ги пилееш по игри и коне. Имало е дни, когато съм виждал направо да свалят ризата от гърба на Филип — засмя се той.

— Никога не съм подозирала, че Филип се увлича по хазарта — пророни Рейчъл.

— О, Боже, да не би да казах нещо нередно?

— Не се притеснявайте, Джордж. Няма да кажа на Филип, че сте споменал за това. Има чисто мъжки удоволствия, в които ние, жените, не можем да се месим. Нали, Моли Сю?

— Вие сте много разумна жена, Рейчъл — направи й комплимент Моли Сю и погледна остро съпруга си да не коментира повече този въпрос.

Хазарт! Редовно правел залагания! Филип Маккандлис? Достатъчно за една скъпоструваща и рискована слабост? Достатъчно да загуби… Рейчъл не искаше да мисли повече за тези възможности сега.

— Ето ни и нас. Просто сложете възглавничките, седнете и се отдайте на удоволствието — каза Джордж.

Рейчъл огледа тълпата, за да провери дали Харолд Сеймур не е тук. Не го видя и въздъхна с облекчение, въпреки че знаеше, че по-късно можеше да се появи.

Дан усети, че е напрегната и забеляза как внимателно оглежда тълпата. Знаеше защо го прави. Престори се, че следи тренировката на отбора, а се вглъби в мислите си. Брат му никога не е бил хазартен тип, но изглежда Филип се е пристрастил към това скъпо и рисковано развлечение. Дан се молеше това да не се е превърнало в негов порок и от тук да идва заплахата. Ако човек е задлъжнял с голяма сума пари, той би се изкушил да опита всичко, за да успее да върне дълга си. Или ако е играл хазарт с чужди пари и е загубил — всичките или част от тях… Дан не искаше да мисли, че брат му би могъл да бъде толкова глупав. Ако…

— Видяхте ли това, Дан? Измина цяла миля преди да се приземи.

— Ударът наистина е силен и точен, Джордж.

— Някои от тези момчета направо ме смайват. Добър отбор имаме тази година.

Тренировката продължи още час, след което направиха пикника. Моли Сю и Джордж донесоха кошницата с храна от каретата и наредиха лакомствата върху една покривка върху тревата. Разговаряха, докато похапваха от студеното печено пиле, туршията, бисквитите и ягодите.

Дан наблюдаваше как Рейчъл облизва пръстите си и как обира с върха на езика си хрупкавите парченца пилешко, полепнали по устните й.

— Не им се оставяйте, братовчедке Рейчъл — пошегува се той.

Тя се наклони напред и мушна една сочна ягода в устата му.

— Не са ли най-вкусните, които някога сте ял? — попита тя и облиза пръсти.

— Направо могат да те вкарат в грях. Трябва да купя две щайги от тях за кораба.

— Ще се развалят, докато тръгнете на рейс.

Дан спря да огризва пилешката кълка и отговори:

— Непрекъснато забравям, че съм си дал продължителна почивка. Не съм свикнал да оставам дълго на брега.

— Вашите моряци на кораба ли остават, докато се товари стоката?

— Някои непрекъснато са там. Редуват рейс с престой на брега. Не е разумно един кораб да се оставя без надзор на пристанището, дори трюмовете му да са празни.

— Знам какво имате предвид. Един от корабите на Филип беше разграбен, изгорен и потопен миналия месец. Стоката беше натоварена и корабът беше готов да отплава. За щастие на борда нямаше никой. Фирмата на Филип пое загубите на клиента, а те бяха доста големи.

Дан се намръщи при тази новина.

— Заловиха ли виновните?

— Не. Освен това миналия месец разграбиха и опустошиха един от складовете ни. След това убиха един докер. Сякаш неприятностите дойдоха на куп. Полицията е твърде заета с дребните нарушения и не й остава време да залови истинските престъпници.

— Така е навсякъде и това е безобразие. Сигурен съм, че тези инциденти са объркали много миролюбив човек като Филип. Ако още не е предприел мерки, например да наеме хора, които да пазят собствеността му, непременно трябва да го направи. Звучи ми така, като че ли има нещо гнило в този куп от неприятности и трябва да се обърне сериозно внимание на всичко това.

— Това е добра идея — Рейчъл реши, че Дан не е знаел за тази поредица от инциденти и се поздрави за съобразителността да ги спомене в негово присъствие.

— Ако вие двамата нямате нищо против — каза Джордж, — Моли Сю и аз ще отидем отсреща да разменим някоя и друга приказка с едни приятели. Скоро ще се върнем.

— Значи вие сте била най-малката в семейството ви — каза Дан, когато останаха сами с Рейчъл. — Какво представляваше животът в „Уайт Клауд“? Ако не ви е неприятно да говорите за него — добави той.

— До преди войната — вълшебен. Имахме една от най-красивите и преуспяващи плантации в Джорджия. Предполагам, че още е такава. Не знам, защото не съм била там от години. Мама и татко организираха великолепни тържества и всички ги обичаха — родителите ми и прекрасните събирания. Идваха хора от много далеч, за да вземат участие в тях. Понякога не се стърпявах и се измъквах от леглото. Надничах през оградата и с часове наблюдавах танците. Докато веднъж ме хванаха — каза тя и се засмя.

Но когато продължи да разказва, гласът и лицето й помръкнаха от тъга.

— След като татко загина и дойде Ърл, стана ужасно. Като че ли живеехме в затвор. Никой вече не се чувстваше щастлив. Никой не се усмихваше и не се шегуваше. Всичко в къщата навяваше хлад и враждебност. Ставахме, обличахме се, ядяхме, учехме си уроците, пак ядяхме и се прибирахме в стаите си да дочакаме часа за лягане. На следващия ден всичко се повтаряше. И така — всеки ден едно и също, до пълно отчаяние. След като близнаците избягаха, нищо не се промени. Ърл ни държеше двете с мама като пленнички в плантацията, сякаш се срамуваше от нас. В къщи идваха частни учители да ми преподават и така бях научена на светски обноски, които всяка девойка от Юга трябва да има. Но Ърл рядко ми даваше възможност да ги прилагам в обществото, освен ако не организираше някое голямо тържество, на което да се перчи пред гостите. Тогава показваше мен и мама като скъпи вещи. Някои стари приятели и съседи отказваха въобще да имат нещо общо с „Уайт Клауд“ и дори не разговаряха вече с нас. Не мога да ги виня, че гледаха на мама като на слабохарактерна предателка. Тя се бе променила толкова много след смъртта на татко. Навърших осемнадесет години и разбрах, че не мога повече да издържам там. Нямах търпение да се махна час по-скоро. Още не разбирам как мама не виждаше колко ужасен е Ърл — пророни Рейчъл с пълни с мъка очи и замълча, тъй като Ледърсови се върнаха.

Когато влязоха в хотела, Дан се опита да си представи едно невинно осемнадесетгодишно момиче, останало само в света да се грижи за своята прехрана и чест. Дали това тежко изпитание и загубата на близки хора не я бе принудило да избере за свой съпруг достатъчно възрастен мъж, за да й бъде баща. Въпреки това Дан подозираше, че освен споделеното от Рейчъл, имаше и друга причина, поради която тя бе напуснала дома си. Защо една убийца на мъже не се бе освободила от този, когото презира и мрази най-много?

Докато прекосяваха фоайето, към тях се приближи един сервитьор и им предложи от името на хотела коктейл, обичайна безплатна почерпка за съботната вечер.

Дан погледна Рейчъл първо въпросително, после се засмя и преди тя да успее да отговори, каза:

— Да, това ще ни отпусне добре за нощния сън.

Сервитьорът свали по-ниско таблата и им подаде по една висока чаша с лед, полят със златистокафяво питие — бърбън със захар и листенца джоджен. Това беше силна напитка, символ на традициите и гостоприемството на Юга.

Рейчъл и Дан взеха коктейлите и се отправиха към верандата на втория етаж, за да ги изпият и поговорят, преди да се разделят за през нощта. И останалите посетители бяха избрали верандата със същите намерения, така че те се озоваха в една приятна и интимна обстановка. Седнаха в удобни люлеещи се столове. Между тях имаше малка масичка. Известно време останаха мълчаливи и се наслаждаваха на приятната вечер и силното питие. Възбудата от деня спадна, настроението им се повиши и телата им се сгряха от коктейла и близостта между тях.

— Разкажете ми за Турция и защо там са необходими оръжия? — полюбопитства Рейчъл, за да се освободи от неудържимото привличане, с което Дан я притегляше към себе си.

Той свали чашата от устните си, облиза ги и отвърна:

— Ако не сте запозната с историята на този район, трябва да започна по-отдалеч.

— Не съм, така че трябва най-напред да ми предадете един урок по история.

— Някога Турция е управлявала тази част на света, известна като Отоманска империя. Преди години хората от някои области са започнали да се борят за своите права и независимост. Използваха реформите Танцимат, за да овладеят напрежението — Дан й разказа за проблемите на християните и мюсюлманите от района. След това спря и отпи глътка от питието си, за да се освежи. Не искаше да я гледа непрекъснато, затова отпусна глава върху облегалката на стола и отправи поглед към сградата на отсрещната страна на улицата.

Нощта бе настъпила, но бледата луна и газените лампи изпращаха меки лъчи, с които стопляха уютната обстановка и подчертаваха фините им черти. Повечето от посетителите се разотидоха — някои слязоха на закъсняла вечеря, някои на разходка, други да направят посещение или да починат в стаите си. Със сгъстяването на мрака обстановката ставаше все по-интимна и романтична.

Рейчъл се бе извърнала леко в своя стол, за да наблюдава Дан, докато говори. Имаше най-пленителната усмивка и най-красивите сини очи, които бе виждала. От дългия престой под жаркото слънце на палубата на своя кораб лицето му бе загоряло. Имаше остри, ясно изразени черти. Косата му бе черна и лъскава като крило на гарван, огрято от лунната светлина. Само като го погледнеше, сърцето й лудо забиваше и в нея се събуждаха заспали желания.

Дан продължи:

— Въпреки съпротивата някои реформи се оказаха полезни и свършиха добра работа. Но властта и правомощията на султана останаха. Разбунтуваните селяни потърсиха помощ от европейските сили и от Америка. Султанът беше натрупал огромен външен дълг, който не можеше да върне поради световната финансова криза от седемдесет и трета и Депресията.

Рейчъл си спомни за паниката през тези години. Точно тази паника бе станала причина тя да се озове в ръцете на Крейг Нюман и животът й да попадне във властта му.

— Нито една държава няма да му даде повече заеми, така че той не иска да загуби никоя от богатите си провинции. Ако избухне война, ще се намесят и други държави, предимно Русия. Съединените щати не могат да допуснат Руската империя да има контрол върху такъв голям и важен регион — Дан се надяваше, че достоверното му обяснение ще задоволи любопитството й.

— Звучи ужасно, но това е жизненоважно. Всеки обича свободата — каза Рейчъл и благодари на Дан за интересните сведения. — Вече е късно, а утре сутринта сме на църква. Ако сте изпил коктейла си, по-добре е да се оттеглим в стаите си. Моята чаша е празна и усещам как съдържанието й се разлива по цялото ми тяло — от главата до петите — Рейчъл нямаше намерение да изпие целия коктейл, но го направи, защото близостта на Дан направо я влудяваше.

Дан я бе хванал под лакътя, докато се изкачваха по стълбите към третия етаж. Моментът на слабост, в който тя бе изпаднала, идваше точно навреме, за да направи следващата си крачка. Ако се наложеше след това да търси оправдание, щеше да обвини алкохола за това, че е загубил контрол над себе си.

Коридорът беше пуст и тих. Бледата светлина на мъжделеещите в тъмнината лампи засилваше създалата се между тях близост. Дан заведе Рейчъл пред вратата на стаята й. Поиска й ключа. Сложи го в ключалката, отключи, отвори вратата и влезе вътре заедно с нея.

— По-добре да ви помогна, госпожо — каза за извинение, като не преставаше да се смее. — Май не стоите много здраво на краката си.

Рейчъл нежно се засмя.

— Наистина. Не трябваше да изпивам целия коктейл. Не съм свикнала да пия силни питиета. Вие ми се свят, като на птичка в шеметен полет.

— Знам какво имате предвид. Аз също не съм голям пияч. А това питие беше силно. Искате ли да ви помогна с копчетата? — предложи й той.

— Благодаря, но няма нужда — погледна го право в очите и погледите им застинаха така. — Вие сте най-милият мъж, когото познавам.

— А вие сте най-очарователната жена, която познавам. Струва ми нечовешки усилия да се въздържам и да не погаля тази гладка кожа, тези копринени коси, тези нежни устни — докато споменаваше забранените места, дръзките му пръсти докосваха чувствено всяко едно от тях. Помилва с палец разтворените й устни и погледът му се разтопи в очите й. Усети тръпките от възбуда по тялото й и видя пламналото желание в очите й. Забеляза, че започва да диша все по-учестено и поема все по-малки глътки въздух. Страните й пламнаха още повече.

Без да отделя поглед от очите й, Дан бавно, склони глава към нея. Сляха устни и пламналите им тела се докоснаха. Той обви ръцете си около нея и я притегли към себе си. Опитният му език се стрелна в устата й и се понесе в лудешки танц с нейния. Опитваха от вкуса си, примесен с дъха на алкохола. Дан изстена от възбуда, притегли я по-близо до себе си и впи още по-настойчиво устни в нейните. Тя отговаряше на желанието му със същия жар. На какво се дължеше тази страст? На дълго потисканото желание или на изпития алкохол?

Рейчъл се отдаде още миг на влудяващия екстаз. Пламъците на желанието пълзяха по цялото й тяло. Сърцето й препускаше лудо. Чувстваше се слаба, едва се държеше на краката си. Никога досега, с никой мъж не бе изпитвала такова удоволствие. Искаше да даде воля на чувствата си, да се остави те да я водят. Но не можеше. Не и докато тайната за смъртта на Филип не се изясни между тях. Не искаше Дан да си помисли най-лошото за нея — че е порочна. Реши, че най-добрият начин да се спаси от изкушението е да се отпусне в прегръдките му, все едно че е припаднала.

Дан пое свличащото се тяло и я занесе до леглото. Веднага разбра, че това е преструвка за самозащита. Но важното беше, че разбра това, което го интересуваше. Не беше разумно да продължи с проверката за нейната издръжливост тази вечер. Трябваше да свършат още много неща, преди да се върнат в Савана. Опасяваше се да не би тя да изпита чувство за вина. Да не започне да се страхува, че случилото се тази вечер може да се повтори. Това би попречило на плановете му. Свали обувките й, зави я и хвърли поглед към нея. Видя, че очите й са отворени и й каза:

— За Бога, Рейчъл Маккандлис, човек трудно може да устои на изкушението да не бъде с вас. Така бих желал да не сте омъжена, поне съпругът ви да не е мой добър приятел. Не мога да съблазня жената на Филип, нито да я злепоставя. Вие сте изключителна жена и не заслужавате такова отношение. По-добре да забравим станалото. Нямаше да се случи, ако не бяхме пили. Надявам се, че ако утре още помните този миг на слабост, ще ми простите и няма да го коментирате. Тръгнем ли да го обсъждаме, наяве ще излязат неща, които е по-добре да си стоят скрити дълбоко. Спете спокойно, моя прелестна сирено — целуна я по челото и напусна стаята. Заключи и мушна ключа под вратата.

Рейчъл се надигна безшумно от леглото. Свали дрехите си и, без да облече нощница, се върна в прохладните чаршафи. Пламналото й тяло потръпна от допира с тях. Обърна се на една страна и се сгуши във възглавницата. Беше направила вълнуващо откритие. Дан я желаеше и ако не бе приятелството му с Филип, щеше да направи всичко, за да я има. Трябваше да се довери на Дан. Нямаше причина да не направи това. Известно време щеше да се държи така, сякаш не се бяха държали неблагоразумно тази вечер. Това, което я безпокоеше, беше как Дан ще приеме нейните лъжи и измами. Трябваше да се моли, да се моли горещо това да не попречи на бъдещето й с него, защото тя го желаеше. Завинаги!

Обхвана я страх. Щом всеки мъж, който се оженеше за нея, след това умираше, можеше ли да изложи живота на Дан в опасност? Не би ли било по-разумно и безопасно, мислеше тя, да се опита да му стане любовница, а не съпруга? Репутацията й и без това беше лоша, така че това нямаше да й навреди особено в обществото. Освен това Дан обичаше морето, кораба си и изпълнения с приключения живот. Ако тя му станеше любовница и го чакаше на брега, това щеше да бъде много удобно за един безгрижен ерген. Такова решение беше добро, защото имаше голяма опасност тя да не може да има деца, а Дан сигурно щеше да иска.

— Моля те да не ме мразиш и отблъснеш с презрение, когато научиш истината за мен — пророни тя на себе си. — Кълна се, че завинаги ще бъда твоя вярна любовница.

Рейчъл чу някакво изскърцване. Надигна се и погледна към шкафа. Заслуша се напрегнато, но не чу нищо повече. Предположи, че Дан се съблича в съседната стая. С каква радост би вършила всичко за Дан, но сигурно никога нямаше да има тази възможност. Все пак, възможно е тя да го привлича само физически. Той едва ли би пожелал някога да се ожени за вдовица на трима мъже, единият от които близък негов приятел. След това си помисли, че може и да греши. Сгуши се в меките завивки, притвори очи и потъна в дълбок сън, изпълнен с копнеж по капитан Даниел Слейд.

Химнът свърши и хората заеха местата си в голямата църква. Пасторът стана и се качи на подиума. С благ поглед обхвана енориашите си, усмихна се и разтвори Библията.

Започна със страшни думи:

— В книга втора на Стария завет, глава двадесета, стих тринадесети, пише: „Не убивай“. Много хора мислят, че трябва само да не отнемат нечий чужд живот. А има много други начини за убиване. Можеш да убиеш някого, като говориш жестоки лъжи и разпространяваш неверни слухове за него. Можеш да убиеш някого, като потискаш духа му, докато умре. Можеш да убиеш някого, като попречиш да се сбъднат мечтите и надеждите му. Можеш да убиеш някого, като го заставяш да се чувства слаб и безполезен, за да можеш ти да се почувстваш силен. Казвам ви, спазвайте тази заповед във всичките й значения.

Рейчъл не бе ходила отдавна на църква. Преди ходеше редовно. Беше възпитана да се ръководи от написаното в Библията. Опитваше се да спазва Десетте Божи заповеди, които знаеше от дете. Макар и да не бе устояла на Дан, това не беше прелюбодеяние. „Докато смъртта ви раздели“, пишеше в Библията, а смъртта я беше разделила и с тримата й съпрузи. И въпреки това Рейчъл не можеше да се закълне, че не е нарушила последната заповед. Тя бе пожелавала, жадувала и завиждала на другите за това, което имат: добро име, приятели, уважение, чест и щастие. Понякога ревнуваше другите, че имаха това, което на нея й беше отнето. Изпитваше болка и горчивина, че е отхвърлена. Искаше всеки, който е бил жесток и несправедлив с нея, да чуе тези думи и да им се подчини.

Докато пасторът говореше, Дан наблюдаваше Рейчъл е крайчеца на окото си. Не видя по лицето й следи от чувство за вина. Бяха закусили бързо и никой не спомена за снощния инцидент. И двамата бяха в добро настроение, усмихваха се безгрижно и разговаряха като добри приятели. Забеляза, че очите на Рейчъл се успокоиха в мига, в който престана да претърсва с поглед богомолците в църквата. Журналистът не беше там. След неделната служба бяха поканени на обяд в Ледърсови, където щяха да се сбогуват с тях. След това щяха да се приберат в хотела и да стегнат багажа си.

В хотела Дан взе от рецепцията плика, оставен от фотографа. Качи се до стаята на Рейчъл и почука на врата.

Тя му отвори и се усмихна, но изглеждаше притеснена.

— Толкова бързо ли се приготвихте?

— Дори не съм започвал. Слязох долу да взема снимките. Току-що ги бяха донесли, както беше уговорено. Отлични са. Наистина са хубави. Много съм доволен — той се отмести встрани и подаде три снимки. — Тези са вашите, а тези са моите — каза той и размаха плика, като се засмя весело. — Имам истинско съкровище.

Рейчъл внимателно разгледа и трите снимки. Усмихна се и се съгласи с него.

— Да. Чудесни са. Една наистина добре свършена работа. Благодаря ви, Дан. Бих ви поканила вътре да си поприказваме, но знаете, че това не е редно.

Той кимна с разбиране.

— Освен това трябва да си приготвя багажа, а и вие имате доста работа. Ще ви чакам в седем в ресторанта за една лека вечеря.

— Аз ще поръчам вечеря за себе си в стаята. Не мога да сляза долу, защото това ще ми отнеме много време. След като свърша, трябва добре да си почина. Утре сутринта ще ставаме рано, за да успеем да напуснем хотела и в осем и половина да бъдем на гарата. Влакът тръгва в девет, а преди това трябва да купим билетите, които поръчахме.

Дан разбра, че тези планове имаха за цел да я пазят от изкушение.

— Това е удобно и за мен. Утре ни предстои дълъг и изморителен ден. Значи ще се видим сутринта в седем. Лека нощ, Рейчъл.

Тя едва сдържа въздишката на облекчение от проявеното разбиране от страна на Дан.

— Лека нощ, Дан, и още веднъж ви благодаря за тези прекрасни фотографии.

След като затвори вратата, Рейчъл си спомни думите на Джордж, казани по време на обеда. Беше я помолил да предаде на Филип да му изпрати аванса по възможно най-бързия начин.

Рейчъл знаеше, че Джордж се притеснява и се надяваше и вярваше той да й е казал всичко, което знаеше за загадъчната сделка. Все още й се искаше да прегледа регистрите на компанията, но това не бе възможно. Поне засега, по време на това пътуване.

Качиха се на влака на „Джорджия Рейлроуд“ от „Юниън Стейшън“. Всичко вървеше по план от сутринта. Настаниха се във вагона и зачакаха влакът да тръгне. Не след дълго машинистът даде няколко сигнала със свирката и влакът потегли. Първо се движеше бавно и внимателно през югозападната част на града, но когато напуснаха Огаста, скоростта се увеличи. Скоро колелата затракаха ритмично. Парата се понесе на кълба над вагоните. Пасажерите се отпуснаха, за да се насладят на целодневното пътуване, което им предстоеше.

Този път вагонът, в който бяха Рейчъл и Дан, беше пълен и местата им бяха едно срещу друго. Шумът затрудняваше разговора, а и спътниците им бяха любопитни, така че те бързо се отказаха да разговарят. Известно време гледаха през прозореца. Минаваха покрай млади борови насаждения и гори с вековни дървета. Тревата по поляните беше буйна и сочна. Имаше изобилие от полски цветя в най-различни багри. Животните пасяха необезпокоявани от никого. Нивите бяха разорани и засети с памук, жито, овес. Тук-таме се виждаха и безкрайните редици от тютюн и царевица.

И двамата държаха книги в ръце, купени за свободното им време. Но не четяха. Бяха вторачили погледи в страниците, само за да не се гледат непрекъснато един друг. Коленете им се докосваха при всеки завой или раздрусване на вагона. При всяко докосване те се поглеждаха и усмихваха. За миг погледите им застиваха, след това отново се насочваха към разтворените книги, чиито страници не бяха отгръщали от много време.

Морският капитан наблюдаваше през спуснатите си клепачи своята очарователна снаха. Мислеше дали Рейчъл не страда от някакво рядко срещано душевно разстройство, което я кара да се омъжва и да убива съпрузите си. Може би не можеше да се възпре, а като свърши всичко, не помнеше, че е извършила убийството. Как можеше той да разбере със сигурност дали е така? Единственият начин изглежда беше да се ожени за нея и да изчака да направи опит да го убие.

Разсъждаваше за начина, по който съпрузите й мистериозно умираха. Нищо в тримата мъже, нито в женитбите, си приличаше. Ако разрушителната война беше нанесла поражения в нейната психика, може би мотивацията за поведението й беше да не допуска никога повече да бъде бедна и уязвима. Сега тя бе скрила изчезналите пари и скоро щеше да получи наследството от Филип. Значи бе готова да прекара цяла година в будещ съчувствие траур, както бе направила, преди да се омъжи за Филип. Това продължително време можеше да се окаже непредвидена пречка за неговите намерения да я ухажва, да се ожени за нея и след това да я разобличи.

По-лесно беше да се обяснят коварните й действия с някакво душевно заболяване, за което и тя самата не предполагаше, отколкото предположението, че тази жена би могла да замисли и извърши четири хладнокръвни убийства. Това обясняваше защо не изпитва вина и успява да избегне всички уличаващи я доказателства.

Щом допускаше, че може и да не е виновна, не можеше да направи нищо, с което да й навреди. Но ако тя действително беше умна, опасна и смела, и се бе измъквала много пъти невредима от обвиненията на закона, той нямаше друг избор, освен да приложи някаква хитрост, за да я хване в капан. Скоро щеше да разбере по какъв начин трябва да се държи с нея.

Влакът начесто спираше, за да се качат и слязат пътници и да се разтовари и натовари стока. Най-дългият престой беше на „Юниън Пойнт“, където железопътната линия се разделяше — главната продължаваше към Атина, а вляво от нея беше разклонението за Атланта. Обядваха в малко ресторантче на гарата. След това решиха да се поразходят и разтъпчат. Вървяха по черния път край релсите, без да се отдалечават много от гарата, и разглеждаха околността. Свежата зеленина беше напръскана от белите и розови цветове на сливите, прасковите и крушите. По поляните цъфтяха в изобилие жълти нарциси и лилава иглика.

— Обичам пролетта — каза Рейчъл, докато гледаше как пчелите и пеперудите прехвърчаха неуморно между цветовете. Забеляза птиците, които търсеха червеи, буболечки и насекоми. Наслаждаваше се на белените борове, които се извисяваха в наситено синьото, безоблачно небе. Лек ветрец поклащаше цветовете и листата.

— Всичко прелива от живот и светлина. Сякаш е заредено с магическа енергия и сила. Всяка живинка се възражда, среща нова възможност — този път да бъде по-добро от преди. Това те изпълва с възторг, нали?

— Никога не бях мислил по този начин, но това е вярно. Вие сте много чувствителна жена, Рейчъл Маккандлис. Непрекъснато ме изненадвате и…

Силно изсвирване предупреди пътниците, че е време да се качват във влака, последва го извикването на кондуктора.

— По-добре да се връщаме. Не ми се иска да останем тук и да чакаме следващия влак утре.

Влакът спря на „Карс Хил“, от другата страна на широката сто и петдесет фута река Оконе, на изток от Атина. Едва през 1881 година построиха мост над реката, по който железопътната линия продължаваше до града. На крайната гара „Джорджия Рейлроуд“, от двете страни на релсите, се издигаха различни по големина и архитектура постройки на складове, железопътно депо, няколко товарни и транспортни компании. Хамали и кочияши се втурнаха да посрещнат влака, за да си осигурят работа. След като разтовариха, разпределиха и раздадоха багажа на пътниците — прибиращи се у дома местни граждани и гости на Огаста — бяха преведени по моста до града.

Каретата, която Рейчъл и Дан наеха, пое по един стръмен склон. Преминаха покрай местност, обрасла с тръстика, горички и ниви. Тук-таме се виждаха самотни къщи. Техният кочияш, студент в местния университет, им пълнеше главите с факти от историята на града. Атина бе разположена в полите на Блу Ридж Маунтинс и се гушеше в покритите с борове, вековни гори и червена пръст хълмисти възвишения на Северна Джорджия. Градът бе наречен на столицата на Гърция, Атина — град, който се славеше с красотата, благополучието и културата си и също бе разположен върху живописни хълмове. Атина в щата Джорджия бе град на богатство и изтънченост, на образование и промишленост, на прекрасни жилищни сгради и в него съжителстваха забързаният и спокойният ритъм на живот. Кочияшът настоятелно им предложи услугите си да го наемат за екскурзовод, ако по-късно пожелаеха да разгледат града. Така успявал да изкарва пари за следването си. Рейчъл отговори, че ще го наемат с най-голямо удоволствие, ако тяхната програма съвпадне със свободното му време.

Каретата спря пред хотела. От другата страна на улицата се намираше Университет Джорджия, основан преди деветдесет години. Дан плати на студента, който бързо потегли, за да не изпусне следващите си клиенти.

„Нютън Хауз“ бе хотел на три етажа, изграден от червени тухли и бели декоративни елементи по прозорците. На втория етаж имаше огромна открита тераса, половината от която минаваше над „Броуд Стрийт“, а другата — над „Колидж Авеню“ Двойни остъклени врати въвеждаха в богато обзаведеното фоайе. Двама вежливи камериери взеха багажа им и го внесоха в хотела. Рейчъл и Дан отбелязаха, че хотелът им напомня с красотата и великолепието си на хотел „Плантерс“ в Огаста.

Записаха се в книгата за гости и ги придружиха до стаите им, които бяха една срещу друга. Часът беше шест. Бяха огладнели. Решиха да хапнат, преди да разопаковат багажа и да починат. Заключиха стаите си и слязоха в ресторанта, който се оказа още едно уютно и приятно място.

— Утре сутринта ще посетим Харисън Клементс и ще видим какво ще ни каже той. Чудя се какво ли… — каза тя.

ОСМА ГЛАВА

Във вторник, шести април, Рейчъл и Дан наеха карета, която ги отведе по „Броуд Стрийт“ до река Оконе и Оръжейната компания в Атина, чиито собственици бяха Харисън Клементс и Филип Маккандлис.

Преди да почукат на вратата на кабинета, Рейчъл припомни на Дан:

— Не забравяйте какво ви казах на закуска. Хари е хитър и с особен характер, така че с него трябва да се действа много по-бавно и внимателно, отколкото с Джордж.

Дан я погледна.

— Не го харесвате много, нали?

— Не го познавам добре, но впечатленията ми не са от най-добрите. Има остър ум на бизнесмен, но в него има нещо, което ме притеснява. Сигурна съм, че ще разберете какво имам предвид. Нещо в очите. Присвива ги и повдига едната си вежда по един особен, объркващ начин. Никога не се чувствам спокойна в негово присъствие. Ще видим дали и на вас ще направи същото впечатление. Филип твърди, че това са глупости.

Дан кимна с глава.

— Не съм забелязал да говорите глупости, Рейчъл. Ще го наблюдавам внимателно. Сигурен съм, че сте права. Навярно той таи нещо в себе си, иначе едва ли би възбудил подозренията ви.

— Благодаря ви за доверието. Хайде да влезем в леговището на лъва — пошегува се тя с усмивка.

Дан чу, че вътре разговарят и не почука. Отвори направо с намерение да изненада съдружника на Филип неподготвен. Разтвори широко вратата и отстъпи назад, за да влезе първо Рейчъл.

Мъжът, който се бе отпуснал на стола и опънал нозе на бюрото, скочи пъргаво на крака. Другите двама мъже се извъртяха на местата си, без да стават, за да видят какво беше предизвикало тази необичайна реакция у събеседника им.

— Рейчъл Маккандлис! Какво правите тук? — попита Харисън Клементс така, сякаш се обръщаше към досадна натрапница.

— Хари, толкова се радвам да ви видя отново — каза Рейчъл провлечено по южняшки, с нежен глас. Усмихна се и бавно пристъпи към бюрото му. — Искрено се надявам, че не прекъсвам важен разговор, господа.

— Не толкова важен — отговори мъжът с гъста и остра руса коса. Светлосините му очи се присвиха и едната вежда се повдигна въпросително. — Какво правите тук? — повтори той въпроса си, когато тя застана до бюрото му, за да се поздравят.

Предупреждението на Филип: „Недей да играеш двойна игра с Хари и…“ премина бързо през главата й. Напомни си, че трябва да внимава с Хари, който можеше да се окаже нейният неприятел. С престорена живост разказа същата измислена история, която бе поднесла на Джордж, за внезапното делово пътуване на Филип на север и за нейната почивка с „братовчед“ й, когото представи. При споменаване името на Дан, Хари с нищо не показа, че му е познато, забеляза Рейчъл.

— Помислих, че е добре да ви посетим днес и да разгледаме завода, ако не ви притесняваме. Ако сте зает…

— Нека свършим с тези господа и ще ви обърна внимание.

Рейчъл проследи с поглед как Хари отведе двамата мъже до вратата, излезе заедно с тях навън, където продължиха тихо разговора си, след което той се върна в стаята при тях. Тя наблюдаваше квадратното му лице, изсечените черти и дълбоката трапчинка на брадичката му. Изглеждаше като човек, прекарал дълго време на открито. Кожата му бе потъмняла, а косата — нашарена на кичури от слънцето. Личеше, че е напрегнат, като че ли бе ядосан или се тревожеше за нещо. Тя беше убедена, че неочакваното й посещение е причина за особеното му поведение. Забеляза, че не представи нея и Дан на гостите си, което беше противно на обичая.

Хари се присъедини към двамата в кабинета си в оръжейния завод край река Оконе. Изучи лицето на Рейчъл с леденостудения си поглед и попита:

— И тъй, каква е причината Филип да замине на север?

Тя направи невинна физиономия и сви рамене.

— Тръгна по работа веднага след вашето посещение — отговори с най-непринуден тон. — Каза, че ще отсъства шест-седем седмици. Първо замина за Балтимор, но сигурно вече не е там. Този мой непослушен съпруг дори не ми се е обадил още.

Хари не отместваше погледа си от лицето й.

— Защо е заминал? По каква работа? — въпросите му бяха зададени със заповеднически тон.

Рейчъл забеляза, че е изненадан и подозрителен.

— Нямам никаква представа, Хари. Филип каза, че нещо неочаквано и спешно налага заминаването му. Каза, че трябва да уреди въпроса на място и това може да му отнеме повече време.

— Това означава, че ще се върне през първата или втората седмица на май.

След като Хари още веднъж сви вежди и присви очи, Рейчъл попита:

— Има ли някакъв проблем? Филип не е споменал нищо повече преди спешното си заминаване.

— Не. Просто държах да се срещнем преди четиринадесети следващия месец.

Хари седна, но не предложи същото да направят Рейчъл и Дан. Изглеждаше сериозно притеснен и тя предположи причината за това. Ако Филип провалеше тайната им сделка, щеше да загуби голяма печалба. Сигурно съжаляваше, че не е водил той преговорите и не е получил аванса. Навярно е сърдит на Филип, че е скрил парите и може би е отказал да ги предаде на компанията или на него.

— Може ли да седнем? — попита тя.

— Разбира се. Извинявайте, но днес едновременно мисля за много неща.

Не изглеждаше искрен, но Рейчъл се направи, че не забелязва.

— Току-що пристигаме от Огаста, където прекарахме чудесно в компанията на Джордж и Моли Сю. Разгледахме града и те организираха най-разнообразни забавления за нас тези шест дни. Толкова са мили и гостоприемни, но, разбира се, вие ги познавате добре и знаете това. Джордж спомена за някаква голяма сделка с оръжие и амуниции, която двете компании изпълняват съвместно. Затова ли сте така загрижен, Хари? Знам, че Филип е ваш партньор и в момента отсъства, но той обикновено не движи кой знае колко неща в компаниите. Повечето работа е оставил на вас и Джордж.

Харисън Клементс я оглеждаше и се взираше в очите й с намерението да разбере дали тя не крие някаква тайна.

— Нямаме проблеми с нито един от договорите, Рейчъл — отговори той. — Исках само да обсъдя с него едно разширение, което планирам за началото на лятото. Просто се чудех, защо Филип не спомена за това пътуване, когато се видяхме на двадесет и пети.

Вероятно си задава въпроса, дали аз знам нещо, разсъждаваше Рейчъл. Дали Филип не ме е изпратил тук да събера информация? Какво означава тайното пътуване на Филип? Рейчъл бързо изпъди тези мисли и каза:

— Не знам. Освен… — сякаш внезапно й хрумна предположението и лицето й засия в усмивка, — защото не е знаел за пътуването, когато сте се видели. Рано сутринта в петък пристигна телеграма и той тръгна почти веднага след като вие заминахте с влака. Ако телеграмата бе пристигнала няколко часа по-рано, щеше да ви завари в града.

Хари се наведе напред.

— Телеграма? От кого? Откъде?

Рейчъл усети прилив на силна възбуда, докато заблуждаваше този неприятен мъж.

— Не ми каза. Само заяви, че се налага да отплава за Балтимор за шест-седем седмици във връзка с някаква нова инвестиция, нещо неочаквано и спешно. Сигурен ли сте, че няма никакъв проблем? Изглежда тази новина не ви хареса.

Хари се изправи.

— Аз нямам никакви проблеми, Рейчъл. Просто ми трябва съгласието му преди четиринадесети май, за да започна едно разширение. Трябва да подпиша договор и да възложа строежа. По това време на годината строителните фирми получават много поръчки. Когато се свържете с Филип, кажете му веднага да ми се обади. Може би това спешно пътуване е било причината за мрачното му настроение по време на посещението ми.

На Рейчъл й направи впечатление, че той не й каза да помоли Филип, а направо й нареди да му каже. Не й убягна и саркастичния му тон при последните му думи. С възможно най-милия си глас тя отговори:

— Не съм забелязала да е бил в някаква особено настроение преди и след посещението ви. Изглеждаше преуморен, но не и объркан. Познавате Филип. Никога не споделя притесненията си. Цялото му внимание беше ангажирано с някакви нови проекти. Каза, че ще ме изненада с добри новини, когато се върне. Изгарям от любопитство да разбера с какво се занимава сега. Той се чувства добре само тогава, когато е претрупан с работа.

— Само му кажете да ми телеграфира по най-бързия начин.

— Ще му предам — тя промени темата. — Можем ли да разгледаме завода? За мен и Дан ще бъде интересно да видим как се произвеждат оръжията.

Хари погледна непознатия придружител на Рейчъл.

— Трябва да стане бързо и без много шум. Хората са натоварени и не искам да се разсейват. Грешките в производството струват пари, а понякога и човешки живот. Последвайте ме — нареди той.

Тръгнаха след него. Дан й намигна и кимна с глава, че одобрява поведението й.

Рейчъл му отговори с топла усмивка на благодарност. Той мълча през цялото време, но бе следил разговора й с Хари много внимателно. Оценяваше помощта му.

Хари ги заведе в завода, където много работници произвеждаха или сглобяваха отделните части. Спираха за миг-два в различните цехове, но без никакви разяснения. Хари им казваше каква конструкция се използва и им назоваваше отделните части. Показа им как се задейства задната част на цевта на пушка с въртящ се барабан и бързо се премести на следващия участък, където сглобяваха пушки с лост и им обясни как се манипулира с нея.

Рейчъл наблюдаваше и задаваше по някой елементарен и обикновен въпрос, сякаш не разбираше абсолютно нищо от производството на оръжия. В същото време разглеждаше внимателно схемите, които използваха мъжете и така направи невероятно откритие. Разгледа внимателно модела на един пистолет — беше марка на стария Хенри, който по-късно бе подобрен от Уинчестър. Когато Хари им показа следващия модел, тя веднага разпозна, че е на Спенсър — пушка с лост и пружинен механизъм, който задържаше патроните в… Знаеше тези неща от учебниците, които Филип й бе дал да прочете.

— Освен това произвеждаме и продаваме ремъци, винтовки и мерници. Извън града имаме опитен полигон. Предимно аз ходя там. Стрелбата с пушка истински ме забавлява. Извинете, Рейчъл, това означава да се нагласи мерника, така че да се избегнат отклоненията в ляво, в дясно, нагоре или надолу, след като куршумът се изстреля.

Експерт по пушките, както злодея, който стреля по мен?

— Колко интересно? Сигурно сте отличен стрелец?

— Да, такъв съм — потвърди без никаква скромност той.

Рейчъл недоумяваше как Хари и Филип си бяха позволили да използват регистрирани модели. Дали бяха откупили правата, за да ги ползват или ги бяха откраднали и сега произвеждаха незаконно? Реши, че е най-добре да не задава никакви въпроси, докато са тук, защото така щеше да се издаде, че има познания в тази област. Ако производството не беше законно и това се разбереше, компанията щеше да загине. Не разбираше защо Филип, ако е знаел това, е позволил да го замесят в незаконна дейност. Дали не беше сбъркала в преценката си за него, както се бе случило с Крейг? Каквато и да бе истината, тя трябваше да изчака и по-късно да анализира внимателно фактите.

На излизане от завода Хари отбеляза:

— Правехме оръжия за Уинчестър и Ремингтън, когато те бяха претоварени с поръчки. След сглобяването ги транспортирахме с кораби до техните заводи, за да поставят тяхната търговската марка на нашите превъзходни изделия. Когато се разшириха, вече нямаха нужда от нашата помощ. Съжалявам, че загубихме тези печеливши договори, но в бизнеса е така.

Рейчъл си спомни как се е разпродавало свръх произведеното оръжие след войната. Сигурно не е било трудно за един опитен майстор на пушки да си набави определени модели, да ги разглоби, да види схемата им и да конструира свои собствени модели. Няма значение, че това е начин да откраднеш идеята на изобретателя, която се защитава от закона. Филип никога не й бе споменавал, че е купувал лиценз за използването на тези патенти. След като той я бе научил на всичко това, не можеше да не догледа този факт. Но все пак, възможно ли е Хари да извърши това долно дело без знанието и съгласието на Филип?

— Ще вечеряме заедно тримата в петък — каза Хари. — Ще ви оставя съобщение къде да се срещнем. Пак сте отседнали в „Нютън Хауз“, нали?

Рейчъл се усмихна престорено.

— Да, там сме. И благодаря за поканата.

— Е, сега, ако нямате нищо против, ви оставям, защото имам много напрегната работа следобеда.

Не е от най-учтивите оправдания, скара му се тя на ум.

— Благодаря ви, че отделихте време да ни разведете. До петък вечерта.

— Казахте, че възнамерявате да разгледате града? — попита Хари.

— Да, точно това ще направим — отговори Дан. — Беше ми приятно да се запознаем и благодаря за обиколката. Не бях виждал досега оръжеен завод. Интересна работа.

— Убеден съм, че ще прекарате добре с братовчедка си тази седмица. Ако имате нужда от нещо, пратете съобщение.

— Много мил и внимателен сте, Хари.

Рейчъл и Дан спряха да си починат на върха на хълма в пети район, на три пресечки от хотела.

— Дори не ни предложи да ни разведе из града, нито пък някакво развлечение вечерта, след като свърши работа. Вероятно не иска да се навъртаме около него. Сигурна съм, че ви направи впечатление колко набързо и без желание ни показа завода. Няма нищо общо със спокойната и продължителна обиколка, която Джордж организира. Мисля, че е грубо от страна и на двамата мъже, че не ме представиха на работниците. Аз съм съпруга на техния съдружник. И това глупаво извинение за разширението! Лъжеше и с това се опитваше да скрие, че иска да се свърже с Филип възможно по-скоро. Сигурно се притеснява да не би чрез мен Филип да проверява него и сделките му.

— Защо не ми казахте, че Филип току-що е бил отплавал, когато пристигнах?

Рейчъл се изплаши от въпроса му. Тя очакваше, че ще коментират неговите впечатления от Хари.

— Вие не ме попитахте кога точно е тръгнал. Това има ли значение?

— Не, но просто помислих, дали не е имало причина да не ми кажете.

— Филип замина същата сутрин, когато сте пристигнал в града. За малко сте се разминали — бързо остави тази неудобна тема. — Хари ни показа завода толкова бързо, че не успях нито да науча нещо ново, нито да видя това, което разбирам. Но едно е ясно — имат много работа за завод, който няма високи печалби.

— Сигурно работят по изпълнението на големия договор, за който всички говорите.

— И аз така предполагам. Радвам се, че решихте да изчакате няколко дена, преди да направите своята поръчка. Това ще ни даде възможност още един път да посетим завода, тъй като съм сигурна, че Хари сам няма да ни покани. Този човек може да бъде толкова груб.

— Забелязах — съгласи се той. — Струва ми се, че мнението ви за него е правилно. Обяснявам си защо Филип харесва и работи с Джордж Ледърс, но Харисън Клементс не е типа съдружник за Филип. Това приятелство ме озадачава.

Докато вървяха към хотела Дан каза:

— Вие се приберете и си починете до вечерта. Аз ще отида до пощата да изпратя телеграма до Люк Корнър, моя първи помощник. Искам да го уведомя, че сме вече в Атина в случай, че му се наложи да ме свърже с мен. Освен това ще потърся и студента, за да се уговоря с него да ни разведе из града следващите няколко дни.

Рейчъл го погледна с недоумение и Дан й обясни:

— Защото Харисън Клементс ми направи впечатление на умен и предпазлив човек. Няма да се изненадам, ако разбера, че ни следи какво правим. Ако не играем ролята на любознателни екскурзианти, той ще се усъмни в нас. За няколко дена ще го заблудим и обезоръжим и в петък вечер ще го обработим. Това добре ли е според вас?

Тя беше доволна от Дан. Неговата съобразителност й направи впечатление.

— Вие сте умен, Даниел Слейд, много умен. Радвам се, че сте до мен и ме предпазвате от грешки. Толкова сте различни с Филип, а сте добри приятели.

— Преди не бяхме различни. Отскоро започвам да мисля, че и двамата сме се променили.

— Сигурно.

Рейчъл и Дан се наслаждаваха на късната закуска, докато чакаха екскурзовода си да дойде да ги вземе след заниманията си в университета. Тед Джекобс пристигна малко след единадесет, зареден с енергия и ентусиазъм. Кестенявият младеж с бяла кожа беше строен и имаше светлокафяви очи. Каза, че ще започнат обиколката с Университета от другата страна на улицата, защото разполагат само с два свободни часа между лекциите. Двойката последва жизнерадостния младеж. Пресякоха прашната улица и се озоваха на отсрещния тротоар.

— Чугунената арка е направена, по образец на щатския печат на Джорджия — поясни той. — Само студентите от горните курсове и завършилите имат право да минават под нея. Другите студенти и посетителите използват тези каменни стъпала. Последвайте ме, ако обичате.

Рейчъл и Дан покорно изкачиха стълбището оттатък желязната ограда. Започнаха от библиотеката и Айви Билдинг. Тед им разказа кога са построени и за какво се използват. Продължиха към Демостеновата палата[1], зад която беше разположен Муър Колидж за селскостопански и технически науки — две области от важно значение за този земеделски и промишлен район.

Тед ги спря, за да им съобщи, че обществото на Демостените е основано през 1803 година.

— Това е кръжок за дискусии — обясни той, — в който се работи върху оформянето на интелекта и умението да се говори. Аз съм член на това общество. С малко повече практика бих могъл да стана известен политик. Нашите най-големи съперници и конкуренти са Фи Капа. Това отсреща е тяхната палата — посочи в левия ъгъл на квадратния двор. — Фи Капа е създаден, за да поставя пред народа въпроси за размисъл и разрешаване. Имат тайни знаци, и сбирките им са тайни. Любимата им шега е да скъсат обява за наша голяма сбирка.

След това разгледаха университетската църква в стил гръцки ренесанс с шест високи колони и прозорци, които се простираха почти от пода до покрива. Когато камбаната на църквата удари, за да обяви края на лекцията, те се намираха до Ню Колидж. Студентите — младежи и девойки — сновяха навсякъде. Някои се смееха високо и разговаряха оживено, други бяха замислени и мълчаливи. Рейчъл, Дан и Тед изчакаха да отмине това оживление.

Щом отново стана тихо, Тед ги поведе покрай Олд Колидж, най-старата сграда на Университета.

— Някога студентите са слушали лекции под дърветата — каза той. — Някои семейства, особено на богати плантатори и бизнесмени, са се премествали в Атина, за да могат децата им да посещават колежа. Повечето са харесали града и са останали тук. Баща ми има голяма памучна плантация близо до Даниелсвил. Твърде далеч е оттук, за да пътувам всеки ден. Затова съм настанен в пансион. Миналата година плевнята ни се запали и унищожи почти всичкия памук, тъкмо преди да го изнесем на пазара. Работя, за да се издържам през годината, докато приберат и реализират тазгодишната реколта. Много сте любезни, че ме наехте.

Рейчъл забеляза, че младежът се смути от признанието за затрудненото си положение. Тя се усмихна и каза:

— Всеки има трудни периоди в живота си, Тед, когато се нуждае от помощ. Ние също имаме късмет, че си имал нужда от тази работа, защото иначе щяхме да се лутаме сами и нямаше откъде да чуем интересните ти обяснения. Така научаваме повече за града, и то по приятен начин.

— Госпожата е права, Тед — присъедини се и Дан. — Освен това, ще цениш много повече образованието си, ако сам изкарваш парите за него. И сигурно по този начин ще видиш и научиш много повече. Щом проявяваш интерес към политиката, за теб са от голямо значение срещите с много и различни хора.

Тед засия от удоволствие.

— Това е точно така, господине, мадам.

След като разгледаха Философския факултет, тръгнаха към входа на университетския двор. Тед им разказа за две известни личности на Атина — Джо Кено и депутатът Маршал Уилям Шърли.

— Много пъти ще видите и двамата, докато сте в града.

При арката спряха за по-дълъг разговор. Камбаната на църквата удари отново, за да извести края на поредната лекция.

— Сега трябва да вляза в час, но утре съм свободен през целия ден — каза Тед. — Искате ли да продължим обиколката?

— Това е чудесно, Тед. В колко да те чакаме?

— Нека да тръгнем в девет. Така ще имаме предостатъчно време да отидем на много места. Носете храна, за да обядваме на открито. Ако ви е удобно, предлагам да използваме целия ден.

— Идеално. Ще се срещнем в девет часа във фоайето на хотела. Побързай, да не закъснееш за лекцията — подкани го с усмивка Рейчъл, защото видя как студентите притичваха от сграда на сграда с камари книги в ръцете.

— Искате ли да разгледаме по-отблизо обектите, за които ни разказа Тед? — предложи Дан, след като момчето ги остави сами. — Той ни разказа всичко за тях, но — прибави с усмивка — трябва да вършим нещо, защото както подозирах, нас ни следят. Не се оглеждайте — предупреди я Дан — когато тя започна да се озърта. — Аз го държа под око, така че не се притеснявайте. Ще продължим играта на екскурзианти, както сме обявили. Хайде да тръгваме, съучастничке.

Пресякоха улицата и тръгнаха по „Колидж Авеню“. Улицата беше с лек наклон, така че вървяха без усилие под сенките на дърветата. На кръстовището с „Колидж Авеню“ и „Маркет Стрийт“ спряха и разгледаха паметника на Конфедерацията, който се намираше в центъра му. На един от ъглите се издигаше Баптистката църква с висока бяла камбанария.

Канторите и къщите се редуваха и допълваха една друга с прекрасната си архитектура и изчистените линии на фасадите. Свиха по „Маркет Стрийт“ и тръгнаха към сградата на градския съвет по средата на улицата една пресечка по-напред. Тед им беше казал, че първият етаж се използва за градски пазар и затвор, а втория — за градски събрания, увеселения, училищни празници, общински вечери, процеси на задържаните от долния етаж и дебати на политици от града и щата. Докато не построяха новата сграда на съдебната палата, използваха градския съвет и за съд, защото преди три години бяха преместили окръжния съд от Уоткинсвил в Атина.

— Още ли ни следят? — попита Рейчъл.

— Да, преследвачът ни е на една пресечка зад нас и е упорит. Постарайте се да не разбере, че сме го забелязали. Не се е приближил толкова, че да представлява заплаха. Ако го направи, аз ще се справя с него. Днес съм в настроение на защитник.

— Не сте ли винаги в такова настроение? — подразни го тя и го дари със слънчева усмивка.

Спряха за обяд в малко ресторантче. И двамата си поръчаха специалитета за деня — свинско печено с червен сос, бисквити и овесени ядки с масло — типична южняшка кухня, която се поднася и консумира по всяко време на деня и годината. Оживеният ресторант явно беше предпочитано заведение за местните жители. Масите бяха близо една до друга, така че Рейчъл и Дан разговаряха само за града.

Когато свършиха, поеха към имението Стивънс — на ъгъла на „Хенкок Стрийт“. Спряха за малко, за да се възхитят на огромната резиденция в стил гръцки ренесанс с два парка чимширови храсти, многобройни постройки, няколко кладенеца, овощна и зеленчукова градина.

— Тед не е преувеличил. Наистина е забележително — пророни Рейчъл.

— Да, мястото е прекрасно. Но е обширно и трудно за поддържане — отбеляза Дан.

— Страдате ли от липсата на дом? — попита тя.

— Аз си имам дом — моя кораб — поправи я той с рязък смях.

— Имам предвид на сушата.

— Не ми е липсвал, откакто напуснах родната си къща в Чарлстон. Предполагам, че някой ден, когато остарея, стана немощен и повече не мога да пътешествам по света, ще пожелая да имам дом.

— Вие се шегувате с мен, Даниел Слейд.

— Да, шегувам се. Но отговорът на този въпрос не ме занимава сега.

Рейчъл реши, че е по-разумно да не продължава темата.

Стигнаха хотела и продължиха нататък. На следващата улица се намираше аптеката „Лонг“, собственост на доктор Крауфорд Лонг, прочут хирург и откривател на етерната анестезия. Отвън, пред магазина, имаше дървена статуя на мъж, който приготвя лекарство в голям метален съд с дървена лопатка, оформена като бухалка за бейзбол. Както им каза Тед, гражданите нарекли с любов статуята Том Лонг. Рейчъл и Дан се върнаха на „Джаксон Стрийт“ и влязоха в една художествена галерия. Бавно и с удоволствие разглеждаха експонатите и картините, изложени за продан. Дан спря пред една, която изобразяваше тримачтов кораб, чийто корпус цепеше белите гребени на вълните под сиво небе, а платната, се издуваха от невидим вятър.

— Този кораб е красив. Напомня ми за „Мери Уинд“.

Рейчъл погледна замисленото му замечтано лице, после внушителната картина и реши, че трябва да я притежава. Дан не се изненада, когато тя я купи. Рейчъл се зачуди дали той не си помисли, че го е направила, за да има нещо, което да й напомня за него, когато се разделят.

До хотела Дан носеше опакованата картина. Рейчъл спря рязко щом влязоха в стаята й. Той я чу как ахна от изненада. Учуденият му поглед се отправи над раменете й в същата посока.

— Погледнете каква каша! — бързо обходи и претърси стаята, след това започна да проверява личните си вещи. — Нищо не липсва — каза накрая тя. — Значи не е крадец. Вероятно е работа на Хари! Сигурно не е повярвал на версията, която му разказах — забеляза нещо бяло на ръба на разхвърляното легло, взе го и извика: — Какво е това? — разгледа чистата носна кърпа и откри инициалите Д. С.

Дан наблюдаваше внимателно всяко нейно действие.

— Кърпата е моя, Рейчъл, но не съм я изпускал тук. Как може да падне от джоба ми? Освен това, моята е в мен — каза и извади съвсем същата кърпа от задния си джоб.

— Не се притеснявайте. Не е необходимо да ме убеждавате, че сте невинен. С мен сте от мига, в който напуснах стаята си. Чудя се кой и защо се опитва да ви обвини в това.

— Не знам, но определено не ми харесва. Направо е немислимо Хари да остави това тук, след като знае, че сме братовчеди — Дан погледна през прозореца. — Починете си преди вечеря — предложи й той. — Ще ви чакам долу в седем. Ако побързам, може би ще успея да хвана преследвача, когато се среща с шефа си да му предаде информацията. Това може да даде отговор на въпроса кой е виновен за всичко това.

Дан напусна светкавично стаята и Рейчъл не успя да зададе никакви въпроси, нито да го предупреди да внимава. Отиде до прозореца и погледна към улицата. Забеляза мъжа, който ги бе следил през целия ден. Мотаеше се наоколо, за да се убеди, че няма да излязат отново. След малко тръгна по „Броуд Стрийт“ към реката, в посока на „Оръжеен завод — Атина“. Видя Дан да го следва на безопасно разстояние. Молеше се да не забележат и хванат капитана и самият той да не подслушва от опасна близост предстоящата среща между мъжа, който ги шпионираше, и шефа му. Важно беше да открият някакви следи към загадката, но животът му бе по-важен.

Да не си посмял да позволиш да те наранят или убият, докато ми помагаш, Даниел Слейд, заповяда на ум Рейчъл. Хари Клементс е опасен човек. Трябваше да те предупредя. Не знаеш какво си навличаш с мен. Ще умра, ако ти се случи нещо лошо. Моля те, не поемай риск и се върни бързо!

Разтревожена, Рейчъл дълго гледа навън през прозореца. Слънцето залезе и се спусна мрак. Видя как фенерджията минава от лампа на лампа и ги пали една след друга, хванал в едната си ръка пръчка, а в другата — фенер. Едно куче се клатушкаше след него, подскачайки на три крака.

Поне знаеше, че Даниел Слейд няма нищо общо с новия инцидент. Може би нямаше вина и за останалите. До днес тя не бе забелязала или усетила някой да я следи. Със сигурност знаеше само, че Дан не беше написал картичката, която пристигна с цветята, но беше възможно почеркът на втората бележка да е негов! Но как бе успял да фалшифицира толкова умело нейния почерк на първата бележка? Получаваше се омагьосан кръг от вина и невинност.

Погледна часовника на камината. Седем и четвърт. Изля вода от една ваза за цветя в една купа също за цветя и плисна лицето си и изми ръцете си. След като вчеса дългата си коса, огледа дрехите си. Не беше разтребила претършуваната стая и се замисли дали да не го направи. Но се отказа. Сега нямаше време за това.

Рейчъл огледа фоайето, но Дан не беше там. Бяха се уговорили да се видят в седем за вечеря. Къде си? — тормозеше се тя.

[1] Демостен — прочут гръцки оратор (384–312 г.). — Б.пр. ↑

ДЕВЕТА ГЛАВА

Някой я потупа по рамото и Рейчъл се обърна.

— Дан! — забрави всяка предпазливост и силно го прегърна, радостна и отдъхнала. — Къде бяхте? Стана ми лошо от притеснение за вас.

Дан също я прегърна за миг и усети, че би искал още дълго да я държи в обятията си. Но във фоайето имаше много хора, за да рискува твърдението им, че са роднини, да бъде изобличено. Прихвана нежно раменете й и я отдръпна от пламналото си тяло. Избухна в смях, за да се освободи от нахлулото внезапно напрежение.

— Защо? Тази, която закъснява, сте вие — пошегува се той.

— Видях през прозореца, че излязохте. Останах залепена за него, докато се стъмни, но не видях да се връщате. Толкова се изплаших — призна тя.

Дан знаеше, че инцидента с грабежа не беше нейно дело. Възможно беше всичко, което я чу да казва за останалите случаи, когато я подслуша в Огаста, да беше вярно. А това означава, че тя има сериозен неприятел и има от какво да се страхува. Все още нищо не доказваше, че е виновна и че е Черна Вдовица, както говореха за нея.

— Прибрах се през страничния вход. Бях на верандата и четох вестник. Когато в седем не ви намерих тук, проверих в ресторанта. След това се качих горе да видя дали нещо не ви е забавило.

— Тъкмо сме се разминали. Какво стана?

— С кое? — Рейчъл го смущаваше със своето излъчване, загриженост и безпокойство за него и той забрави за предишната си задача.

— С нашия преследвач — прошепна тя, без да откъсва очи от неговите. Дан беше жив и здрав. Беше до нея.

— О, преследвачът! — свали ръце от раменете й. — Влезе в кабинета на Харисън Клементс и остана там десетина минути. Не бях достатъчно близо, за да чуя разговора им. Не исках да рискувам да ме открият.

— Значи Хари следи какво правим. Чудя се защо го прави.

— Вероятно и той няма особено доверие на Филип, както и Филип не му се доверява. Сигурно не е повярвал в измислицата за причината на нашето пътуване.

— Будеше ли съмнение поведението ми по време на срещата ни с него? — попита развълнувана.

— Не бих казал така. Опитна актриса не би могла да се държи по-добре — Дан обаче се досети, че тя бе забелязала нещо по време на посещението в завода. Нещо важно, което все още не бе споделила с него. Нещо общо с моделите на оръжията. Беше му казала, че знае всичко за тяхното производство. Лицето и реакцията й я издадоха пред него, но едва ли се бе издала пред Хари, защото той не предполагаше колко е интелигентна и осведомена.

— Вече мислех да се обадя в полицията, че сте изчезнал. Ако не бе тъмно и познавах града, сама щях да тръгна да ви търся. Друг път ми се обаждайте като се приберете — скара му се тя.

— Слушам, госпожо — отговори той закачливо, доволен, че опасната тема е изоставена.

— Не е смешно, Дан. Аз наистина се притесних и уплаших.

— Нямате причина за това, Рейчъл. Винаги съм внимателен. Никога не отговарям на предизвикателства, които не са по силите ми.

— Такива като властния океан ли? — запита остроумно тя.

— О, не, добре познавам неговото поведение, така че не може да ме изненада.

— Никога ли не ви е надвивал, Дан? Никога не ви е побеждавал?

— Засега — не. Благодаря на късмета си и на звездите.

— Но този късмет може да ви подведе.

Дан се засмя, сякаш не схващаше, че тя му говори сериозно.

— Рейчъл Маккандлис, молите ли ме или ми заповядвате да се откажа от морето?

— Ние с вас станахме добри приятели, Даниел Слейд. Не искам да ви се случи нищо лошо. А всеки ден в морето вие се сблъсквате със смъртно опасни предизвикателства, нали?

— Океанът рядко става яростен, Рейчъл. И там няма повече опасности, отколкото на сушата. Дори са по-малко.

— Сигурен ли сте?

— Напълно, Рейчъл, така че престанете да се тревожите. Хайде да вечеряме. Умирам от глад — необичайната тема го бе смутила.

По време на вечерята Рейчъл помоли Дан да й разкаже за Люк Корнър.

— Люк е на тридесет години — заразказва Дан, докато се хранеше и отпиваше от виното. — Има кестенява коса и живи сини очи, които са по момчешки палави. Лицето и очите му сякаш постоянно се смеят. Добър е по душа и умее да предразположи хората. За миг Дан се замисли за Люк.

— Той е весел, умен, уравновесен и на него може да се разчита. Хората му вярват и го уважават. Аз също. Винаги застава на моя страна — Дан отпи от кафето, което беше подправено с прясна сметана. — От четири години сме близки приятели и непрекъснато сме заедно. Там, където е единият, там е и другият. Срещнахме се на кораба, с който напуснах Чарлстон през седемдесет и първа. Привързахме се силно един към друг по време на това пътуване и от тогава сме неразделни. След като купих кораба, назначих Люк за първи помощник-капитан и нито за миг не съм съжалявал за това. От години „Мери Уинд“ е мой дом и там е моето семейство. Люк ми е като брат. И той изпитва същите чувства към мен.

Рейчъл се развълнува при тези думи, които разкриваха живота на Дан и неговата чувствителност. Дори малко ревнуваше от тази връзка. Натъжи се. Стана и мъчно, когато чу за това вярно приятелство, от каквото тя, без да има някаква вина, беше лишена.

— Това е чудесно. От детските си години нямам добра приятелка. Играех си с децата на работниците в плантацията, докато мама се омъжи за Ърл. Той каза, че това е нередно и ми забрани да играя с тях. Ърл не обичаше да ни идват гости, така че нямах възможност да се срещам с мои връстнички. Разбира се, нямахме много съседи, които да имат дъщери на моята възраст, защото плантациите са големи и са доста отдалечени една от друга. Като се преместих в Савана, нямах възможност и не разполагах с време да се сприятелявам с други млади жени. О, имам познати наистина, но с никого не съм така близка, както вие с Люк. Такова приятелство ми липсва — тя въздъхна дълбоко и с усилие се усмихна. — Лулу Ма ми е приятелка. Също и Бърк, управителя. Но те са възрастни и аз съм им господарка. Понякога ми се струва, че Лулу Ма още гледа на мен като на дете. Опитва се да ме закриля, учи и възпитава, сякаш съм й дъщеря. Предполагам, че заради това не можем да се сближим. В такъв случай бихме имали проблеми, когато отменя някое нейно решение или й се скарам. Дължа й много, заради това не й правя забележки, само защото е казала или направила нещо, което не одобрявам. Ако не е от особено значение, направо не й казвам нищо.

— Всеки има нужда от добър приятел. Някой, на когото да се довери, който да го подкрепи, независимо какво се е случило. Някой, но когото да вярва и да обича.

— Но как може да се намери такъв човек, Дан? Как можеш да си сигурен, че той ще те подкрепи в труден момент и няма да те предаде?

Дан усети, че говори сериозно. Може би просто го изпитваше, за да реши дали да му се довери.

— Вие намерихте мен, Рейчъл. Уверявам ви, че спокойно можете да ми се доверите. Никога и на никого няма да ви предам. Въпреки че не съм жена, мога да ви бъда добър и верен приятел.

Скоро ще видим дали говориш това, което мислиш…

— Тази тема започва да ни тежи. Как ли я повдигнахме? Поръчайте ми един изкушаващ десерт и разкажете нещо весело — засмя се тя с весело лице, но очите й останаха сериозни.

Дан забеляза това и се натъжи. Вярваше, че тези тежки признания са откровени и болезнени. Фактът, че разкри пред него толкова лични и мъчителни чувства говореше, че тя се приближава все по-близо до него и за определени неща му има доверие. Защо не можеше да й повярва и да не трябва да я предава!

В сряда сутринта се срещнаха с Тед Джекобс във фоайето на хотела. Готвачът бе приготвил кошница с изискана храна. Дори бе сложил чаши за виното, покривка, вилици и ножове. Качиха се в наетата карета и тръгнаха да разгледат Атина.

Рейчъл и Дан се забавляваха с преливащия от ентусиазъм червенокос младеж. Едва се сдържаха да не се разсмеят, когато той заподскача като жабок от тема на тема. Разменяха усмивки и се смееха на глас, когато той се обръщаше напред да насочва каретата. Чувстваха се прекрасно. Бяха спокойни и доволни, въпреки че преследвачът им отново ги следваше.

Когато завиха по „Миледж Авеню“ Тед им обърна внимание, че парцелите в този район са много по-големи, с малки горички и поляни. Улиците и пътищата не бяха павирани, но глинестата пръст на Джорджия не се вдигаше на прах при бавния ход на каретата. Том им сочеше домовете на известни местни личности, разположени по пътя им. Повечето бяха в стила на къщите от федерално време, гръцкото възраждане и викториански.

Направиха почивка при сградата на женското училище. Тим им каза насмешливо:

— Голяма гордост е да знаят, че си или да те наричат момиче от „Луси Гоб“. Сега семействата от Север изпращат дъщерите си на Юг, за да се образоват и научат на обноски. Каква ирония.

Наближаваше обяд, така че Рейчъл разпъна слънчобрана си и се наклони към Дан, за да пази сянка на очите му. Раменете и краката им се докоснаха. И двамата усетиха допира и започнаха с труд да следят разясненията на водача си и забележителностите, които им показва.

Стигнаха до „Лампкин Стрийт“ и свиха на ляво, в посока към града. Не след дълго Тед спря встрани от улицата.

— Нека да хапнем тук на открито.

Спокойната, засенчена от дървета и изпъстрена с цветя поляна граничеше с имението на бивш губернатор и двора на един колеж. Изборът на мястото не можеше да бъде по-добър. Високите дъбове и гъстите магнолии представляваха красива гледка и хвърляха гостоприемна сянка. Постлаха покривката и насядаха на тревата около нея. Хапваха с охота от вкусната храна, отпиваха от студеното вино и разговаряха за това, което бяха видели и щяха да видят.

Когато Тед им зададе някои лични въпроси, те му разказаха същото, което бяха казали пред Джордж и Хари. Не беше много вероятно, но все пак допускаха Джордж да е успял да предупреди Хари за предстоящото им посещение, а Хари да е наел това невинно наглед момче да ги посрещне на гарата и да бъде с тях по време на престоя им в Атина. Двамата бяха обсъдили тази възможност, но след появата на преследвача я отхвърлиха. И въпреки това, струваше си да внимават за всяка своя дума и действие в негово присъствие. Това им костваше допълнителни усилия, но не им попречи да прекарат добре.

Обиколката им продължи по „Лампкин Стрийт“. От там, покрай Университета, се отправиха към фабриките за памук. Щом стигнаха, студентът — един вулкан, бълващ информация и енергия, им каза:

— В Атина е един от най-големите пазари на памук в Юга и може би в целия свят. Във всички посоки извън града се простират огромни стопанства и плантации. След като се събере, изпреде, почисти и върже на бали, навсякъде може да видите огромни количества памук. Имам предвид навсякъде по улиците в района. Това е голям и печеливш бизнес.

Минаха по „Томас Стрийт“ към един район, известен като „Ликсклет“, където преди са живеели богатите земевладелци, които сега са се преместили на „Авеню Принс“ и „Авеню Миледж“. Тед посочи една просторна къща на ъгъла, построена във викториански стил и каза:

— Предполагам знаете, че Харисън Клементс живее тук.

— Да, гостувах му за кратко миналата година преди Коледа — каза Рейчъл и изчака да види дали Тед ще каже още нещо. Но момчето не каза нищо повече. Рейчъл също замълча.

На входа на хотела Тед им съобщи, че следващия ден има контролно, а в събота отива да види родителите си.

— Но ако искате, мога да бъда с вас в неделя следобед — каза той. — Непременно трябва да видите старите ботанически градини, докато не са ги разрушили.

Рейчъл се усмихна мило на слабичкия младеж.

— Харесва ми идеята ви за неделния следобед. Нали, Дан?

— Да, наистина е добра. След църква ще те чакаме, Том — Дан му плати уговорения за час хонорар и прибави още малко към общата сума. Като видя това, момчето засия.

— Много сте любезен, господине.

— Вие знаете много неща и разказвате интересно, Тед — каза Рейчъл. — С вас прекарахме чудесно. Благодарим ви. Довиждане до неделя.

Докато гледаха как студентът се отдалечава по улицата с взетата под наем карета, която трябваше да върне, Рейчъл попита:

— Още ли е там?

— Да. Нашата опашка не се отдели от нас през целия ден. Сигурно е примрял от глад, ако не е носел със себе си храна. Ако бяхме толкова лоши, щяхме да продължим да се разхождаме, докато се стъмни и да го съсипем от умора. Хайде да се прибираме, да се освежим и да слезем на вечеря.

В петък се разхождаха без определена цел по улиците на града. Спираха тук-там да пазаруват, шегуваха се и се забавляваха да объркват преследвача си. Рейчъл купи от една сладкарница току-що изпечени курабии и бонбони, наречени „смес в кофа“. Изчака пред хотела, докато Дан се качи в стаята и остави покупките. Правеше се, че не забелязва преследвача, който изчакваше да разбере дали отново ще тръгнат нанякъде или ще се приберат в хотела.

Дан се върна и разходката им продължи. Спряха да обядват в един ресторант, но хапнаха набързо, за да не дадат възможност на преследвача им да се нахрани или, ако реши да опита, да им загуби дирите. Беше забавно да го тормозят и надхитрят, така че той не можеше да спре дори да пие вода или да отиде до тоалетната. Накрая Рейчъл купи подаръци за Лулу Ма, Бърк, жена му и другите двама работници в имението.

Докато вървяха, Дан носеше пакетите с покупките й, но самият той нищо не купи. Стигаше му това, че е с Рейчъл и му беше приятно да я наблюдава как се държи като идеалната екскурзиантка.

Колкото по-дълго бяха заедно, толкова повече нарастваше желанието им един към друг. Всеки се безпокоеше за другия, докато тайно работеха като екип и без да знаят това — имаха общи цели, мечти, надежди и интереси.

Когато Рейчъл и Дан се измориха да играят на преследвани, върнаха се в хотела и починаха, след което се изкъпаха и приготвиха за вечерята с Харисън Клементс. На рецепцията намериха съобщението му, което по-скоро приличаше на призовка да се явят в съда, с което ги уведомяваше къде ще ги чака.

В осем часа двамата влязоха в ресторант „Фабиерс“, известен с изисканата си обстановка. Заведоха ги до масата, на която Хари вече ги очакваше и пиеше ирландско уиски без лед и вода. Когато седнаха, Рейчъл попита защо съпругата му не е дошла с него.

— Тя е на гости у роднини извън града. Сигурно съм пропуснал да ви кажа. Ще бъдем само тримата тази вечер. Надявам се, че нямате нищо против.

Рейчъл не му повярва. Предположи, че жена му си е останала в къщи или я е изпратил някъде. Нямаше съмнение, че е направил това, за да си осигури извинение, че не кани Рейчъл и Дан в дома си, и да се предпази от евентуалните грешки, които би допуснала жена му.

— Направо съм разочарована, Хари. Очаквах с нетърпение да я видя. Моля, предайте й, че съжалявам за отсъствието й от града и че непременно ще я посетя, когато дойда отново.

— Кога? — попита Хари и отпи от чашата си.

— Не знам. Предполагам, когато Филип ме помоли да го придружа. Може би през лятото или есента.

Пристигна сервитьорът и ги попита желаят ли аперитив преди вечеря. Рейчъл и Дан, без да се поглеждат, кимнаха утвърдително, но Хари настоя:

— Донесете им шампанско. От най-доброто, Уилям. Имаме повод. Дошли сме тук да се забавляваме.

По-късно, по време на вечерята, Хари попита:

— Добре ли сте с Филип? Имате ли някакви проблеми в Савана?

Рейчъл разбра какво имаше предвид и я обзе страх.

— Всичко е наред. Благодаря ви за загрижеността — тя бързо смени темата. — Когато бяхме на гости на Джордж, той спомена нещо, за което не се бях замисляла. Как сте се запознали с Филип и как той е станал ваш съдружник?

Насочи вниманието върху него и освободи себе си, Рейчъл.

Хари не можа да прикрие изненадата си от неочаквания въпрос.

— Филип никога ли не ви е разказвал? — отговори с въпрос той, за да спечели време.

Рейчъл се усмихна и каза:

— Ако ми беше казал, нямаше да ви питам. Джордж каза, че вие сте го запознал с Филип и благодарение на вас са станали партньори. Изведнъж открих, че не знам как вие двамата сте се запознали и как съпругът ми се е озовал в оръжейния бизнес. Дори не знам кога е станало това. Не допускам, че може да има причина, заради която да не ми кажете, нали?

— Защо би могло да има? — отново, вместо да отговори попита той. — Филип и аз се срещнахме по време на едно мое гостуване в Чарлстон в края на седемдесет и втора. Един общ приятел ни запозна и се харесахме от самото начало. Веднъж, по време на разговор, и двамата установихме, че търсим съдружници и стигнахме до споразумението той да се присъедини към моята фирма. След като баща му и брат му бяха починали, Филип искаше да напусне Чарлстон и да започне на чисто в някой друг град. Искаше да се освободи от всички лоши спомени и одумки. Предложих му да помисли за Савана и нейното пристанище и го запознах с Милтън Болдуин. Милтън ми осигуряваше транспорта от години. Имаше нужда от съдружник, както мен и Джордж. Оръжията и снаряженията вървят ръка за ръка и се получаваше един затворен кръг, ако Филип участваше и в трите компании. Идеята хрумна на Филип и той се присъедини към нас в началото на седемдесет и трета. И така, нещата се наредиха добре за всички.

Две неща веднага направиха впечатление на Рейчъл. Това, че Филип е имал брат и че Хари е поддържал връзка със съдружника на Филип от корабната агенция преди двамата да се познават. Харисън Клементс се явяваше свързващо звено в този „кръг“, както той се изрази. Още веднъж разбра колко малко е знаела за човека, за когото се бе омъжила и когото бе погребала. Тя реагира на казаното от Хари с въпрос:

— Брат? Не знаех, че Филип е имал брат.

Сега Дан се изплаши. Не мислеше, че някой от съдружниците на Филип знае за него или познава някой от Чарлстон. След като съпругата на Филип не знаеше за неговото съществуване и за изчезването му в морето, той предполагаше, че брат му не е споделял с никого това. Разбира се, този хитър мъж може да е проявил личен интерес към миналото на Филип преди и след като са станали съдружници! Целият се превърна в слух, за да види дали ще го разкрият пред Рейчъл. Щом Хари не знаеше, че Филип е мъртъв, не се ли опасяваше, че ще си навлече неприятности, ако направи разкрития от миналото му? Припомни си два факта. Хари бе посетил брат му вечерта преди той да умре, и освен това имаше основателна причина да се сърди на Филип.

— Досещам се защо Филип не е споделил с вас за изчезналия си брат — каза Хари. — Все още преживява болезнено загубата му, въпреки че са минали години от тогава.

— Но на вас ви е казал за него — в гласа й се усети обвинение.

Хари вдигна високите си рамене и отговори:

— Само веднъж и то с няколко думи, защото знаеше, че тази история ми е известна. Брат му се е удавил в морето през седемдесет и втора година. Корабът потънал по време на ужасна буря. Друг кораб станал свидетел на нещастието, но не могли да помогнат. Капитанът и екипажът не прибрали на време платната, вълните обърнали кораба на една страна и водата заляла мачтите толкова бързо, че никой не успял да се спаси. Загинал целият екипаж.

— Сигурни ли са, че брат му е бил на борда?

— Няма никакво съмнение в това. Екипажът се записва в портовия дневник на компанията преди корабът да отплува. Името му е в списъка и той никога повече не се е връщал.

Рейчъл забеляза безразличие и липса на съчувствие в думите му.

— Колко ужасно за Филип и баща му — каза тя.

Без никакво притеснение Хари обясни:

— По-лошото е, че преди да отплава към вечността, е станал голям скандал с баща му.

Защо, замисли се тя, Хари й разказва тези лични и болезнени неща? Дали не беше сърдит на Филип и не се опитваше да го накаже като му създаде неприятности с жена му?

— Какъв скандал, Хари? — попита тя.

Мъжът не се поколеба да отговори:

— Не знам подробности. Имало е някакъв долен любовен триъгълник между бащата на Филип, брат му и жената, която и двамата обичали. Маккандлисови са се опитали да не вдигат много шум за това.

— Но Филип е споделил с вас? — запита тя с явно любопитство.

— Не. Знам го от Джеймс Дрейк, общия приятел, който ни запозна. Вие сте от Чарлстон, Дан. Срещал ли сте там Джеймс, Филип или Мак?

— Мак? — въпросът на Хари отекна с гласа на Дан.

— Братът на Филип — уточни Хари. — Само тази част от името му знам.

Дан не показа с нищо, че този отговор е ужасно важен за него и че го успокои.

— Не. Маккандлисови вече ги нямаше там, когато се преместих от Александрия. А с Дрейк още не съм се запознал. Не се застоявам често и задълго на брега.

— Значи сте се запознал с Филип, когато се е оженил за братовчедка ви в Савана?

Дан любезно се усмихна и се измъкна с използваната досега лъжа.

— Точно така. Но сме се виждали само няколко пъти и то за кратко. Пристигнах в Савана същия ден следобед, докато той е отплавал сутринта. С Рейчъл решихме, че докато си разменяме спомени за рода и миналите години, ще е добре да направим това пътуване. Само няколко дена почивка и забавления и отново ще бъда в морето — Дан забеляза, че Хари не ги попита дали им е интересно в Атина и какво са правили, откакто не са се виждали. Знаеше защо. Защото Хари ги следеше. И въпреки че съдружникът на Филип изглеждаше умен човек, това беше доста безразсъдно и зле обмислено от негова страна. Втората му, също зле пресметната постъпка беше, че когато е претърсвал стаята, не се е сетил да остави следи, които да насочат към обир.

Настъпи мълчание. Хранеха се и се изучаваха с погледи.

Рейчъл се притесни. Щом Дан е израснал заедно с Филип и бяха близки приятели, както твърдеше, той трябваше да знае, че Филип е имал брат и да е чувал за този голям скандал. Подозренията към него отново я обзеха. В крайна сметка той можеше да се окаже един от неприятелите й. Името, с което се представяше капитан Даниел Слейд, можеше да е фалшиво. Може да е дошъл да проучи мистериозната оръжейна сделка за себе си или за своите съдружници. По-късно щеше да го разпита, за да уточни тези противоречия. Ако не му задаваше просто и ясно въпросите, той щеше да се усъмни. Беше сигурна, че Дан ще се измъкне ловко и ще намери оправдание за лъжите си. Тя трябва да го остави да направи това и да се престори, че му вярва. Отново…

— И така — Хари пръв наруши мълчанието, — вие двамата се забавлявате тук. Това е добре. Атина е красив град и има какво да предложи на гостите си.

— Да, така е — съгласи се Рейчъл с любезна усмивка. — Наехме този студент от университета, за който ви споменах. Оказа се прекрасен екскурзовод. Знае много неща за Атина. Престоят ни тук наистина е интересен.

— Знам нещо, което ще ви достави още по-голямо удоволствие, отколкото разглеждането на града и неговите забележителности. Утре вечер съм поканен на прием във Фабиерови, собствениците на този ресторант. Казах им, че сте в града и поканиха и вас. Началото е обявено за осем, без вечеря, но с много напитки и танци. Искате ли да дойдете?

— Това звучи прекрасно, Хари. Благодарим ви — Рейчъл прие поканата от името на двамата.

— Ще ви дам адреса, преди да се разделим тази вечер. Ще се видим там. От сега ви ангажирам за няколко танца, Рейчъл. Към красива жена като вас там ще проявят голям интерес, особено след като съпругът ви го няма.

— Много сте мил, Хари. Благодаря за комплимента.

— Казвам истината — отговори той и смени темата. — Приемът е официален. Имате ли готовност за това?

— Дан и аз сме готови на всичко — с фалшива усмивка се пошегува тя.

— Отлично. Още шампанско?

Рейчъл отказа с престорено весел смях.

— Страхувам се, че вече пих много. Ако не спра, ще се развеселя повече, отколкото е благоприличие, или ще ми се приспи.

— А вие, Дан? Качеството е превъзходно.

— И аз като братовчедката Рейчъл слагам чертата. Благодаря.

Вечерята продължи още малко в любезен разговор. После се разделиха.

Пред стаята на Рейчъл Дан попита:

— Какво имаше предвид Хари, когато попита дали сте добре с Филип и дали сте си решили проблемите?

Рейчъл се смути.

— Става въпрос за нещо лично, ако нямате нищо против.

— Разбира се, че нямам. Съжалявам, че си позволих да попитам. Изглеждахте притеснена и се разтревожих за вас.

— Смути ме начина, по който Хари спомена това. Не би трябвало да си завира носа там, където не му е мястото.

— Надявам се, че нямате семейни проблеми.

— Разбира се, не. Ние сме… съвсем наред в това отношение.

— В такъв случай повече няма да споменавам това.

— Като стана дума за неща, които да не се споменават, вие защо не сте ми казал за брата на Филип и за скандала, за който Хари говори?

Дан беше готов с отговор, който да задоволи нормалното й любопитство и да разсее съмненията й. Каза й част от истината.

— Филип не искаше не само да говори, но дори и да мисли за това. Когато разбрах, че не знаете нито за едното, нито за другото, реших, че нямам право и не е моя работа аз да ви разкажа за това и да създам проблеми между вас. Хари не биваше да злоупотребява с доверието на Филип. Ако беше наистина добър приятел, нямаше да го направи.

— Вие познавахте ли Мак? — тя забеляза болка и тъга да помрачняват красивото му лице и те й се сториха искрени.

Дан отвърна с неестествена нотка в гласа:

— Да. И с него бях много близък. Чух за корабокрушението, след като Филип е напуснал Чарлстон.

— Но вие казахте, че сте напуснал Чарлстон през седемдесет и първа година и от тогава не сте виждал Филип — забеляза тя. — Тогава откъде знаете какви чувства са го измъчвали?

Погледът му се разтопи в очите й.

— От писмата му, Рейчъл. Джеймс Дрейк никога не е бил наш приятел. Той не е добър човек. Не знам как и защо Филип се е свързал е този непрокопсаник, след като аз напуснах града. Джеймс и Хари не би трябвало да клюкарстват зад гърба на Филип, особено пред вас.

Значи Филип също е бил измъчван от долни клюки като нея. Може би за това се е привързал към нея и е искал да я защити. Имали са сродни съдби.

— Чудя се защо се е свързал е него.

— Думите на Хари ми звучаха толкова недоброжелателно. Мисля, че между тях има проблем.

Рейчъл допускаше, че смъртта на бащата и брата бяха направили от Филип различен човек от този, когото Дан познаваше. Ако се беше променил. Все още не можеше да му вярва напълно и реши да го изпита с още няколко въпроса.

— Филип имал ли е тайни от вас и от останалите си приятели? Както, според съдружниците му, сключва тайно тази сделка.

— Не точно. Защо?

— Заради дългото му пътуване сега и заради премълчаването на миналото му — импровизира тя в момента. — Мислех, че ми има доверие. Каза ми, че ми е подготвил изненада. Това ме притеснява. Хари също ме притеснява с поведението и думите си. — Става нещо особено и това ме изнервя. — Филип трябваше да ми каже всичко, преди да… замине.

— Сигурен съм, че като се върне, ще ви обясни всичко. Не се тормозете сега.

— А ако не ми обясни.

— Тогава значи няма за какво да се притеснявате, Рейчъл. Познавам Филип — той никога не би направил нещо незаконно, а и в писмата си не е споменавал подобно нещо. Винаги се е страхувал да не го уличат и унижат, че не внимава и не спазва закона.

Филип е страхливец?

— Обяснете — настоя тя напълно сериозна.

— Просто се шегувах. Успокойте се. Скоро всичко ще бъде наред.

— Надявам се. Един последен въпрос. За какво беше скандалът?

Дан въздъхна дълбоко. Сви вежди.

— Не знам дали трябва да…

— Да, вие сте най-подходящият човек, от когото мога да науча истината — прекъсна го тя, — и миналото му, което е направило от него това… което е. Това, че брат му се е удавил, обяснява ужаса на Филип от кораби и вода. Обяснява защо изведнъж се е преместил да живее в Савана. Сега научихме кога, как и защо се е захванал с оръжейния бизнес. Ако ми разкриете истината и за скандала в семейството му, тя може да изясни още нещо за Филип. Той няма да има нищо против. Няма да му кажа.

Дан направи опит да се измъкне, като отложи отговора. Не искаше да се връща в миналото на Мак — неговото собствено минало, тази вечер. Още повече да навлиза в подробности за тази болезнена грешка с неговия баща. От много време никой не го бе наричал с това име. Сигурен беше, че Хари не знае, че капитан Даниел Слейд е Мак Маккандлис. Надяваше се неприятния мъж да не започне да издирва скоро кой е той.

— Тук не е подходящо да продължим с обсъждането на лични въпроси. В коридора може да ни чуе някой. Ще ви разкажа утре, докато се разхождаме.

— Не. Тази вечер. Влезте в моята стая. Няма да отнеме много време.

— А какво ще стане, ако някой забележи тази нередна постъпка?

— Ние сме братовчеди, близки роднини, нали си спомняте? Ще се държим като такива. Кълна ви се.

Студенината в погледа и гласа й показаха на Дан, че в нея отново се бяха породили съмнения към него. Доверието, което бе успял да спечели, беше изчезнало. Тя се страхуваше от него. И въпреки това необходимостта да узнае истината победи страха й да остане насаме с човека, който може би й беше враг. Нейната смелост го порази. Освен това трябваше да си възвърне доверието й по най-бързия начин.

— Добре, Рейчъл. На ваша отговорност.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Двата стола, на които седяха пред прозореца, и кръглата масичка между тях бяха уютно място за разговор.

Дан се опита да се успокои, но не успя. Сърцето му биеше лудо от безпокойство. Молеше се Рейчъл да не разбере, че говори за себе си. Ако искаше да спечели отново доверието й, нямаше друг избор, освен да разкрие жестоката истина.

— Трудно ми е да говоря, Рейчъл. С Мак бяхме много близки.

Рейчъл забеляза, че изпитва силна болка при тези думи. Опита се да му помогне да започне.

— На кого приличаше той? На вас или на Филип?

— На мен — отговори Дан. Отмести очи от нея и зарея поглед из стаята.

— Значи с него сте били по-близки, отколкото с Филип? — подканваше го тя да говори.

— Много по-близки.

— И какво се случи? — настояваше да разбере истината тя. — Хари намекна, че се е разиграла някаква любовна драма.

Дан се наведе напред, подпря лакти на бедрата си и сплете пръсти.

— Не точно. Всъщност съвсем не беше така, но на Маккандлисови така им се струваше. Получи се едно трагично недоразумение, което разби семейството им. Стивън, мистър Маккандлис, и Мак умряха, преди да се помирят. Всичко започна преди много години, когато Мак случайно се запозна с една алчна и продажна жена. Не беше нищо сериозно. Връзка за забавление, породена от физическо привличане. Надявам се, разбирате какво имам предвид. Жената обаче искаше да направи Мак свой съпруг.

— Напълно разбирам. Задоволявала е мъжката му природа и е разчитала на това, за да го примами да се ожени за нея.

— Точно така, Рейчъл. И тримата сбъркаха, ако питате мен.

— Всеки греши, когато е млад, Дан. Мъжете вършат такива грешки, без да се замислят за последствията. Често една жена приема интимната връзка с мъж, защото го обича и е убедена, че и той я обича, след като я желае. Надява се след време да се оженят, а в един момент се оказва, че той не изпитва такива чувства и няма намерение да създаде семейство. Понякога жената търси начин, да принуди мъжа да направи това. В същото време той само я използва и заблуждава, за да получава това, което иска. Жестоки и безразсъдни измами, за които се плаща висока цена. И така, каква е ролята на бащата и как се е стигнало до скандал? Как се отрази на Филип това?

— Предполагам, че всичко е започнало много преди скандала. Мак и баща му по начало не се разбираха. Между тях винаги стоеше недоволство и неприязън. Понякога замесваха в споровете си и Филип. Мак никога не успя да угоди на стария Маккандлис и един ден просто престана да се опитва. Мак беше моряк във фирмата на баща си, а Филип работеше в кантората. По време на един дълъг рейс тази жалка и коварна жена решила, че щом не може да хване младия Маккандлис за съпруг, тогава ще примами в капана баща му. Така или иначе, щяла да се вмъкне в заможното и уважавано семейство. Докато Мак отсъствал, тя започнала връзка със Стивън. Старецът обаче се влюбил и поискал да се оженят. Не знаел, че любимата му е любовница на сина му. Когато Мак се върна, тя направила последен опит да го спечели. Той не я обичаше, но нямал нищо против да се поразвлече и успокои с нея след една ужасна кавга с баща си. Както каза, тази грешка му струва скъпо. Стивън ги заварил заедно в леглото и помислил, че синът му си отмъщава като отнема годеницата му. При съществуващите отношения между тях, разбирам Стивън, който се е чувствал предаден. Бил е обиден и озлобен. Станал ужасен скандал. Стигнало се едва ли не до бой. След това Мак отново се върна в морето, но този път не с корабите на баща си. Подписа договор с фирмата, чийто кораб потъна заедно с целия екипаж. Стивън и Филип получиха съобщение за нещастието. Аз не бях там и дълго време не знаех за случилото се. Още не мога да повярвам, че това е станало.

— Значи хората по някакъв начин са разбрали за скандала и са плъзнали слухове?

— Може да са дочули за последния скандал. Стивън развали годежа си с тази продажна красавица. Чух, че напуснала града и никой не знаеше повече нищо за нея. Уверявам ви, Рейчъл, тя беше една безсърдечна интригантка, готова на всичко, за да получи това, което иска. Успя да заблуди и Мак. Той беше убеден, че тя очаква от връзката им същото, което и той — приятно време в леглото, без никакви ангажименти. Уверявам ви, не съм пристрастен в оценката си.

— Значи бащата и синът не са се сдобрили, преди да умрат?

— Не, но съм сигурен, че Мак щеше да потърси начин да се сдобрят.

— Вие го обичахте и му вярвахте, нали?

— Никога не съм имал по-близък приятел от него.

— Съжалявам, Дан. Станаха ми ясни някои неща.

— Какво? — попита той и срещна спокойния й поглед.

— За вас и Филип. Разбирам защо никой от вас не иска да говори за тази болезнена история. Много хора са били наранени и е ужасно, че са умрели, преди да се сдобрят. Имаше ли недоразумения между Филип и брат му, когато баща им несправедливо е обвинил Мак?

— Да. Филип най-напред се ядоса и огорчи. Не знаеше на кого да вярва. Обичаше и имаше доверие и на двамата. Опитах се да му обясня как стоят нещата от позицията на Мак, но той отказа да ме изслуша. Раната беше още съвсем прясна. Ако Филип подкрепеше Мак, щеше да загуби обичта на баща си и неговото наследство. Ако подкрепеше Стивън, щеше да загуби обичта и доверието на брат си. Филип така и не можа да направи своя избор, защото Мак се качи на този злощастен кораб. Не знам как щеше да постъпи Филип, ако Мак се беше върнал жив от това плаване. Ще ми се да вярвам, че щеше да приеме обясненията на Мак и да му помогне да убедят Стивън в истината. Може би Филип изпитва вина и пред двамата след смъртта им. За него вече е твърде късно да разреши този проблем.

Естествено Рейчъл помисли, че Дан има предвид обстоятелството, че Стивън и Мак са мъртви. Неизвестната истина беше, че един баща и двамата му сина бяха погребани всеки със своята горчива трагедия.

— Новината, че Филип има брат ви накара да се усъмните в мен, нали?

— Да — призна тя. — Какво ще стане, ако Хари провери кой сте и разбере, че сме го излъгали? Това може да навлече нови неприятности.

— Поех този риск, за да научим истината. Скоро ще бъде без значение дали Хари е разбрал, че с Филип сме приятели от детинство и че ние с вас не сме братовчеди. Проблемът ви с Хари трябва скоро да се разреши.

Дан коленичи пред нея и взе ръцете й в своите. Каза й:

— Аз съм ваш приятел, Рейчъл. Можете да ми вярвате. Още ли не сте се убедили в това?

Тя погледна към тавана. Искаше да откъсне очи от него, защото винаги я обезоръжаваше с погледа си.

— Аз искам да ви вярвам, Дан.

Той погали ръцете й, за да я накара да го погледне.

— А какво ви пречи? — попита той. — Какво съм казал или направил, за да се съмнявате в мен? Просто не ви разказах за неща, които считам, че не трябваше да споделям. А за лъжата, че сме братовчеди, идеята е ваша. Само малко я разкрасих, за да разсея съмненията на Хари. Ако бях казал истината, че сме приятели с Филип от деца, Хари щеше да се подразни от нашата близост и можеше да допусне, че Филип е изпратил своя стар приятел при него да го шпионира.

Тогава със сигурност щеше да провери и щеше да разбере кой съм.

— Прав сте, Дан. Но понякога ми е трудно да вярвам. Филип е един от малкото хора, на които имах пълно доверие, а сега разбирам, че на няколко пъти ме е лъгал.

— Това, че не е споделил с вас един болезнен епизод от своето минало, не е лъжа. Сигурен съм, че един ден ще ви каже истината.

Тя освободи ръцете си от неговите. Капитанът се изправи на крака.

— Но има още нещо, Дан. Това пътуване, тази тайна сделка… — тя също се изправи, но погледът й беше сведен към пода.

— Сигурен съм, че Филип има основателни причини за тях — каза той, въпреки че добре разбираше какво има предвид тя. Дан я хвана за брадичката, повдигна главата й и очите им отново се срещнаха. — Изнервящо е да си в неведение за нещо важно. Дори те обзема страх. Но нали аз съм тук, до вас.

Рейчъл имаше нужда от него и го желаеше толкова силно, че едва се сдържаше да не се хвърли в обятията му, да признае всичко и да му се отдаде. Вместо това каза:

— Предполагам, че мисля тези глупости, защото съм преуморена.

— Тогава отивайте в леглото и се наспете добре. Утре ще продължим разговора — наведе се напред и целуна нежно устните й. — Няма да позволя да ви сполети несправедливо зло, Рейчъл Маккандлис.

Дали ще мислиш така, когато научиш истината. Искаше й се да му изкрещи в лицето този въпрос. Но само каза:

— Благодаря, Дан. Не знам как щях да се справя без вашата помощ. Ще се видим сутринта.

Целуна я отново по челото така, както баща би целунал измореното си дете преди заспиване.

— Ако имате нужда от нещо, Рейчъл, аз съм отсреща.

Имаше нужда да я вземе в прегръдките си, да я целува, да я спаси от този страшен кошмар. Грозната истина щеше да унищожи красивата мечта. Изпрати го до вратата. Преди той да отвори, тя произнесе името му и Дан се обърна. Постави ръце върху загрубелите му от вятъра и слънцето страни, притегли главата му към себе си и го целуна кратко и нежно по устните. За миг очите им останаха впити едни в други.

— Благодаря ви, Дан. Лека нощ.

— Лека нощ, Рейчъл.

Тръгва и чу превъртането на ключа в бравата. Знаеше, че е оправил част от кашата, която бе забъркал, но не всичко. Малко по малко тя губеше сили и той се приближаваше все по-близо до своята цел. Но нещо вътре в него го спираше да стигне до края. Можеше да се окаже неправилно, дори жестоко да я прелъсти тази вечер. Преди години спеше с Хелън винаги, когато имаше нужда да задоволи своята страст, но с Рейчъл не беше така. Хелън бе нетърпелива, искаща, настоятелна, опитна. При Рейчъл бяха намесени силни чувства. Някакви противоречиви чувства, които той не разбираше. Бурни чувства, които не можеше да отрече или да не им се подчини. Въпреки яростната съпротива от негова страна, тя го плени. Беше изтъкала около него своите магически нишки. Беше обвила тялото и душата му в омайната си паяжина. По всичко личеше, че няма нищо против той да прекара една нощ в сладките й обятия. Дори щеше да го допусне няколко месеца в златната си клетка. Дали не беше способна да се врече да бъде вярна — на него или на някой друг мъж — завинаги? Скоро той трябваше разгадае тази мъчителна загадка. Не можеше да остави измамната любов и страст да надделеят над здравия разум.

Сутринта Рейчъл изми косата си и прекара следобеда в хотелската стая, за да я изчака да изсъхне. Почиваше си. Опита се да чете, но непрекъснато мисълта й се връщаше към Даниел Слейд, към бурното й минало, към неясното настояще и мъглявото бъдеще.

В осем без четвърт Дан почука на вратата, за да съпроводи Рейчъл до приема на Фабиерови. Рейчъл отвори със слънчева усмивка й добро настроение.

— Вие сте прелестна, мисис Маккандлис — каза той.

Дан беше със същия костюм, с който бе в Огаста. Това беше единственото официално облекло, което носеше със себе си. Рейчъл беше с рокля с голи рамене, от синьо-зелен атлаз, апликирана по краищата и къси буфан-ръкави с черна дантела и сини копринени цветя. Около деколтето, горната предна част и края на първия от трите волана на полата й минаваше черно бие. Платнената й чантичка, както и копринените пантофи, бяха в тон с роклята. Огърлицата и обеците й от черни перли бяха подарък от Филип. Тъмната й коса се спускаше на букли без никакви украшения по нея. Върху едното й рамо беше преметнат шал от черна дантела.

— Готова съм навреме, капитан Слейд.

— Как го правите?

— Кое?

— Да ставате все по-красива с всеки изминал ден.

Рейчъл се усмихна и отвърна закачливо:

— По същия начин, по който и вие ставате по-красив, любезни господине. Тръгваме ли? Нали не искаме да закъснеем?

Стигнаха дома на Фабиерови — огромна величествена къща в гръцки ренесанс, с десет дорийски колони. Изящни газени лампи осветяваха пътя на гостите.

Безупречно облечен прислужник ги посрещна и през фоайето ги въведе в салона. Спряха пред една арка с колони.

— Госпожо, господине, това място е предвидено за разговори — осведоми ги той. — Оттатък арката е балната зала. Там се танцува. Навсякъде са сервирани напитки. Тоалетните се намират вдясно от салона. Ако нещо ви липсва, обърнете се към прислугата. Домакините са в балната зала, ако желаете първо да ги поздравите. Ще се погрижа за шала ви, госпожо. Желая ви приятна вечер — взе шала, поклони се и ги остави в огромния официален салон, обзаведен с френска мебел.

Дамите бяха облекли най-изящните си тоалети и носеха най-скъпите си бижута. Мъжете бяха с официални костюми, както го изискваше тържественият повод.

— Боже мой! Това е…

— Поразяващо — Дан каза вместо нея и се засмя.

Тя също се засмя и се съгласи с него.

— Съвсем точно.

При тях дойде Хари.

— Първият танц е мой, Рейчъл — каза той. — Сигурен съм, че братовчед ви ще си намери дама. Залите са пълни с жени, които изгарят от нетърпение да ги забавляват и да бъдат понесени във вихъра на танца.

Рейчъл нямаше време да приеме или да откаже. Хари я сграбчи за ръката и я поведе към ярко осветената зала, в ъгъла, на която свиреше оркестър. Озова се в прегръдката на Харисън Клементс и докато танцуваха, чантичката й се полюляваше на копринения шнур, вързан около китката й.

Хари я огледа внимателно от главата до кръста.

— Очарователна сте тази вечер, Рейчъл. Никоя жена не би могла да бъде по-съблазнителна от вас.

Тя усети мирис на алкохол в дъха му, но знаеше, че не е пиян.

— Едно такова ласкателство, отправено от мъж, може да замае главата на една жена, Хари. Трябва да бъдете по-внимателен с разточителните комплименти, любезни господине.

Хари се отдръпна леко от нея и каза:

— Това е самата истина, прекрасна заядливке. Изглежда нашите половинки едновременно са усетили нужда от уединение и развлечения. Ще трябва двамата да си правим компания тази вечер. Дали ще ми е трудно с такова желано от всички и неочаквано щастие, каквото сте вие тази вечер?

Рейчъл отговори, както изискваше етикетът на идеалната южняшка кокетка. Усмихна се и каза:

— Как ли ще се чувствате?

— Великолепно. Чудя се дали Филип Маккандлис знае, че е такъв късметлия.

— Моля? — попита така, сякаш думите му я смутиха.

— Късметлия е, че има такова съкровище за съпруга — уточни той с едва забележима усмивка.

Тя пак му отвърна с протоколна усмивка и каза със загадъчен кадифен клас:

— Надявам се, че знае. Но и аз имам късмет с него. Филип е изключителен мъж. Той е идеалният съпруг.

— О, много лошо — каза той и се разсмя така, сякаш беше казал остроумна шега.

Рейчъл не харесваше поведението на Хари тази вечер. Тя всъщност въобще не харесваше Харисън Клементс. Не му вярваше и любовната игра, която той й предлагаше, не й беше приятна. Ако искаше да изпита морала й, предаността й към Филип и да разбере дали са верни слуховете за нея и харесва ли го тя, щеше да се разочарова. Независимо от това колко необходимо й беше да получи информация от него, тя никога не би се държала като развратница, за да я получи. Продължиха да танцуват, но известно време останаха мълчаливи. Тя копнееше сега да бъде в прегръдката на Дан. Видя го да танцува с една красива млада дама, облечена с ефирна рокля. Двамата се смееха и разговаряха, явно се забавляваха добре заедно. Заля я вълна на завист и ревност.

— Има ли някакъв проблем, Рейчъл? — попита Хари. — Изглеждате напрегната.

— Съжалявам, Хари. Мислех за Филип. Думите ви ми напомниха за него. Сега е сам на север, а аз тук се забавлявам.

— Не се безпокойте за Филип. Той винаги се грижи добре за себе си.

— Какво имате предвид? — попита тя с добре изиграна невинност.

— Ако там има хазартни заведения, той се забавлява добре.

Ето пак същото, ядоса се Рейчъл. Пак намек за склонността му към хазарта. Засмя се весело и каза:

— Филип Маккандлис да е сериозен комарджия? Вие се шегувате.

Хари се подразни от думите й и насмешливо каза:

— Не, не се шегувам. Може би имате предвид, че не сте била свидетелка на неговата пристрастеност и отдаване на този скъп спорт? Но, разбира се — добави той с присвити очи и крива усмивка, — той не би споделил с обичната си съпруга за тази своя слабост, нали?

— Сериозно ли говорите, Хари? Наистина ли Филип е пристрастен към хазарта?

— До такава степен, Рейчъл, че аз се безпокоя.

— Мили Боже. Не знаех. Това е ужасно, Хари. Трябва да разговарям с него за това, когато се върне. Може да загуби контрол над себе си, ако не внимава.

— Дано това не е станало вече — каза той в момента, когато музиката спря. — Ще донеса нещо за пиене да утоля жаждата си. Ще се видим скоро.

Рейчъл пристъпи встрани от дансинга. Наблюдаваше Хари, докато се отдалечава от нея. Той стъпваше малко сковано, сякаш е ядосан. Вярно беше, че преди Джордж да й спомене преди няколко дни, тя не знаеше за страстта на Филип към хазарта. Тормозеше се от мисълта за ли липсва онази голяма сума пари. Наистина Филип не би…

Дан се присъедини към нея.

— Какво имаше да ви казва?

Рейчъл не се поколеба да сподели особеното и нахално поведение на Хари.

— Намислил е нещо недобро, Рейчъл. Внимавайте с него — предупреди я Дан.

— Знам. Но защо? И защо тази вечер? Никога преди това не се е държал така.

На Дан не му убягна факта, че съпругата на Хари се оказа внезапно заминала, а самият той предприемаше любовно настъпление към Рейчъл. Припомни си съмненията за някой влюбен ревнивец или завистлив мъж, който толкова силно желае Рейчъл, че е готов да убие, за да я притежава.

— Откога се познавате с Хари? — пропита я той.

— След като се оженихме с Филип. Защо?

— Просто си мисля дали не ви е ухажвал, докато и Филип е правел същото. Може би точно това да е решил — да измъкне чрез флирта информация от вас.

— В такъв случай си губи времето и силите. Това няма да стане.

— Или може би се опитва да ви провокира, за да допуснете грешки.

— И това няма да стане. Този мъж не ми харесва.

— Това не си личи, когато сте с него. Сигурно имате натрупан опит в това отношение. Защо не потанцуваме, преди да ни ангажират други партньори?

— Мисля, че е време да открием домакините, за да ги поздравим и им благодарим за поканата — предложи тя.

И Дан, и Рейчъл останаха с впечатление, че Фабиерови са симпатични, но малко надменни хора. И двамата бяха доволни, че срещата приключи бързо, защото някакви познати повикаха домакините.

По време на танца Дан й каза:

— Той наблюдава всяка ваша стъпка.

— Кой? — попита тя. Беше разсеяна, защото се намираше в обятията на Дан. Едната й ръка бе отпусната върху силното му рамо, а другата — в неговата длан.

— Хари. Не отделя очи от вас. Не мога да го обвинявам. Вие сте най-прелестното същество тук.

— Филип никога не използва такива любящи думи. На кого сте ги казвали, капитан Слейд, за да ги научите.

Той се засмя.

— Не съм ги казвал, но често съм ги чувал.

— Разбирам — пророни тя недоверчиво.

— Не ми вярвате, нали? Вие мислите, че съм майстор, в прелъстяването на женски сърца.

— Такъв ли сте?

Преди да успее да й отговори, се появи Хари и покани Рейчъл за следващия танц, който продължи прекалено дълго, според нея. След това няколко мъже я помолиха да им окаже „честта“ да танцуват с нея. Минаха пет танца, преди Рейчъл да успее да си почине и да се върне при Дан. Едно красиво, около осемнадесетгодишно момиче съвсем открито флиртуваше с чаровния морски капитан.

— Братовчеде Дан, изморих се. Копнея за нещо освежително. Искате ли двамата да ме придружите, за да си взема нещо, което да утоли жаждата ми?

Дан представи двете жени, които се усмихнаха и размениха любезни думи.

— Искате ли да ви донеса нещо или предпочитате сама да си изберете?

Настроението на момичето видимо се развали при появата на Рейчъл.

— Може би по-късно.

Когато преминаха в съседната стая, където бяха сервирани напитките, Рейчъл прошепна:

— Тя не ме хареса.

— Коя?

— Вашето малко завоевание. Направо беше готова да се нахвърли върху вас, Дан.

— Бих предпочел да… Какво питие желаете, госпожо?

— Шампанско. Нека вдигнем друг тост. Предишният е вече остарял.

Дан поръча две чаши от бледорозовата течност.

— Ваш ред е.

— М-м, да видим… Какво ще кажете да пием за нашето вечно приятелство?

— Прекрасно, ако имате предвид това.

— Да, това.

Чукнаха чашите си и отпиха.

— Добре ли се забавлявате тази вечер?

— Да, освен когато се налага да търпя Хари.

— Говорим за вълка, и ето, че той идва да ви отвлече от мен. Ще ви спася — прошепна той, взе чашата й и бързо я остави на масата. Хари не успя да ги заговори, защото още същия миг те започнаха да танцуват.

— Видяхте ли, че бях прав като ви казах, че ще ви закрилям от всички злини?

Останалата част от вечерта премина в приятната компания на Дан, любезни срещи с други видни гости и не дотам приятни мигове с Хари.

В единадесет часа Дан й прошепна.

— Домакините са на вратата. Защо не благодарим, да се сбогуваме и да се измъкнем, докато Хари си пие поредното питие? Каретата ни чака отвън.

— Предложението ви е великолепно. Водете, господине. Вие се грижите за мен.

Осъществиха предложението на Дан и се върнаха в хотела. Пред стаята на Рейчъл си пожелаха лека нощ и се разделиха до следващата сутрин.

Рейчъл усети жажда след изпитото шампанско. Каната беше празна. Тя я взе и отиде до банята да я напълни с вода. Не заключи вратата на стаята си. Когато се върна, тръгна към масата в другия край. Направи само няколко крачки и някой затисна устата й с ръка. Стресна се и изтърва каната. Тя се счупи и водата се разля върху роклята й.

Един леден глас прошепна в ухото й.

— Не викайте и не се съпротивлявайте, сеньора Маккандлис, за да не прониже този нож сърцето ви.

Рейчъл усети острието в гърба си. Застина от страх.

— Това е само едно предупреждение за вашия съпруг. Кажете му да не играе двойна игра с мен, ако не иска да види красивата си съпруга мъртва. Щом прибра парите ми, длъжен е да изпълни поръчката. Разбрахте ли? Потвърдете с глава.

Рейчъл кимна. Трепереше. Безпокойството й растеше.

— Ще вържа превръзка през очите ви, за да не ме видите, когато ви освободя и си тръгна. Ако ме видите, сеньора, трябва да умрете. Comprende?

Рейчъл кимна отново. Стоеше мирно и тихо, докато нападателят върза черната лента през очите й. Мъжът я блъсна на земята и й нареди да не мърда пет минути. Чу вратата да се отваря и понечи да дръпне превръзката.

— Не, не, сеньора, не още — скара се мъжът с ледения глас.

Мина известно време. Не чуваше никакъв шум и не усещаше ничие присъствие. Страхуваше се да не наруши заповедите на своя мъчител в случай, че все още беше наблизо.

— Рейчъл, защо вратата ви… — Дан беше изумен при вида на отворената врата, докато не видя смайващата гледка. Втурна се към мястото, където Рейчъл лежеше с лице към пода, сред натрошено стъкло и локва вода. Помогна на разтреперената жена да седне и я попита какво се е случило.

Докато и махаше превръзката, тя разказа за ужасното произшествие. Уплашеният й поглед срещна разтревожените му очи.

— Какво означава всичко това, Дан?

— Не знам, Рейчъл, но обещавам, че няма да се повтори. Отсега нататък винаги, когато се връщаме в хотела, ще проверявам стаята ви. Когато сте сама, пускайте и допълнителното резе… Наранена ли сте?

Тя погледна ръцете си.

— Не мисля. Сигурно се е скрил зад онзи шкаф — предположи тя и посочи високата мебел до вратата. — Когато опря ножа в гърба ми, не знаех по какъв начин смята да предупреди Филип.

— Нека да видя дали гърбът ви не е ранен.

Тя се наведе напред и острият му поглед откри разрез в плата между апликациите на раменете й. Рана нямаше.

— Седнете на стола, Рейчъл, докато събера парчетата стъкло.

Тя го проследи с поглед, докато събира счупените парчета от каната. Килимът бе подгизнал от вода, но тази вечер нямаше да се занимава с това. Време беше да разкрие пред Дан някои неща, защото инцидентите зачестиха и станаха много опасни.

— Това не е първото предупреждение, което получавам.

Той я погледна.

— Сигурно имате предвид претърсването на стаята ви?

— Не. Това беше само един от всички случаи. Онази неделя, след като излязох от кантората на Милтън — там вие ме бяхте поканили на закуска на открито, на път за дома някой стреля по мен. Последвал ме е до Огаста, защото там претърси стаята ми. Първият път не беше разхвърлял така, както сега. Сигурно този път е бързал.

— Защо не сте ми казали за тези заплахи?

Рейчъл нарочно не отговори.

— Получих две бележки от него или от някой друг, докато бях в Огаста. Не знам дали имат връзка с останалото, защото бяха… любовни.

— Любовни? Какво имате предвид?

Без да спомене намеците за миналото й и ампулата с отрова, Рейчъл му предаде съдържанието на бележките.

— Приех, че са шега или опит за флирт.

— Защо не дадохте сигнала с цветята, за да откриете злосторника.

— Закичих косата си с цвете, но никой не се обади.

— Било е опасно да предприемате това сама. Трябвало е да ми кажете.

— Сега разбирам това. Повече няма да рискувам. Мисля, че двете неща нямат връзка. Струва ми се, че бележките са били лоша шега на някой в Огаста. Тук не съм получавала такива обяснения. Другите инциденти обаче са резултат от мистериозната сделка на Филип. Мисля, че върши нещо незаконно и се е свързал с някакви долни и опасни типове.

— Сигурно сте права. Най-доброто, което можем да направим, е да провокираме Хари за някаква информация и когато Филип се върне, да обсъдим всичко с него. Струва ми се, че трябва да върне получения аванс и да анулира сделката. Никаква сума пари не си струва този риск. Но не се безпокойте. Няма да позволя да ви се случи нещо лошо. Ще ви предам невредима в ръцете на Филип.

Рейчъл потръпна при тази ужасна мисъл. Реакцията й не убегна на Дан, но той й каза с нежен глас:

— Още треперите. Може би е време да тръгвам, за да си легнете. Заключете след мен.

Той тръгна към вратата. Тя извика след него:

— Дан?

Той се спря и се обърна с лице към нея.

— Да?

— Как ме открихте тази вечер?

— Излязох да се разходя и като се върнах видях, че вратата ви е открехната — беше направил това, за да се освободи от напрежението и неудовлетвореността, да превъзмогне напиращите страсти и изкушението, ръководен от здравия си разум.

— Благодаря ви, че проверихте стаята и събрахте стъклата.

Дан се сети за нещо, което от тревога бе забравил да я попита:

— Забелязахте ли нещо особено във вашия нападател? Ръст, глас, акцент или нещо друго?

— Беше висок горе-долу колкото вас. Говореше шепнешком, с испански акцент, струва ми се. Не сме срещали някой, на когото да ми заприлича. Ако в бъдеще срещнем, ще ви го покажа. Още веднъж ви благодаря и лека нощ.

— Лека нощ, Рейчъл. Ако имате нужда от мен за нещо…

Тя се усмихна.

— Знам. Вие сте наблизо.

Посетиха неделната служба в баптистката църква на Атина. След обяда в хотела пристигна Тед Джекобс да ги отведе на поредната разходка. Беше прекрасен ден с ясно слънчево небе. Тръгнаха по „Уест Броуд Стрийт“ към „Финли Стрийт“. В едната си ръка Рейчъл държеше слънчобран, а с другата се бе хванала за Дан, за да има опора по стръмния път. Скоро се увери, че Тед не е преувеличавал. Ботаническите градини все още бяха прекрасни, въпреки че отдавна не бяха се грижили за тях. Паркът беше планиран великолепно. Една от върбите бе израснала от калем от гробницата на Наполеон. Останалите дървета, храсти, треви и цветя — хиляди видове и подвидове — бяха пренесени от различни кътчета на света. Имаше едно тихо езеро и безброй алеи за разходка, всички проектирани с умение и съвършенство. Докато се разхождаха по все още проходимите и красиви кътчета, Тед им разказваше за миналото и настоящето на Атина. Когато енергичният студент изостана малко, Дан й прошепна:

— Нашата опашка не ни следва тук. Не съм го забелязал, откакто влязохме. Сигурно се крие на входа, защото е сигурен, че ще се върнем по същия път.

Това беше причината да не се лиши от удоволствието да държи ръката на Рейчъл. Сигурно и на нея й бе приятна близостта му, защото не направи опит да се освободи. Тя сякаш се беше успокоила след преживяната предната вечер тревога, но той все още се безпокоеше и ядосваше.

Тед им разказваше за своя дом, за различните техники при отглеждане на памук, за славното минало на стария Юг и за войната. Рейчъл наостри слух, когато той каза:

— Янките конфискуваха всички оръжия и патрони. Хората не можеха да ловуват дори дивеч за храна. Ето защо фирмата на мистър Клементс и на вашия съпруг стана толкова важна и преуспяваща — хората имаха нужда от оръжие за лов и самозащита.

— В мирно време няма особена нужда от оръжие и патрони. Това е прекрасно за Юга, но не е изгодно за нашата компания — изказа своето мнение Рейчъл.

— Все още има много работа, мисис Маккандлис. Потърсих работа там. Можеше да пренасям след училище оръжия до депото, но се оказа, че мистър Маккандлис разполага вече със собствен транспорт от каруци с кочияши. Когато посрещам пътници на гарата, виждам как каруците им непрекъснато отиват до склада на гарата. Сигурно ги експедират редовно, защото този склад не може да побира голям брой от дългите сандъци.

— Ще те препоръчам пред мистър Маккандлис, ако желаеш — предложи Рейчъл и Тед й благодари въодушевено.

Преди да стигнат последния завой на алеята и да видят, че преследвачът ги очаква там, Дан освободи ръката й. Рейчъл разбра защо го направи.

Върнаха се в хотела. Дан плати и даде бакшиш на студента. Казаха му, че ще го потърсят, ако отново имат нужда от него, и се сбогуваха.

Рейчъл и Дан се освежиха, преди да слязат на вечеря. Видяха, че преследвачът им се прибира да си почине през нощта и се оттеглиха в стаите си.

На другия ден обядваха в едно малко ресторантче. След това тръгнаха да се поразходят и спряха пред „Оръжейна Компания Клементс и Маккандлис“ на „Лимпкин Стрийт“. Влязоха в магазина, една част от който всъщност вече бе собственост на Рейчъл. Посрещна ги любезен продавач.

— Какво мога да ви предложа?

— Аз съм Рейчъл Маккандлис, съпругата на Филип, а това е моят братовчед, капитан Даниел Слейд. Гостуваме в града и решихме да минем и разгледаме магазина.

— Заповядайте. Ако желаете нещо, повикайте ме да ви обслужа.

— Благодаря, господине — каза тя на мъжа, който сякаш изведнъж се притесни от нещо.

Докато Рейчъл разглеждаше оръжията, патроните и останалите артикули, Дан видя как продавачът влезе в склада и каза нещо на едно младо момче, което излезе бързо през задната врата. Отиде при Рейчъл и сподели с нея, че продавачът сигурно иска да предупреди Хари за тяхното посещение.

След по-малко от двадесет минути Хари пристигна в магазина. Изглеждаше изненадан, че ги вижда.

— Рейчъл, Дан, толкова се радвам да ви видя днес. Пропуснах да се сбогувам с вас на бала онази вечер.

Рейчъл отговори с безупречното поведение на една дама:

— Когато се приготвихме да си тръгнем, не успяхме да ви открием и да ви пожелаем лека нощ, а най-вече да ви благодарим, че ни осигурихте поканата. Вечерта беше великолепна.

— Какви са плановете ви за днес?

— Нищо особено. Досега програмата ни беше претоварена, че решихме да си дадем малко почивка. Разхождахме се без някаква специална цел и видяхме магазина. Влязохме да купим подаръци за някои приятели. Управителят на имението ще се зарадва много на един от тези гравирани ножове. Имате повече артикули, отколкото предполагах. Както знаете, когато дойдохме миналата година преди Коледа, не успях да посетя магазина. Поразена съм от видяното и съм много доволна.

— Изберете всичко, което искате и го впишете на сметката на Филип.

— Това е приятна изненада. Пазаруваш, без да плащаш — пошегува се тя.

— Имах намерение да ви потърся по-рано, за да ви предложа да отидем заедно на опера тази вечер. Толкова съм зает, че не ми остана време да ви се обадя. Надявам се поканата ми да не е закъсняла. Имате ли други планове за тази вечер?

— Само да вечеряме в ресторанта. С удоволствие ще приемем поканата за опера с вас. Нали, Дан?

— Прекрасна идея, братовчедке Рейчъл.

— Отлично. Ще мина да ви взема с моята карета в седем и петнадесет. Представлението започва в осем. Ще имаме достатъчно време за път и да заемем местата си. Ще се видим по-късно — каза нещо на продавача и излезе.

Рейчъл направи няколко покупки, за да оправдае думите си пред Хари. И Дан направи същото — купи един от великолепните ножове за подарък на Люк Корнър.

Нямаше голяма възможност за разговори вечерта в опера „Дюпре“. Слушаха изпълнението на италианска гастролираща трупа. И Рейчъл, и Дан се почувстваха освежени от спектакъла.

Когато Хари спря каретата пред хотела и слязоха, Дан му каза:

— Преди да заминем, искам да направя една поръчка в компанията на Филип. По кое време е удобно да разговарям утре с вас и да подпишем договора?

— В един часа?

— Добре. Ще дойда в един.

Хари тръгна. Дан отбеляза пред Рейчъл, че този въпрос явно не го изненада, нито пък полюбопитства да научи за колко пушки става въпрос.

— Това е странно — отбеляза той. — Чудя се дали Джордж не се е обадил да го уведоми за намеренията ми. Възможно е и той да е потърсил Джордж, за да получи информация за нас.

— Как иначе би могъл да знае, че ще ме предложиш сделка? Това ме разочарова. Надявах се и вярвах, че мога да имам доверие на Джордж. На Тед също. Дано не греша в преценката си за тях.

— Мисля, че най-добре е на никого да не вярваме безрезервно, Рейчъл. Знам, че продавачът без повод от наша страна извика Хари. Все пак няма нищо странно в това съпругата на Филип да посети магазина. Трябва да сме много внимателни. Остават ни само още няколко дни тук.

Рейчъл и Дан седнаха пред бюрото на Хари, а собственикът на компанията се отпусна удобно в своя стол. Тя слушаше и следеше внимателно разговора на мъжете.

Дан обясни версията си за назряващия конфликт в Турция и около нея, и какво му е наложило да купува оръжие. Каза за поръчката на патрони, която бе направил при Джордж Ледърс в Огаста, чийто срок за доставка в Савана бе четиринадесети май.

— Приблизително за колко пушки ще ми стигнат сто хиляди долара? Искам да закупя около три хиляди. Разполагам с цялата сума в наличност, така че можете да получите парите предварително. Кога най-скоро могат да са готови? — Дан каза на Хари, че иска пушки с лост и пълнител на приклада и даде размера на патроните с гладка гилза, които вече бе поръчал.

Хари се изненада и остана доволен от предложената сделка.

— Това е голяма поръчка, Дан. В събота Джордж ми телеграфира и разбрах, че сте поръчали патрони при него и вероятно ще направите поръчка и при мен. Но не ми каза, че ще е толкова голяма. След като не споменахте нищо, реших, че сте променил намерението си ние да бъдем изпълнителите. Можете ли да прекарате оръжието през митницата в Савана?

— Вече имам разрешително — изцъка той. — Не очаквам проблеми. Освен това, към пушките искам мерници и ремъци.

Докато Хари пресмяташе върху лист на бюрото си, Рейчъл си мислеше, че навярно Джордж не е съобщил на Хари за тяхното посещение и изненадата на Хари е била искрена. Може би, след като се бе срещнал с тях, във вторник и петък, той е телеграфирал на Джордж, за да получи информация за посещението им в Огаста. По всяка вероятност Джордж не е споменал нищо особено. Иначе Хари нямаше да я ухажва в събота вечерта. Не породиха никакви съмнения с твърдението си, че са на почивка. Надяваше се, че е успяла да заблуди Хари за истинските мотиви на посещението й. Хари погледна Дан.

— За тази сума мога да ви продам две хиляди осемстотин и шестдесет пушки с допълнителното оборудване за тях. В Савана ще бъдат на двадесет и четвърти май. Това задоволява ли ви?

— Идеално. Направи ми голямо впечатление пушката, която ни показахте онзи ден. Сигурен съм, че войниците ще бъдат повече от доволни да имат този модел. Ще запазя една за себе си и ще раздам от тях на своя екипаж.

— Изборът ви е добър, Дан. На това оръжие може да се разчита.

— Изпълнението на голямата поръчка, която Филип осигури, няма ли да попречи? — попита Рейчъл. — Как ще успеете да произведете такова количество за толкова кратък срок?

— Направата на десет хиляди пушки не отнема цяла вечност, Рейчъл. Вече съм поръчал динамита. Скоро трябва да пристигне. Цялата поръчка ще бъде на пристанището в уговорения срок. Както и тази на Дан.

Рейчъл демонстрира изненада при последните разкрития.

— Динамит? От вас? Защо не чрез Джордж?

— Надяваме се Джордж да не разбере за тази част от общата ни сделка — продължи Хари. — Филип искаше да го поръчаме на друго място, защото там го предлагат по-евтино, отколкото в компанията в Огаста. По този начин печалбата на фирмата в Атина ще е по-висока. Разбира се, всичко зависи от това Филип да ми изпрати парите навреме. Или поне половината от аванса. Ако тази сделка за петстотин хиляди долара се провали, фирмата ще фалира. Това е огромно количество оръжие, което не може дълго да стои на склад.

— Петстотин хиляди долара? Това наистина е огромна сума, особено като се прибави към тази от сделката при Джордж. Мили Боже, покупка за един милион долара!

Хари присви леденостудените си очи.

— Филип не ви ли е казал? От казаното досега помислих, че знаете — той се намръщи, когато тя поклати отрицателно глава. — Не ви е казал подробностите, но мисля, че няма нищо лошо, ако аз направя това. Получаваме двеста хиляди долара за динамита, мерниците и ремъците. Когато Филип събере печалбите от тук и от фирмата в Огаста, ще получи чистата печалба за себе си от цялата сделка. Не след дълго ще разполагате с огромна сума пари. Радвам се, че е сключил този договор, но не мога да направя много за изпълнението му, преди да получа аванса. Независимо че Филип ми е съдружник, не мога да поема такъв риск. Трябваше да даде на вас и Дан да ми донесете парите или той лично да ги предаде, щом заминава извън града за толкова дълго време. Така поставя мен и компанията във финансово затруднение. Не обичам да работя по този начин, но Филип каза, че е сигурен, че няма да се случи нещо непредвидено.

— Защо не сте взел парите, когато го посетихте?

— Излезе с глупавото извинение, че иска да предаде авансовите суми на мен и Джордж идния понеделник — отвърна раздразнен Хари. — Надявам се да не се е случило нищо лошо и заминаването му да не е свързано с това да оправя някоя поразия. Трябва да ви кажа, че и Джордж се притеснява. И двамата сме заложили всичко на тази сделка.

— Страхувате се да не я откаже, след като веднъж вече е направил това? — запита Рейчъл.

— Да. Беше глупаво от негова страна. Не можеш да подпишеш договор, да вземеш петстотин хиляди долара в аванс и после да анулираш сделката. Така не се прави бизнес. Когато направи това в края на февруари, аз се разтревожих. Но след сериозния разговор, който проведох с него в Савана, той ни каза на двамата с Джордж да продължим работата по договора.

Рейчъл разбра, че двамата съдружници бяха подновили работата по договора в същия ден, в който Филип умря, и че и двамата ще се разорят, ако сделката не се осъществи. Всичко зависеше от тази сделка, която съпругът й искаше да прекрати.

— Аз не мога да предам оръжията, и Джордж не може да предаде патроните на четиринадесети май, ако преди това не сме получили аванса. Клиентът може да получи стоката, а след това да не плати търговското салдо. Дори не искам да мисля за тази възможност.

Рейчъл се опита да прикрие тревогата си.

— Сигурна съм, че това няма да се случи, Хари. Филип няма да позволи сделката да се провали. Кой е този богат и важен клиент?

— Не знам. Това също ме притеснява. Филип каза, че е поверително и че поема цялата отговорност за сделката. Той прие поръчката, той трябва да я достави с един от своите кораби и също той трябва да получи парите. Сигурна ли сте, че не знаете как мога да се свържа с него?

Рейчъл не можеше да повярва, че Хари наистина е толкова неосведомен за тази голяма и важна сделка.

— Съжалявам, Хари, но нямам връзка с него. Сигурна съм, че всичко ще бъде наред. Ако Филип не се върне до четиринадесети идния месец, без съмнение клиентът ще дойде у дома да провери какво става с поръчката му. Ако това се случи, ще ви се обадя незабавно и ще направя всичко, което е необходимо. На никого не му се иска да рискува нито с толкова голяма сделка, нито с компаниите. Ако Филип не се върне навреме, ще ви помогна с всичко, което мога.

— Защо да не се върне навреме? — попита Хари.

Рейчъл вдигна рамене.

— Буря в морето, внезапна болест или някакъв проблем на кораба може да го забави — на глас заразсъждава тя. — Надявам се да не се случи нито едно от тези неща, но все пак ще внимавам и ще ви уведомя, ако възникне някакъв проблем или се появи клиентът.

— Това все още не решава проблема с неплатения аванс, Рейчъл. Става въпрос за половин милион долара — отвърна раздразнено Хари. — Веднага щом ви се обади Филип, попитайте го къде са парите и наемете сигурен човек, който да ги предаде на мен и на Джордж.

— Може би Милтън може да ни даде името и адреса на клиента. След като Филип ще използва собствени кораби, сигурно е отбелязано някъде в регистрите.

— Не е. Вече телеграфирах на Милтън да го помоля за съдействие. Той отговори, че не знае нищо по този въпрос. Не ми харесва развитието на нещата. Не обичам да ме държат в неведение. Филип не трябваше да заминава точно сега. Нито да задържа аванса. Надявам се нищо да не се е случило с парите, защото не си представям как ще възстанови такава сума от собствения си джоб. Ще сме ви благодарни за всичко, което направите, Рейчъл, за успешното изпълнение на сделката. Първото, което може да направите, е да откриете къде са парите и да ни ги предадете по най-бързия начин. Ако сделката се провали, всички ще загубим. Не само голямата печалба, а и дяловете си в компаниите.

Рейчъл знаеше, че опасенията са верни. Думите на Хари звучаха така, сякаш се обръщаше направо към нея, а не й казваше нещо, което трябва да предаде на Филип. Беше проверила регистрите на компанията в Савана. Точно както беше казал Милтън, нямаше определен кораб нито за тази сделка, нито за тази дата. Не знаеше името на клиента. Не знаеше адреса му. Не знаеше къде са парите. Един милион долара, оцеляването на фирмите и може би нейният живот бяха в опасност.

— Имате ли нещо против да прегледам регистрите на компанията, докато съм тук? — попита тя. — Мога да дам сведения на Филип за неотложната нужда от този аванс.

— Той вече получи финансов отчет, Рейчъл. Добре знае състоянието на компанията. Освен това не мога да позволя на никого, дори и на съпругата му, да преглежда документацията без съгласието на Филип.

Въпреки че не беше доволна от отговора, тя се усмихна.

— Разбирам. Не се притеснявайте. Искам да посетя склада на гарата. Това е единственото място от компанията, където не съм била.

Хари поклати светлокосата си глава.

— Това ще бъде чиста загуба на време, Рейчъл. Това е просто една голяма, празна и прашна постройка.

— Прав сте. Не искам да се разочаровам, като видя, че няма нищо. Тръгваме за Савана в четвъртък рано сутринта. Може би няма да се срещнем повече до заминаването ни. Искам да ви благодаря за прекрасните вечери.

— Беше ми приятно. Просто предайте на Филип да ми телеграфира веднага.

— Ще му предам, Хари. Не се безпокойте. Сигурна съм, че това забавяне не е сериозно.

— Дано не е — отговори Хари, без да скрива раздразнението си.

— И така, какво смятате, Рейчъл? — попита я Дан.

— Не знам, Дан. Всички са се побъркали с тази мистериозна сделка.

— Филип ще ги успокои, когато се върне.

— Хари и Джордж имат основание да се притесняват. Аз също се тревожа. Нещо в тази сделка, парите и внезапната… обиколка на Филип са доста странни.

Дан не даде вид, че е забелязал, че тя едва не допусна грешка.

— Нали не смятате, че Филип е откраднал авансовата сума и е избягал с парите?

— Разбира се, че не мисля така. Никога не би ме изоставил.

За да я предразположи още повече, Дан каза с недоверие:

— И аз се надявам да не е така, Рейчъл. Като съпруга и наследница на Филип много хора ще търсят от вас обезщетение за парите и стоките си. Нали не мислите, че на Филип са му платили всичките един милион долара?

Тя се надяваше и се молеше да не е така.

— Наистина не знам, Дан. Колкото повече научавам и виждам, толкова повече се обърквам.

— Господи, Рейчъл. Не знаем какво биха могли да направят, ако някой им отмъкне парите. Парите имат силата да превръщат някои хора в убийци. Не забравяйте, че вече няколко пъти ви заплашваха.

— Мислите ли, че ако Филип не се върне, ще се окажа в още по-голяма беда?

Ако Рейчъл бъде добре наплашена, сигурно щеше да потърси помощта му. Затова той отговори:

— Ужасно е, но така мисля. Добре е да съм до вас и да ви закрилям, докато се разреши тази загадка. Трябва да остана в Савана до двадесет и четвърти май, когато пристигнат моите пушки. До тогава ще сме наясно дали ви заплашва опасност или не. Няма да отплавам, докато не се уверя, че наистина сте в безопасност.

— Благодаря ви, Дан. Нямам по-добър приятел от вас — подвоуми се за миг и каза умолително: — Мога ли да ви попитам още нещо?

Той кимна.

— Филип беше ли такъв страстен комарджия, както Джордж и Хари казват? Мислите ли, че може да е играл с чужди пари? Да е залагал толкова високо, че да е загубил целия аванс?

Дан внимателно обмисли отговора.

— Такъв, какъвто аз познавам Филип, не може да направи това. Но ние не сме били заедно от години, Рейчъл, така че не мога да дам категоричен отговор. Вие никога ли не сте забелязала в него нещо, което да ви усъмни, че е страстен комарджия?

— Не, никога — затвори очи и пророни: — Моля се горещо това да не е вярно.

Дан отправи същата молба, но нарочно използва само половината истина.

— Навярно Филип има основателни причини за своите действия. Може да не им е дал аванса, защото не може да им се довери напълно. Може би е предприел това пътуване именно, за да не се срещне с тях и по този начин да им предаде парите в последния момент. Ако през седемдесет и трета са го привлекли в компаниите си с лъжливи данни за тяхното състояние, а след това са обявили, че има спад в търсенето, за да заличат измамата си, твърде вероятно е Филип да държи да проведе сам сделката, за да е сигурен в печалбата и след това да продаде дяловете си, както ви е казал.

— Мислите ли, че е възможно, когато Филип е отменил сделката през февруари, това да е подразнило Хари или Джордж, или и двамата, или клиента. Може би те стоят зад инцидентите, за които ви споменах, и които може би са били нещо като предупреждение да поднови сделката. — Дан я погледна така, сякаш не разбира какво му говори. Тя поясни: — Нали си спомняте? Казах ви, че един кораб бе потопен, един склад опустошен и пребити двама моряци. Дори убиха един докер.

Той кимна и тя продължи:

— Корабната агенция трябваше да възстанови загубите на клиентите и на семействата на пострадалите. Това коства доста скъпо на Филип и на Милтън. Милтън доста се разстрои. Мислите ли, че Филип се е чувствал отговорен пред Милтън, ако е решил, че неговият клиент е виновен за инцидентите и е решил да използва аванса, за да покрие разходите по щетите?

Дан се смая от ума й и логичната й мисъл.

— Не знам още какво да мисля, Рейчъл. Нека да изчакаме да се върнем в Савана и Филип да ни даде отговорите. Ако ги търсим сами, може да тръгнем в неправилна посока и да си навлечем неприятности — Дан се протегна и едва успя да прикрие прозявката си. — Късно е. И двамата сме уморени. Ще се видим сутринта. Починете и поспете малко.

Дан трябваше да провери съмнението си по най-бързия начин. Колкото повече научаваше, толкова повече се объркваше. Имаше предчувствие, че мистериозната сделка има нещо общо със смъртта на брат му. Допускаше Рейчъл Маккандлис да е невинна.

На следващия ден — последния в Атина — до вечерта Рейчъл и Дан почти не се видяха. Той отиде до пощата срещу хотела, за да изпрати телеграми на Бърк и Люк, с които да ги извести, че пристигат в Савана в петък и очакват да ги посрещнат на гарата.

Рейчъл беше заета с опаковането на багажа и остана почти целия следобед в стаята си. През цялото време подрежда и сгъва дрехи. Тъкмо беше приключила с леката вечеря в стаята си, когато в седем часа някой почука на вратата. Рейчъл се молеше това да не е Хари. Изкушаваше се въобще да не отвори. Беше само по червената си копринена нощница и това също я спираше да отговори на почукването.

— Кой е?

— Дан. Рейчъл, веднага трябва да ви кажа нещо лично.

Погледна разголената си дреха и се подвоуми. Не беше разумно, но отговори:

— Един момент, Дан. Не съм облечена — наметна един пеньоар върху нощницата, пристегна здраво колана и отвори вратата. За да не я види някой случайно минаващ по коридора гост на хотела, тя застана зад вратата, докато той влизаше в стаята. Затвори след него и превъртя ключа.

— Какво има? Някаква неприятност?

Дан я гледаше заплеснат с широко отворени сини очи. Беше видял края на червената коприна около глезените й. Знаеше с какво е облечена под домашната роба. Спомняше си много добре как изглеждаше с нея.

Рейчъл поруменя и пророни:

— Казах ви, че не съм облечена подходящо, но думите ви прозвучаха така, сякаш имате да ми кажете нещо изключително важно.

— Снощи се вмъкнах в склада на гарата. Беше препълнен с правоъгълни кутии с размерите на пушки. Хари ни е излъгал.

— Защо сте поел такъв риск? Хари е опасен.

— Защото знаех, че ако лъже, ще освободи склада по най-бързия начин. Може би е убеден, че щом тръгваме утре сутринта, можем да решим все пак да хвърлим един поглед. Преди малко пак бях там и видях, че е изпратил хора да преместят сандъците в друга сграда. Ако не вършеше нещо тайно и нередно, нямаше да предприема такива действия.

— Какво да направим?

Дан използва най-подходящите думи, които му дойдоха наум, за да я накара да признае всичко:

— Сега не можем да направим нищо. Ще разкажем на Филип, когато се върне. Ще го оставим той да проучи въпроса и да разкрие измамата. Не се замесвайте повече с тази сделка, Рейчъл. Вече опитахте вкуса на опасностите, които тя носи. Филип не е трябвало да ви изпраща тук да събирате информация, и мисля, че това, за което ви е казал, че ви изпраща, е само предлог. Предполагал е, че с вашия остър ум сама ще откриете това, което го интересува. Честно казано, той ме разочарова и му се сърдя, че е допуснал да попаднете в такова опасно положение.

— Сигурна съм, че не е било нарочно, Дан. Филип никога не би ме изложил на опасност. Ще се върна в Савана и ще се опитам да разкрия тайната от там.

Рейчъл беше убедена, че Дан не е злонамерен към нея. Беше грижовен, внимателен, закриляше я. Чувстваше го като добър и близък приятел. Разбираха се добре. Тя се връщаше в Савана, за да се заеме с другия проблем. Този, който можеше да погуби зараждащата се близост с Даниел Слейд. Тя можеше да го загуби, преди да го е спечелила.

Дан не можеше да устои на нейната привлекателност. Притегли я в прегръдките си и допря устни в нейните. Тя не се отдръпна. Напротив, отвърна му със същото изпепеляващо желание. Устните му жадно се впиха в нейните. След това обсипа със страстни целувки лицето й.

Огнени тръпки пронизаха и разтърсиха цялото й тяло. Не беше изпитвала досега такова усещане. Сърцето й биеше лудо. Дишането й се учести и тя едва поемаше дъх между страстните целувки. Желанието я изгаряше и я призоваваше да му се отдаде.

Същото чувство изгаряше и Дан. Тялото му потръпна, запалено от огненото й желание.

Какво ще си помисли за мен, ако му се отдам сега, когато още мисли, че Филип е жив? — изведнъж Рейчъл си зададе този въпрос. — Когато чуе ужасните слухове за мен, няма ли да помисли, че съм се отдала, само за да го примамя да стане следващата ми „жертва“? Каза си, че трябва да изчака, докато той научи истината. Ако желанието му не бе искрено и той с презрение я отблъснеше, така щеше да бъде по-добре за нея. Нямаше да изпита разочарованието да загуби нещо, което е желала толкова силно и го е имала. Докато той галеше с устни и обсипваше с целувки нежната кожа зад ухото й, тя му прошепна останала почти без дъх.

— Не трябва, Дан, не още, не тази вечер.

Усети, че тялото й се отдръпна. Чу думите й. Погледна пламналото й лице и пълните й с мъка очи. После пое дълбоко въздух, за да се съвземе от замайването, в което бе изпаднал.

— Съжалявам, Рейчъл. Вие сте страшно изкушение, и не успях да се въздържа. Никога не съм срещал друга жена като вас. О, небеса! Как бих искал да си свободна!

Тя призна с глас, който издаваше напрежението й:

— И аз не съм срещала мъж като вас, Даниел Слейд. Никога не съм изпитвала такива чувства и това ме плаши.

— Дори и с Филип?

Тя сведе очи, като че ли се срамуваше да му признае истината.

— Не. Това ме притеснява. Трябва да превъзмогнем това взаимно привличане. Поне за сега.

— Опитваме се, Рейчъл, но то е по-силно от нас. И двамата го усетихме още първия път, когато се видяхме. И с всеки изминал ден то става все по-силно.

— Така е. Не трябваше да ви каня да ме придружите в това пътуване.

Повдигна с ръка брадичката й и очите им — чисти и откровени — се срещнаха.

— Това нямаше да промени чувствата ни. Вие имахте нужда от мен. Вие желаехте аз да тръгна с вас.

— Да. Но това не е редно. Не сега, не още. Скоро, когато нещата се променят, можем да проверим чувствата си и да решим какво да правим.

— Може да сме заедно единствен и последен път, Рейчъл. Аз никога не бих ви принудил или измамил, за да ми се отдадете.

Копнежът й за него беше толкова силен, че се изплаши от думите му.

— Твърде късно е за нас, Дан — съмняваше се, че Дан нямаше да й вярва повече, след като научи истината.

— Много е трудно да не ви искам, и е невъзможно да ви откажа.

— Дайте време и за двама ни. Нека се върнем в Савана и всичко да се оправи.

— Какво ще стане, ако нещата не се наредят така, както ние искаме? Трябва да вземем важно решение. Искам ви, дори и само веднъж, преди обстоятелствата да ни разделят.

Сърцето й биеше неудържимо от вътрешно напрежение. Тя недоумяваше. Какво решение?

— Знам, че не е правилно и е жестоко да желая съпругата на друг мъж, особено ако той е близък приятел. Но нашата връзка е истинска и в нея няма нищо нередно. Няма друг мъж и друга жена, които да са по-подходящи един за друг от нас двамата. Филип ще трябва да разбере и да се примири с тази действителност. Трябва да се примири с това, че ще ви загуби. Не сме искали да стане това, но то стана. Нали и вие изпитвате същите чувства към мен?

Според Рейчъл той говореше за нещо повече от една кратка връзка, за повече от удоволствието на откраднатите мигове. Имаше само една причина, заради която Филип трябваше да се примири, че ще я загуби. И с това Дан можеше да я спечели. Тя уверено отговори:

— Да, Дан. Имам нужда от вас. Но не искам да направя грешка и отново да страдам. След като всичко се разкрие, може би няма да ме желаете повече.

Нарочно не я разпита какво има предвид. Поне тази вечер.

— Никога няма да ви предам или изоставя, Рейчъл. Няма значение какво ще се случи. Ще приема толкова много или толкова малко от вас, колкото можете да ми дадете. И ще го задържа възможно най-дълго време. Считате ли, че това е егоистично от моя страна?

Тя се загуби във вихрените дълбини на морскосините му очи и отвърна:

— Не, Дан. Не е. Аз изпитвам същото.

Когато Дан впи устни в нейните, и двамата знаеха, че вече е късно да предотвратят това, което трябваше и което щеше да се случи между тях тази вечер.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Дан изгаси всички лампи, освен една, която намали и остави да пръска нежна светлина. Отмести дантелената покривка от леглото, свали ботушите си, след това и ризата. Погледна Рейчъл, която не бе помръднала и не бе проронила дума, докато той правеше това. Опита се да отгатне какво се таи в блестящите й свенливи очи, които не се отместваха от гърдите му. Изглеждаше несигурна, сякаш за първи път оставаше сама с мъж. Не можеше да е притеснителна девственица, след като имаше три брака зад себе си. Беше толкова нежна, изящна, очарователна. Силата на обаянието й го зашеметяваше.

Призна пред себе си, че Рейчъл Маккандлис е превзела ума и сърцето му. Имаше такава власт над него, която никоя жена не бе имала досега. Не можеше нито да й вярва, нито да не й вярва. Копнееше да й достави удоволствие и да я закриля и се страхуваше, че трябва в същото време да я накаже. Мечтаеше да е невинна, но не беше убеден в невинността й. Разпъваха го на кръст противоречиви мисли и чувства. Усещаше, че е в плен на нейната хитрост и вече не успява да се владее. Не беше срещал жена, която да го развълнува и очарова така, както тя.

Рейчъл наблюдаваше със страх Дан. Любов и желание — дали действително познаваше тези чувства? Никой друг мъж не бе предизвиквал този изгарящ трепет и чувство на безпомощност в нея. Никога не беше потъвала в дълбините на очите на мъж. Никога не бе изпитвала завладяващото желание да погали мъжки гърди или безразсъдно да се отдаде на някой мъж. Без съмнение любовта и страстта са нещо изключително и всеобхватно. Тя обичаше и желаеше Даниел Слейд против своя разум и воля.

Дан се запита откъде извираше силата, с която тя го караше да забрави всичко, друго, освен своя копнеж по нея.

— Ела при мен, любима — пророни той. Нямаше нужда да я моли повторно, нито да се нахвърли върху нея, за да я има.

Рейчъл не издържа на силното му мъжко излъчване. Той хвана леко брадичката й и я придърпа към себе си, за да слеят устни в гореща целувка. Беше прекалено близо и прекалено завладяващ, за да откаже. Може би съвсем скоро щяха да разкрият чувствата си и да заздравят своята връзка. Сърцето й се разбунтува срещу опасността да го загуби. Прегръдката му бе силна и успокояваща. Устните му се отделиха от нейните и той зарови лице в косите й. Отново жадно и властно потърси устните й. През замъгленото й съзнание преминаха сладки и греховни мисли.

Опияняващо чувство на сила и бурно желание преминаха през тялото и мисълта на Дан. Когато я докосна, страстта му неудържимо пламна. Тя беше гореща, желаеща, пленителна. Не можеше да устои на магията й. Устните му потърсиха нейните и се впиха в дълга жадна целувка. Беше впримчен в един свят на изгарящо желание и не искаше да се освободи от него. Не сега. Никога.

Въпреки всичко Дан усети в нея някакво напрежение и несигурност. Вдигна глава и погледна в очите й е цвят на разтопен мед. Забеляза в тях искрите на обърканите й чувства. Вълна от нежност се разля по напрегнатото му тяло. Видя, че тя се страхува и се колебае.

Погледът на Рейчъл не се откъсваше от красивото лице на Дан. Беше най-поразителният мъж, когото някога бе виждала. Никога не си беше представяла, че е възможно един мъж да бъде така унищожаващо великолепен, така съкрушително привлекателен. Целувките му бяха настоятелни, искащи, убедителни, главозамайващи. Безпокоеше се, че е като мека глина в ръцете му, която той моделира според желанията си.

Дан отмести една тъмнокестенява къдрица от лицето й. Не откъсваше поглед от кадифената й кожа. Притесни се, когато тя наведе глава и сведе поглед. Сякаш някой му каза, че е изкусен майстор, в чиито ръце е попаднал рядък скъпоценен камък и той трябва да го шлифова и да сътвори от него безценно бижу. Изпълни се с наслада от омайващата задача, която му предстоеше.

— Не се плашете от мен, Рейчъл. Няма да ви сторя нищо лошо… Погледни ме, любима.

Рейчъл отвърна на умолителните му думи с всяка частица от себе си, но не и с очи. Страхуваше се, че няма да може да го погледне така, както той иска. Страхуваше се да не го разочарова. Какво щеше да стане, ако всичко това не бе прелюдия към жадуваното блаженство? Ако тя се стегнеше, както при Филип? Ако той я наранеше и станеше груб както Крейг?

Когато се омъжи за Крейг Нюман, не беше и помисляла за брачното ложе. Господи, колко наивна и невинна беше тогава! Крейг беше легнал с нея без никаква нежност и любовни думи. Когато разбра, че е девствена, той се присмя грубо с Уилям Барлоу и глупостта му да се откаже от удоволствието да я има. След тази ужасна първа брачна нощ той я облада още три пъти за четиримесечния им семеен живот. Всеки път беше правил това бързо и грубо, като че ли искаше единствено да я нарани.

С Филип беше различно. Беше й показал, че сексът не е само болка и унижение. Беше страшно ядосан на Крейг, че я бе насилвал така грубо. Въпреки всичко Рейчъл не беше успяла да се отпусне и да изпита удоволствие както Филип желаеше. Той знаеше, че не я вълнува физическата интимност и я бе потърсил само няколко пъти през осем месечния им брак, но се надяваше, че един ден нещата ще се променят.

Сега пред нея се изправяше ново предизвикателство. Разликата от преди беше, че сега искаше този мъж. Срещна погледа му. Дан забеляза безпокойството й. Той се страхуваше тя да не се откаже в последния момент.

— Отпусни се, любима — каза й с умолителен глас той. — Това не е нещо неприятно, което трябва бързо да свършим. Отпусни се цялата върху вълните на чувствата — помоли се той с дрезгав глас. Трябваше да използва целия си талант, за да възпламени отново горещото желание, което бе усетил, че я изпълва. Още веднъж се надвеси над нея. Езикът му се стрелна в устата й. Сякаш искаше да погълне с опитните си устни нейните устни, страните й, шията й, всяка частица от лицето й. Докато той я водеше към пълното отдаване, тя успя да се освободи от напрежението, което я сковаваше. Пламъците на страстта я пронизваха и изгаряха. Тя пожела да я обладае и искаше това да стане. И то тази вечер.

Дан прокара език по леко разтворените й устни, нежно ги захапа и отново опита от сладостта на устата й. Развърза колана и смъкна робата от раменете й, като остави дрехата да се свлече на пода. Обсипа с целувки разголената й плът. Пръстите му трепереха, докато се плъзгаха под презрамките на червената нощница и оголваха раменете. Тъканта се плъзна по изящното й тяло и я разкри — по-копринена от нощницата. Бавно и с наслада запрегръща и загали голото й тяло. Събуждаше желания, възбуждаше страстта й и й доставяше удоволствие.

С нежен глас шепнеше в ушите й топли и възбуждащи думи. Тя потръпна, когато я пое в ръцете си. Прегръдката му пораждаше блаженство. Любовната му настойчивост я завладя. Странна вълна на отмаляване и напрежение премина през нея. Съзнанието й беше замъглено от възбудата и неудържимия копнеж по него. Искаше това непознато до сега усещане никога да не свърши.

Дан вдигна голото й тяло и я постави върху леглото. Свали останалите й дрехи бързо, защото не искаше пламъците, които запали и раздуха, да намалеят и угаснат. Легна до нея и я притегли в прегръдката си. Целуна я страстно по устните.

Рейчъл забрави задръжките и съмненията си. Силата и красотата му я възбуждаха. Ръцете му, загрубели от продължителния тежък труд, нежно я докосваха, за да не я наранят. С всяка частица от себе си — от гарвановочерната коса до горещите нозе — Даниел Слейд я зовеше. Движенията, му бяха бавни и обмислени, като че ли искаше завинаги да запази в себе си и да възпламени всяка частица от тялото й. Гърдите й никога не бяха усещали по този начин докосването на мъжка ласка. Никога не беше усещала изпепеляващата нужда да ги милват и обсипват с целувки, както сега. Цялата, сърцето и умът й, тръпнеха от желание.

Дан простена. Копнежът да я обладае пламна яростно в него. Тя беше като наркотик — не можеше да се освободи от нейната власт.

Докато Дан обсипваше с целувки врата й и продължи надолу, към гърдите й, Рейчъл го изпиваше с поглед на бледата светлина. Напрежението й се преплиташе с някакво трепетно очакване, което тя не можеше да определи. Нямаше търпение да открие тайните на любовта и страстта с него. Ръцете му се ровеха в тъмните й коси. Галеха кадифената й кожа. Мускулите му играеха под пръстите й и движението им й доставяше удоволствие. Когато Дан отново я целуна по устните, тя му каза:

— Не знам какво да правя. Трябва да ми кажеш или да ми покажеш.

Това признание — а то беше искрено, защото очите й бяха златистокафяви — го изненада и обърка.

— Сигурна ли си, че искаш да го направим, любима?

Гърлото й се сви от желание, когато отговори:

— Да.

Той погали с пръсти поруменелите й страни.

— Всичко, което трябва да направиш тази вечер, е да се отпуснеш и да се наслаждаваш — каза й той. — Прави това, което не изисква усилия и което желаеш. Има предостатъчно време, за да те науча на всичко, което не знаеш.

Без никакъв свян и задръжки Рейчъл умолително му каза:

— Научи ме на всичко, Дан. Тази вечер искам да изпитам всичко заедно с теб.

Тази молба го завладя и възбуди. Уверен в своята мъжественост, той й обеща:

— Ще ги изпиташ, Рейчъл. Тази вечер и винаги. Няма нужда да бързаш. Ние си принадлежим — Дан чувстваше нейното желание и несигурността й. Впи устни в нейните и зарови пръсти в богатата й копринена коса.

Езиците им се докосваха, закачаха и опитваха от вкуса си. Ръцете им се прегръщаха, възбуждаха и примамваха. Телата им се зовяха за още по-голяма близост. Тази вечер. Нямаше връщане назад. Щяха да се потопят в завладяващата магия, която щеше да слее духа и плътта им в едно цяло.

Рейчъл се притесняваше от неумението си, но Дан беше търпелив и внимателно я възбуждаше. Имаше великолепно тяло — широки рамене, стегнат корем, тесен таз. Краката му бяха дълги и стройни. Тя жадно приемаше и отговаряше на всяка негова целувка и прегръдка, на всяко безмълвно обещание за следващия миг. Ръцете й прегръщаха врата и раменете му. Пръстите й се ровеха в косъмчетата по гърдите му, след това се спуснаха към широкия гръб. Женствеността й се съживи под ласките му и запламтя от непознато досега удоволствие. Пулсът й се учести, дишането й стана тежко. Всяка частица от тялото й, която той докоснеше, увеличаваше възбудата й. Знаеше защо никога преди това не бе изпитвала подобно усещане. Разликата беше в любовта. Тя любеше и желаеше капитан Даниел Слейд!

Дан дишаше, мислеше й контролираше желанията си със затруднение. Чувстваше се едновременно тежък като камък и лек като перушина. Учуди се, че е завладян от такива многообразни усещания. Когато с устни и ръце я възбуди до такава степен, че тя започна да се извива от наслада и започна да го умолява, той разтвори бедрата й, проникна нежно в нея и пророни:

— Движи се заедно с мен, любов моя. Приеми ме и ме вземи. Бъди моя сега и завинаги.

Тя се подчини. Екзотичният й аромат го възбуди по-силно от най-упоителния дъх на море. Тя го замайваше повече от силно уиски, от хиляда галона уиски.

Рейчъл се напрегна, вдъхна дълбоко й се уплаши, когато той проникна в нея, но инстинктивно се разтвори да го приеме. След като той започна да се движи в нея, тя се смая от невероятното усещане. Космите по гърдите му галеха и възбуждаха зърната й. Държеше устните й пленени в своите. В ней се надигна странна вълна. Отначало бавна, след това много напориста. Тя се вкопчи в него и правеше това, което той шептеше в ухото й. Беше изпитала изключително удоволствие и въпреки това жаждата й да се любят растеше. Напрежението в нея също растеше и тя недоумяваше защо.

Дан се движеше нежно и внимателно, но не знаеше още колко време може да издържи. Беше довеждал много жени до върха на страстта, но никоя не беше отговаряла по този начин, нито му беше въздействала така. Ритмичните му тласъци я издигаха нагоре по спиралата на блаженството. Той се изкачваше нагоре със същата бързина. Овладяната възбуда, когато легна с нея, избухна в необуздан огън. Издигна го непознати висини. Не разбираше защо тя знае толкова малко за любовта между мъжа и жената, но от това, което чувстваше, се убеждаваше, че не го е излъгала. Тя улавяше и следваше движенията му, но го правеше инстинктивно.

Рейчъл се понесе във вихъра на любовната омая. Вдиша дълбоко няколко пъти, изтръпна и се вкопчи в Дан. Когато я завладя върховното напрежение, простена.

— О-о-о, мили, какво… става? О-о-о… О-о-о! О, Дан… Чудесно е… Никога… не съм знаела… — дъхът й секна, когато мощното усещане завладя тялото й.

Дан загуби контрол, когато тя простена, сгърчи се и се вкопчи в него. Той разбра, че е достигнала върховна наслада. Вълните разтърсиха една след друга пламналото му тяло. Остави вихъра да го понесе заедно с нея. Докато завладяващите конвулсии разтърсиха жената под него, соковете им се изляха и се смесиха. Усети как блаженството се разлива по тялото му. Притисна устните и тялото й, за да засити и последното желание. Освобождаването беше мощно, зашеметяващо. Силата му го разтърси. Изпита непозната досега пълнота и доволство.

Блаженството им сякаш озари стаята. Тя лежеше в прегръдките му, останала без дъх и завладяна от същото успокоение, което бе завладяло и него.

Дан продължи да целува и гали пламналото й лице и тяло. Рейчъл усещаше сигурност от нежността му. Нямаше съмнение, че той я желаеше така, както и тя него. Нямаше съмнение, че всичко ще бъде наред, когато научи истината. Нямаше съмнение, че нещо толкова силно и изключително не може да бъде разрушено.

— Никога не съм се чувствала така.

— Знам, любима. Радвам се, че ти се случи за първи път с мен.

— Така ли трябва да бъде винаги?

— Да, но това се случва само с някои хора.

— Хора, които се желаят толкова силно, както ние с теб?

— Да, Рейчъл — почувства колко е уязвима. Прегърна я. Може би бе намерил липсващото късче от мозайката Рейчъл Маккандлис — никой мъж не беше завладявал сърцето й така, че да му се отдаде. Не го беше направила с никого от тримата мъже, за които се бе венчала и които беше погребала. Това означава, че на него гледа по друг начин. Ако това е така, тя със сигурност няма да направи опит да го убие, след като той я примами да се оженят. Ако той бе завладял сърцето й и я бе променил, въпреки че по този начин нямаше да узнае истината… Ако тя страдаше от някакво душевно заболяване и не можеше да се контролира…

— Никога не съм предполагала, че някой мъж като вас ще влезе в моя живот, капитан Даниел Слейд. Надявам се да не отплавате за дълго време.

Знаеше какво я тревожи и от какво се страхува. Той се страхуваше от същото. Не знаеше дали това е верният отговор, но каза:

— Няма, Рейчъл. Заклевам се.

Тя затвори очи и се помоли това да е истина. В Понеделник щеше да разбере истина ли е или не. Дори да беше, може би нямаше да има вече никакво значение, когато…

Рейчъл и Дан напуснаха Атина с влака на „Джорджия Рейлроуд“. Не бяха ходили да разгледат склада на компанията, така че пазачът имаше добри новини за Харисън Клементс. Предполагаха, че веднага след заминаването им сандъците ще бъдат върнати в склада.

Седнаха един до друг, но продължиха да играят ролята на роднини, за да заблудят евентуалния преследвач, който Хари би могъл да изпрати да ги следи във влака. Въпреки че не можеха да се докосват и трябваше да полагат невероятни усилия, за да не се гледат непрекъснато в очите, беше прекрасно, че са заедно. След страстната и блажена нощ и двамата имаха по-голямо доверие във взаимните си чувства. И двамата знаеха какво ги очаква, но засега не се занимаваха с този проблем.

На „Юниън Пойнт“ влакът направи дълга почивка. Пак обядваха там, както при пътуването към Атина, и се разходиха сред спокойствието и тишината. Продължиха към Огаста, като спираха на многобройните малки гари и водохранилища.

Вечеряха и нощуваха в хотел „Плантерс“, но наеха отделни стаи, отново, за да заблудят преследвача си, а освен това там вече знаеха, че са братовчеди. Ако между Джордж и Хари съществуваше тайно споразумение, преследването в Огаста можеше да бъде продължено по нареждане на Джордж. Много вероятно беше един от пътниците, който слезе от влака с тях и нае стая в същия хотел, да е агент на Хари. Беше по-добре засега никой от съдружниците на Филип да не знае колко са близки.

На Дан му се искаше да помоли за същите стаи, в които бяха преди, но това означаваше да признае, че е открил междинната врата, скрита зад шкафовете. Беше неразумно да разпалва подозрението й сега, когато връзката им беше съвсем крехка. Той, както и Рейчъл, трябваше да се задоволи с разглеждането на трите снимки, които си бяха направили в този град, и да копнее за втората им среща.

Рано сутринта закусиха набързо и отидоха на гарата. Този път се качиха на влак на „Сентрал Джорджия Рейлроуд“. По време на последното пътуване от изпълненото им с приключения пътешествие, те правеха плановете си шепнешком.

— Ако Филип се е прибрал, изпрати ми съобщение — посъветва я съобразително Дан. — Ще дойда да разговарям с него за съвместната ни работа. Няма да ти създавам никакви проблеми, ако предпочетеш да останеш с него, а не с мен.

Сърцето на Рейчъл се сви от ужас, когато той започна да говори. Но когато завърши, тя се успокои и въодушеви, което ясно си пролича в очите й, станали бистри като мед.

Той каза точно това, което тя имаше нужда да чуе.

— Ако го предпочетеш, защото искаш да бъдеш справедлива и изпитваш угризения на съвестта, ще се боря за теб. Това ще бъде разрушително и за трима ни. Моля те, Рейчъл, не предпочитай него пред мен от такива съображения. Ти ще бъдеш щастлива с мен и никога няма да съжаляваш, че си ме предпочела.

Отговорът й беше доста странен.

— Не можем да се видим през уикенда, Дан, дори и Филип да не се е върнал. Трябва да внимаваме, докато не решим проблема. В понеделник сутринта имам неотложна работа в града. След това ще се видим. Тогава ще проведем този сериозен разговор. Обещавам ти. След като чуеш това, което трябва да ти кажа, ще видим дали чувствата ти към мен ще останат същите.

Дан разбра каква работа имаше предвид — да уведоми властите за смъртта на брат му и за тайното погребение. След това щеше да признае всичко пред него. След като свършеше тези две неща, най-после и той щеше да знае как да постъпи с нея. Ако отново го измамеше и не му признаеше истината, щеше да знае, че не може да й вярва. Тогава щеше да продължи с първоначалния си план да я изобличи и накаже.

— Докато чакам срещата с теб, ще проверя как стоят нещата на кораба и как се чувства екипажът. Вече сте моя, Рейчъл Маккандлис, не забравяйте това нито за миг.

— Надявам се, Дан. Едва ще дочакам понеделника, за да останем отново сами двамата. Сякаш има цяла вечност до тогава, а всъщност са само няколко дни. Няма значение какво ще се случи, след като се приберем. Аз ви желая. Заклевам се.

Пристигнаха на централната гара в Савана в четири часа. Бърк Уелс и Лулу Ма Морис чакаха в каретата Рейчъл, а Люк Корнър стоеше на перона пристигането на Дан.

— Ще слезем отделно и няма да разговаряме — каза Дан. — Нали нито прислужниците ти, нито някой друг трябва да разбере, че сме пътували заедно. До понеделник, любима.

— До понеделник, Дан — тя го погледна така, сякаш раздялата я ужасяваше. Страхуваше се, че може никога повече да не бъдат заедно.

Дан разбра и я подкрепи. Вдъхна й смелост с усмивката си.

— Не се безпокой, Рейчъл. Всичко ще се оправи. Скоро ще бъдем отново заедно.

— Надявам се, Даниел Слейд — прошепна тя. След това стана от мястото си и напусна влака, за да отиде при Лулу Ма и Бърк. Докато прекосяваше перона, погледна към Люк Корнър — първия помощник-капитан на Дан и негов най-добър приятел. Размениха усмивки и тя се запита какво ли знае той за нея и за отношенията им с Дан. Какво ли ще стане, ако е чул всичките слухове за мен и ги сподели с Дан? — разтревожи се тя. Въпреки всичко, не забеляза неприязън или гняв в искрящите му сини очи. Мили Господи, молеше се тя, не позволявай да научат противните слухове за мен, преди сама да обясня всичко на Дан.

Рейчъл се усмихна на чернокожия управител, когато я поздрави.

— Страхувам се, че се връщам с повече багаж от този, с който тръгнах, Бърк, но нося подаръци за всички. Носачът ще ти помогне да натоварите куфарите и пакетите.

— Много сте любезна, мисис Рейчъл. Ще ги пренеса.

Икономката се усмихна и топло я поздрави. Не й зададе никакви въпроси.

Когато пристигнаха в къщи, Лулу Ма каза:

— Липсвахте ни повече, отколкото на гладния вкусната гозба. Легнете да отпуснете измореното си тяло. Приготвила съм любимата ви вечеря. Благодаря за подаръците. Винаги сте била мило момиче с добри намерения и щедро сърце.

— Съдружниците на Филип се отнесоха добре с мен, но никой от тях няма да остане доволен от телеграмите, които ще им изпратя в понеделник след посещението си при шефа на полицията Андерсън. Не им казах, че Филип е мъртъв. Просто измъкнах от тях информацията, която ми бе необходима.

— Сигурно ще се побъркат като разберат, че мистър Филип е вече на оня свят. Ще ви нападнат като комари през август да им продадете дяловете си от компаниите. Мъжете не обичат да имат съдружници жени. Трябва да ги продадете бързо. След като уведомите властите в понеделник, сигурно известно време ще изпаднете в немилост.

— Знам, Лулу Ма и се ужасявам от това. Но не мога да чакам повече. Не мога да предприема нищо с никоя от трите компании, докато не известя за смъртта на Филип.

— Когато всичко приключи, защо не отидете за малко на гости при майка си и да се махнете от тази мрачна къща и този подъл град? Хората отново ще се нахвърлят върху вас и ще се опитат да ви унищожат.

— Не. Не мога. Ърл е там. Никога повече не искам да го видя.

Лулу Ма отиде до Рейчъл и постави ръка на рамото й.

— Ако едно момиче изпадне в беда, то има нужда от своята майка. Това ви мъчи от мига, в който сте напуснала дома си. Помирете се с нея, мис Рейчъл.

— Казах ти защо не мога да отида у дома, Лулу Ма. Той е страшен и отвратителен човек.

— Защо не пишете на майка си и не я попитате кога ще отсъства от плантацията? — предложи икономката.

— Ърл може да разбере, че съм отишла там и да се върне, преди да съм заминала. Мразя го.

— Ще дойда с вас и ще ви пазя. Няма да допусна той или някой друг мъж да ви нарани отново. Знам, че ви е неприятен, но вие имате нужда от майка си и, обзалагам се, и тя има нужда от вас. Просто не е правилно да живеете така.

— Права си, Лулу Ма, но вината не е моя. Мама сама си го избра и този неин избор пропъди децата й от дома. Тя е тази, която трябва да потърси начин да се помири с нас. Тя няма да го направи, ако това ще й струва да загуби отвратителния си съпруг.

— Много съжалявам за това, мис Рейчъл. Добре поне, че аз се грижа за вас, след като майка ви не може.

Рейчъл се сви в леглото. Изпитваше едновременно радост и тъга. Обзе я страх. Чудеше се дали е възможно да е прокълната да бъде винаги сама на този свят. Бракът с нея да е фатален за всеки мъж? Да е обречена да няма деца? Дали да се осмели да провери това невероятно предположение, като изложи на риск живота на Дан? А ако проклятието нямаше сила в случай, че обича и бъде обичана от мъж, но без да са венчани? Може би това не беше наказание за някакъв неин грях? Дали някой можеше да отговори на тези въпроси, знаейки цялата истина и вярвайки, че не е луда? Някой пратеник на Господ, психиатър или учен? Не можеше да отиде при ясновидец, защото от малка я бяха научили, че те са слуги на дявола.

Ако нямаше проклятие, тогава какво или кой убиваше съпрузите й? Наистина, както непрекъснато се говореше в съда и в града, и както тя самата подозираше, не беше нещо обикновено да погребе трима съпрузи за по-малко от три години.

Толкова много обичаше и желаеше Дан, че се страхуваше, че може да го загуби. Само като си помислеше за него, сърцето й пламваше, а тялото й се възбуждаше. Припомни си думите му в Атина и във влака. Дали ужасното проклятие нямаше да разруши първото щастие и истинска любов, които беше познала, след като войната опустоши живота й.

В хотела Дан разговаряше със своя най-добър приятел, своя първи помощник-капитан. Разказваше какво е научил и какво е правил през близо триседмичното си отсъствие. Не беше рискувал да изпраща новините до Люк Корнър с телеграми, така че загорелият на слънцето мъж се изненада от развитието на събитията.

— Сигурно имаш сериозни основания да допуснеш, че е невинна? Ти умееш да преценяваш хората и събитията, приятелю. Познавам те като справедлив и честен човек, така че съм сигурен — ако е невинна, няма да й причиниш нищо лошо.

Дан се намръщи.

— Тук е проблемът, Люк. Да определя дали е невинна или не е. Не обичам да ме лъжат, а тя го направи много пъти. Мога да разбера мотивите й, ако ги каже. Искам да науча истината, няма значение каква е тя. Вече не знам какво да мисля и на какво да вярвам.

— Може би сте станали толкова близки, че си загубил способността реално да гледаш на нещата?

Дан се намръщи отново и се съгласи:

— Сигурно си прав, но това е единственият начин, по който мога да измъкна някаква информация от нея. Ако Рейчъл има съучастник, не съм попаднал на следите му. Явно и ти не си открил такива. Зад това „те“ в писмото на Филип предположих, че стоят Рейчъл и вече избраната жертва номер четири, които са го убили.

— Не мислиш ли вече така?

— Не, след това, което чух и видях.

— Имаш предвид, защото тя се насочи към теб?

— И да, и не. Това, че ме харесва, не доказва нито че е убила Филип, нито че няма друг любовник. Непрекъснато си повтарям, че е възможно да не се държи като виновна, просто защото не е извършила никакво престъпление. До известна степен откривам в нея някакво прикрито недоволство от Филип, че я е въвлякъл в тези опасни неща. Опитах се да не допусна клюките, предишните разследвания, неуместно веселото й настроение и последните думи на Филип да ме подведат в преценката ми. Може да не е обичала брат ми и да е била с него само за да оцелее. Тогава сигурно е криела истинските си чувства. Мили Боже, преструвах се и бях актьор не по-малко и не по-зле от нея! Най-накрая спечелих доверието и любовта й. Ако е ръководен от справедливи подбуди, всеки може да измами някого. Трябва обаче да призная, че при тези обстоятелства тя нямаше друг избор, освен да ме лъже.

Люк се обезпокои за своя капитан.

— Дори тези смъртни случаи да са странна прищявка на природата, тя изглежда представлява опасност за живота на следващия мъж, когото избере.

— Или всичко е направено нарочно така, че тя да изглежда виновна — каза Дан. — Ако не е извършила убийствата тя, може някой, който е близо до нея, да е направил това. Може да са дело на някоя съперница, която я мрази и иска да я премахне. Или на отхвърлен обожател, който се опитва да се домогне до нея с надеждата, че като бъде свободна, ще избере него.

— Това не е изключено, Дан — съгласи се Люк. — Вероятността е същата, както и в другата версия, в която снаха ти е Черната Вдовица.

Дан подскочи от напрежението, което нарастваше в него.

— Знам. И затова съм толкова объркан и затруднен. Мислиш ли, че може да бъде някаква душевна болест, Люк?

— Не разбирам от тези работи, приятелю. Това може да ти каже специалист. Но разбрах, че нейното мнение за Ърл Старджър не съвпада с това на другите хора. Според тях той е приятен, уважаван и добросърдечен. Никога не е имал проблеми и изглежда няма неприятели. Работи усилено и е предан на жена си. Никой не е споменавал за лоши отношения между Рейчъл и втория й баща. Напротив, говори се, че след всяко нейно затруднение той се е опитвал да й помогне. Ако той е подъл и жесток, такъв е само към нея.

— Това не доказва, че Старджър няма тези недостатъци — каза Дан в нейна защита. — Трябва да има някаква причина тя да го мрази толкова силно.

— Може да го мрази, защото е заел мястото на баща й. Янките са виновни за неговата смърт и за смъртта на брат й. Ти ми каза, че един от братята й се е удавил, когато е бил с Ърл. Може би го обвинява за това… В „Уайт Клауд“ отидох под друго име. Сега е красива и преуспяваща плантация, но разбрах, че когато Ърл я поел, била почти опустошена. Майката на Рейчъл е много красива и изглежда щастлива. Беше болна и на легло, така че разговарях съвсем малко с нея.

— Кога беше там?

— На първи. Защо?

— Вторият й баща беше ли там?

— Не в къщата, но на полето. Защо?

— Точно предната вечер се появи първата бележка в стаята й.

— Цялата нощ прекарах близо до къщата. Не съм го чул или пък видял да се прибира през нощта. Това означава, че ако е бил той, направил е доста дълго пътуване, но не е невъзможно. Не каза ли, че бележката е била написана с нейния почерк?

— Да. Старджър може да го фалшифицира, защото разполага с образец, след като живее в дома й. Освен това един богат човек винаги може да намери някой да го фалшифицира. Какво още си научил? — попита Дан с надеждата да разбере дали Люк е открил друга подозрителна личност.

— Не можах да разбера нищо за евентуален отхвърлен обожател. Единствената съперница, която открих, е Камелия Джоунс. Била е хвърлила око и на Нюман, и на Филип, но те предпочели Рейчъл. Камелия е от богато знатно семейство, малко е разглезена и избухлива, но скандали не е имало. Не прилича на отмъстителна убийца. Мисля, че ти имаш по-добри шансове да измъкнеш информация от нея като я ухажваш, отколкото аз.

— Ще се заема с това по-късно. А за прислужниците какво разбра.

— Икономката е от години с нея. Обича я и я закриля. Работела е за Барлоу, когато Рейчъл се омъжила за него. Не намерих човек, който да знае нещо повече. Уелс е живеел в имението, когато Филип го е купил. Не чух нищо лошо за него. Къщата не успях да претърся. Винаги имаше някой наоколо, когато отивах, така че беше рисковано да го направя.

— Нещо друго?

— Почти всички, с които разговарях, проявиха желание да споделят това, което знаят за местната легенда. Тези, които отказаха, нито я защитиха, нито казаха добра дума за нея. Забелязах обаче, че повечето хора преразказваха чутите клюки. Много малко от тях познаваха Рейчъл лично. Установих едно голямо несъответствие — Крейг Нюман. Нали си спомняш, че барманът каза, че всичките й съпрузи били богати и тя била тяхна единствена наследница всеки път?

— Да. И какво от това?

— Не е такъв случаят със съпруг номер две. Крейг е имал брат. Казва се Пол…

Люк продължи разказа си и разкри още няколко поразителни факта. Когато свърши, Дан разбра, че тази бездънна яма с всеки ден ставаше все по-голяма и по-мрачна. Дали Рейчъл Маккандлис щеше някога да успее да се измъкне от нея?

Съботната утрин беше дъждовна и мрачна предвещаваше дъжд надвечер. Тъкмо по обяд Лулу Ма нахлу в стаята на Рейчъл и й каза, че има посещение — същия непознат, който я беше „обезпокоил“ преди заминаването й.

Рейчъл погледна през прозореца и видя в предния двор Дан. Очите й се разшириха от изненада и недоумение каква ли причина го е довела тук сега.

— Добре, Лулу Ма. Ще сляза да разговарям с него навън.

— Не ми вдъхва доверие този човек, мис Рейчъл. Нещо в него…

— Не се притеснявай. Гледай си работата.

Рейчъл отиде при Дан в двора. Отдалечиха се от къщата, за да са сигурни, че ще бъдат сами, защото Лулу Ма стоеше на вратата и ги наблюдаваше.

— Защо си дошъл, Дан? Нали се разбрахме…

— Съжалявам, Рейчъл — прекъсна той недоволството й, — но трябваше да те видя. Ходих в кантората на Филип и разбрах, че още не се е прибрал. Болдуин е доста ядосан. Получил е твоето съобщение за пътуването на Филип.

— Какво толкова спешно има, че не можа да дочакаш до понеделник? Ако някой те види тук тези два дни, това може да причини неприятности и за двама ни.

— Разтревожих се от думите, които вчера ми каза. Намекна, че това, което ще ми кажеш в понеделник, ще промени чувствата ми към теб. Прозвуча така, сякаш не вярваш на моите думи. Колкото повече мисля върху това, което ми каза, и за начина, по който ми го каза, толкова повече се притеснявам. Какво друго те тревожи, любима, освен че трябва да признаеш на Филип за нас двамата?

Рейчъл пое дълбоко въздух, задържа го за миг и въздъхна.

— Мисля, че няма значение дали ще ти кажа това днес, в понеделник, или ще го чуеш в съда. Това е една ужасна тайна, Дан. Щях да ти я разкрия, но първо исках да отида при шефа на полицията Андерсън. Филип умря сутринта същия ден, в който ти си пристигнал в Савана. Не можех да ти кажа това тогава, защото първо трябваше да разследвам някои важни обстоятелства в Огаста и Атина. Моля те, разреши ми да обясня всичко, преди да ми се разсърдиш и да загубиш вярата си в мен. Аз…

— Мис Рейчъл, по пътя се задават хора от полицията! — Бърк се появи изневиделица, за да я предупреди.

Рейчъл пребледня и се разтрепери.

— Сигурно са разбрали. Защо иначе ще идват? Това ще усложни нещата. Погребах го тайно. Не съобщих за смъртта му. С моето минало…

— Успокой се, Рейчъл. Може би не това е поводът — посъветва я Дан, доволен, че бе готова да му разкрие всичко, въпреки че се ужасяваше от мисълта каква би могла да бъде истината.

— Ти не можеш да разбереш — тя направо се паникьоса. — Този път ще искат да ме обесят. Нямам вина за нищо, кълна се.

— Този път? — повтори той, като че ли не разбираше какво има предвид.

— Сега не мога да ти обясня — каза бързо тя. — Вече са тук. Съжалявам, Дан. Това, което ще кажа, е самата истина. Надявам се и се моля поне ти да ми повярваш, защото те няма да го направят. По-късно ще ти обясня подробно всичко. Заклевам се. Абсолютно всичко.

Двама мъже със значки на реверите слязоха от конете, вързаха поводите за желязната ограда и погледнаха към мъжа и жената, които вървяха към тях.

— Мисис Маккандлис — каза единият, — дошли сме от името на полицейския началник Андерсън да ви зададем няколко въпроса. А вие кой сте? — попита той красивия непознат.

— Капитан Даниел Слейд, командвам „Мери Уинд“. Аз съм добър стар приятел на Филип. Търся го по работа.

— Това е трудно, нали капитане, след като мистър Маккандлис е мъртъв? Кажете, госпожо, защо не ни уведомихте за смъртта на третия ви съпруг?

На Рейчъл не й хареса начина, по който започнаха разпита. Знаеше, че Дан слуша и наблюдава толкова внимателно, колкото и представителите на закона. Почувства облекчение, че вече бе започнала с разкритията си пред него и той не беше съвсем изненадан от новината. При думата трети той я погледна. Не можеше да направи нищо друго, освен да стои безпомощна и да страда, докато той узнае за миналото й по този противен начин.

— Щях да дойда в понеделник сутринта да уведомя властите.

— Не сте ли чакала прекалено дълго, госпожо? Съпругът ви е умрял преди три седмици. Защо го погребахте тайно и чакахте толкова дълго, преди да съобщите? Разкажете какво се случи тук на двадесет и шести март.

Рейчъл разбра, че те разполагаха с факти и то не в нейна полза. Не искаше Дан да узнае истината за нея по този начин и държеше тя сама да му разкаже всичко.

— Не знаех, че има някакъв срок за това, господине. Филип ми бе поръчал да свърша една неотложна работа в Огаста и в Атина, в двете компании там. Преди да умре ме помоли да направя това, незабавно. Не знаех, че има някакво значение, ако ви уведомя след това. Нали така?

Мъжът я огледа недоволно отгоре до долу.

— Изглежда доста странно да се каже, че бизнесът е по-важен от съблюдаването на закона.

— Не, господине. Но обстоятелствата наложиха да действам така. Имаме сериозни затруднения в двете компании извън града. Бях обещала на Филип, че ще проверя какво става там. Предположих, че ако съобщя, ще предприемете разследване и това ще отнеме много време. За това заминах. Както виждате, върнах се и сега съм тук. Нарушила ли съм закона, като отложих за известно време да ви уведомя?

Не й отговори, а я попита:

— Защо го погребахте тайно, госпожо? Не установих да сте потърсили лекар, което означава, че не е боледувал. Мистър Барлоу също почина внезапно, нали? Да не би пък да е имало… нещастен случай, както при мистър Нюман или сина на мистър Барлоу?

На Рейчъл не й харесваха сарказма и намеците му. Притесни се какво ли си мисли Дан, но на ум се убеждаваше, че трябва да запази самообладание и да се държи възпитано, въпреки че това беше почти невъзможно с този ненавистен мъж насреща й.

— Почина от холера, господине. Почувства се зле късно през нощта в четвъртък и почина рано сутринта на следващия ден. Прислугата и аз го погребахме и изгорихме всичко, до което се бе докосвал. Не исках да избухне паника сред хората в града. Знаете колко много се страхуват всички от тази заразна болест. Не съм избягала от тук, господине. Върнах се и в понеделник сама щях да дойда при вас.

— Откъде да знаем, че това е вярно?

Рейчъл искаше да извика: „Защото ви го казвам!“

Дан отговори вместо нея:

— Вярно е, господине. Аз бях тук, когато Филип умря. Почина от холера, както каза мисис Маккандлис.

Неприятният мъж изгледа Дан от глава до пети, изгледа по същия начин и Рейчъл и попита:

— Защо сте сигурна, че е било холера?

Рейчъл се опита да запази спокойствие, докато изброяваше всички симптоми на болестта на Филип.

— Не мислите ли, че е доста странен фактът, че за толкова кратко време умира трети ваш съпруг? — попита служителят на закона. — За по-малко от три години, нали?

Ето, пламна тя, Дан узна най-лошото за нея.

— Да, господине, но никой от тях не е починал от престъпление, което аз съм извършила.

— Защо използвате тази дума, госпожо?

Мъжът изглеждаше така, сякаш е приложил изключително умение, за да я хване в грешка. Обзеха я гняв и мъка. Присви очи и отговори:

— Защото след смъртта на всеки от тях — естествена смърт или нещастен случай — вие, представителите на закона, идвахте и ме разпитвахте с часове, тормозехте ме седмици наред, отправяхте към мен не чак толкова изтънчени обвинения и се държахте така, сякаш аз съм го убила. Всички знаем слуховете и клюките, господине — обидена и ядосана, тя продължи: — Ако се съмнявате в мен, елате да ви покажа къде е погребан Филип. Можете да извадите тялото му от гроба и да направите медицинска експертиза. Нека да го изследват колкото лекари искате. Само си сложете ръкавици и изгорете всичко, което се е докоснало до него, защото ако не вземете тези предпазни мерки, можете да се заразите или да разпространите холерата.

Двамата мъже не бяха въодушевени от предложението, точно както тя беше очаквала. Не ги блазнеше перспективата да разравят един заразен и разлагащ се труп. Колкото по-дълго опасността от заразата ги забавеше, толкова по-добре за нея, защото тялото му щеше още повече да се…

— Не се страхувам от нищо, защото и сега, както и предишните два пъти, няма в какво да ме обвините.

— Три пъти — поправи я обвинителят й. — Наистина нямате късмет със съпрузите и браковете.

Рейчъл вече не се опитваше да скрие раздразнението си.

— За какво намеквате, господине? — запита тя, без да откъсва огнения си поглед от студените му очи.

— Точно това, което казах, госпожо. А що се отнася до вас, капитане, разкажете повече за причината да сте тук и защо не сте убедили мисис Маккандлис да докладва за смъртния случай?

Дан беше страшно ядосан от начина, по който разговаряха с Рейчъл, независимо дали беше виновна или не. Не му харесваха тези жалки мъже. Разбра защо тя се бе страхувала и отлагала да съобщи за смъртта му.

— С Филип сме стари приятели. Израснахме заедно в Чарлстон. Предстоеше ни да сключим сделка. Пристигнах на пристанището в четвъртък вечерта на двадесет и пети март и дойдох тук рано сутринта в петък. Поисках да се срещна с Филип. Мисис Маккандлис отиде да го повика и видя, че е много зле. Филип умря бързо и нямаше време да викаме лекар.

— Но вие казахте, че е бил зле още в четвъртък през нощта, госпожо!

Рейчъл знаеше, че трябва да отговори толкова убедително, че тези недоверчиви мъже да й повярват.

— Вечерта не знаех, че е болен. Филип прекара деня със съдружника си от Атина. Разговаряха за тези важни въпроси, за които ви споменах по-рано. Започна да повръща, беше смутен. Остана да спи в гостната. На следващата сутрин го намерих много зле и разбрах, че не е от алкохола, както бях помислила предната вечер. Беше твърде късно, за да му помогна или да повикам лекар.

Рейчъл беше смутена и объркана от това, което преди малко Дан каза, от смелите му лъжи. Но сега нямаше време да мисли за това. Нямаше значение какво говори той. Тя щеше да се придържа само към истината, за да избегне уловките.

— Казвате, че е спал в друга стая?

Рейчъл не откъсна очите си от неговите, за да го накара да се почувства неудобно.

— Да, господине. Вие не бихте ли спестили на съпругата си една такава глупост от ваша страна? Съжалявам, че не разбрах навреме, че е толкова болен, преди да стане твърде късно. Но не можете да ме обвинявате за нещо, което не съм знаела и в което е нямало защо да се съмнявам. На масичката до него имаше няколко празни бутилки от уиски, което ме наведе на тази погрешна мисъл.

Лулу Ма остро се обърна към двамата следователи.

— Стана точно така, както казва господарката. Помогнах да изчистим ужасната мръсотия. Холера беше.

Бърк разказа случката с риболова — как Филип пил вода от реката.

— Мисис Рейчъл казва, че не е било от водата. Помогнах да го заровим и да изгорим нещата. Казах ви това и преди. Мисис Рейчъл не е направила нищо лошо.

Очевидно, за да сплаши и двамата, следователят каза:

— Вие ще подпишете ли клетвена декларация, че е било холера? Знаете, че можете да влезете в затвора за лъжа и опит да прикриете престъпление, ако ви е известно кой го е извършил.

Бърк в Лулу Ма го погледнаха обидени и ядосани.

— Я не ни заплашвайте. Ние говорим истината. Ще сложа ръка на Библията и ще се закълна — предупреди смело чернокожият.

— Аз също — добави Лулу Ма. — Нямате право да говорите така нито на нас, нито на мис Рейчъл. Няма друго такова добро същество като нея, което да е страдало толкова много.

— Имате думата на мисис Маккандлис и на още трима свидетели, господине — заяви Дан. — Не виждам причина да храните подозрения относно това, което е станало преди седмици. А в същото време открито намеквате, че се съмнявате. Смутен съм от начина, по който задавате въпросите си и се отнасяте с тази дама. Разпитвате я така, сякаш е опасен престъпник.

Старшият следовател погледна навъсено морския капитан.

— Вие също ли ще подпишете клетвена декларация, преди да заминете, капитан Слейд?

Дан го погледна намръщен и отвърна:

— Разбира се.

— Кога ще стане това, капитане?

— Мога да ви последвам още сега в града или да дойда по всяко време, което вие определите.

— Имам предвид кога ще отплавате?

Дан схвана, че въпросът е зададен преднамерено.

— Не преди двадесет и четвърти май.

— Защо тогава? — не се сдържа да попита мъжът.

— Работата ми го налага. Имам поръчки при съдружниците на Филип. Ще ги доставят на четиринадесети и двадесет и четвърти май. За това съм дошъл и това чакам. Ако желаете, може да проверите, господине.

— Откога познавате мисис Маккандлис?

— Запознах се с нея, след като пристигнах миналия месец. Филип ми писа, че се е оженил, но това беше първата среща.

— Имате ли нещо против да огледаме къщата и двора, госпожо?

Рейчъл знаеше какво се надяват да намерят — някакви улики срещу нея, за да могат да предявят обвинение, да я арестуват и този път да я осъдят за убийство. Не се съмняваше, че ще търсят отрова — каквато и да е, в каквото и да е поставена. Но тя знаеше, че няма да намерят. Все пак, в гласа й пролича недоволство, когато ги попита каква причина имат да го сторят.

— За да бъде разследването ни пълно — беше отговорът. — Знам, че не сте ни очаквала днес, но съм сигурен, че домът ви е подреден.

— Вървете направо, господине. Лулу Ма, разведи тези господа из къщата. Бърк, когато свършат горе, покажете им всяко кътче от двора, което искат да видят. Нямаме какво да крием от едни толкова почтени следователи. Отговаряйте на всички въпроси, които ви зададат. Ще ви чакам тук, ако не съм ви необходима повече сега. Не казахте как разбрахте, че Филип е мъртъв и е погребан?

— Получихме съобщение. Не знаем кой го е изпратил.

— Винаги ли се позовавате на анонимни бележки? — попита Рейчъл с леден глас. — Или този път по изключение, защото става дума за мен.

Мъжът се намръщи и без да отговори последва Лулу Ма в къщата.

Рейчъл и Дан наблюдаваха как представителите на закона влизат в дома й да го претърсят. Тя благодари на Бърк и управителят, все още ядосан се върна при работата си, докато го повикат да ги разведе из двора.

— Търсят доказателства, че аз съм убила Филип, но няма да намерят, защото не съм го направила. Няма да се откажат лесно от тази работа. Ще направят всичко възможно, само и само да докажат, че съм го убила.

— Постарай се да се успокоиш, Рейчъл. Единият от тях ни наблюдава през прозореца сега. Нека първо да си отидат. След това ще говорим.

Рейчъл седна на една люлка. Леко се залюля напред-назад, докато мъчителните съмнения изпълваха съзнанието и. Не разбираше защо Дан подкрепи нейната невероятна история, след като нямаше как да знае, че е вярна, а как бяха открили в полицията за случилото се? Този, който е знаел и е известил полицията, сигурно е виновен и за смъртта на Филип…

Дан разбираше какво мисли и чувства Рейчъл. Дори и да беше виновна за смъртта на брат му, той не трябваше да допусне да я вкарат в затвора, защото това щеше да му попречи да научи истината. Трябваше да чака, докато тайната се разкрие. Смяташе, че прислужниците й няма да го издадат, че е излъгал, защото й бяха верни и я обичаха и защото самите те бяха свързани с предполагаемото престъпление. Но инстинктивно усещаше, че тя не е виновна. Дали желанието и любовта не му пречеха да прецени трезво положението?

Двамата следователи се върнаха. Единият каза:

— Засега не намерихме доказателства, за да ви арестуваме, госпожо. Но не сме приключили разследването. Случаят ще продължи да се разглежда, докато не се убедим, че третият ви съпруг е починал от естествена смърт. Полицейският шеф Андерсън може да поиска медицинска експертиза на трупа, така че не го премествайте на друго място и не го крийте. Сигурен съм, че съвсем скоро ще се видим отново. Знаете, че някои отравяния имат същите симптоми като холерата, така че не можем да бъдем сигурни каква е точната причина за смъртта му.

Това беше прекалено много, за да го понесе.

— Как смеете! Или предявете обвинение срещу мен и ме арестувайте, или се махайте от земята ми с отвратителните си помисли и долно съзнание. Аз не съм Черната Вдовица и по никакъв начин не можете да докажете обратното. Докато не разполагате с неоспорими доказателства, да не сте посмели да ми говорите повече по този начин. Ако го направите, аз ще предявя обвинение към вас.

— Не се гневете, госпожо. Не можете да ни обвинявате за това, че си вършим работата. Трябва да признаете, че има нещо странно в тези смъртни случаи.

— Как да не се ядосвам? За трети път ме подлагате на това изтезание? Дотегнало ми е от вашите намеци, нападки и отвратителните ви клюки. Нищо не съм сторила.

— Ако това е вярно, госпожо, тогава няма за какво да се тревожите.

— Ако това е вярно — повтори тя е насмешка и презрение. — Колко сте тъпоглави и жестоки! Аз страдам заради три трагични загуби, а вие искате да ме вкарате в затвора за престъпление!

— Трябва да признаете, госпожо, че е доста подозрително за толкова кратко време да станат четири смъртни случая.

— Необичайно, да — поправи го Рейчъл, — но не и подозрително. Особено когато нямате доказателство, че аз съм извършила някакво престъпно деяние.

— Смея да не се съглася, госпожо. Четири смъртни случая пораждат подозрение, особено след като вие наследявате значителна сума пари след всеки един от тях.

— Не съм наследила нищо от Крейг Нюман — оспори думите му тя. — Брат му взе всичко, дори това, което наследих от мистър Барлоу й законът не му попречи да го направи. Това беше несправедливо. Озовах се последна беднячка.

— Докато не се омъжихте за мистър Маккандлис. Той беше богат. Сега е мъртъв.

Тя не остави недоизяснен предишния въпрос.

— И какъв мотив съм имала да убия Крейг? Останах без пукната пара след това. Измина година, докато се омъжа за Филип. Работех и се издържах сама, което съм сигурна, че знаете.

— Не сте знаела, че не сте вписана в завещанието му, нали?

— Точно така. Коя съпруга би приела такава подла постъпка? Всеки в града знае колко вероломен, долен и покварен беше Крейг. Но аз не съм го убила затова, че е такъв. Не съм го убила. Това е.

— Сега, след смъртта на мистър Маккандлис, вие отново сте богата, нали?

— Не. Казах ви по-рано, че две от компаниите му са във финансово затруднение.

— Но все още разполагате с корабната агенция и с плантацията.

Тя не отговори на тази забележка.

— Филип беше добър и внимателен човек. Обичах го… — каза тя, без да добави „като брат“. — Ако някоя друга жена беше на мое място, щяхте ли да мислите същото?

— Аз сигурно да, госпожо.

— Съмнявам се — отговори тя с раздразнение. — Ако това е всичко… — намекна им да си тръгват.

— За днес да, госпожо. Довиждане. По-късно отново ще разговаряме с вас, капитан Слейд. Тук ли сте отседнал?

— Не. В хотела на източна „Бей Стрийт“. Стая единадесет.

— Искате ли да се върнем заедно в града?

— Не. Не съм приключил деловия си разговор с мисис Маккандлис.

След като мъжете яхнаха конете, Дан проговори:

— Никак няма да е добре, ако разберат, че сме пътували заедно и навсякъде сме се представяли за братовчеди. Ще се запитат защо не сте казала на Джордж и Хари, че съдружникът им е починал. Какво всъщност става, Рейчъл? Защо мамиш и мен?

Тя го погледна с разгневени очи.

— И аз искам да ти задам същия въпрос, Дан. Какво ще стане, когато разберат, че си излъгал за пристигането си в града и че си бил тук, когато Филип е умрял? Това може да причини големи неприятности и на двама ни.

— Не съм ги излъгал за пристигането си, Рейчъл. Знаех, че прислужниците ти те обичат и са ти верни, така че предположих, че няма да ме издадат, когато се опитах да ти помогна. Не ти казах, че съм пристигнал по-рано, защото не исках да се притесняваш, че съм научил ужасните слухове за теб.

— Значи вече си ги знаел, когато дойде тук?

Дан кимна.

Очите й се присвиха от недоверие и гняв.

— Излъгал си, за да си отмъстиш? Затова ли ме прелъсти? Надявал си се да докажеш на Филип, че освен убийца, аз съм и прелюбодейка, и по този начин да го измъкнеш от хищните ми лапи?

Дан я сграбчи за раменете и я разтърси.

— Не е така, Рейчъл. Не е така. Не знаех, че Филип е мъртъв, както и не повярвах на клюките за теб. Не исках да се притесняваш от мен, след като Филип отсъства. Знаех, че слуховете не са верни, защото ако бяха, Филип никога не би се влюбил и оженил за теб. Той притежаваше талант да преценява хората. Самият аз те опознах и сам стигнах до същия извод. По дяволите всичко! Аз те обичам и ти вярвам! Защо си ме лъгала за толкова неща?

— Ти… ме обичаш? — смутена и изплашена, тя се надяваше той да намери начин да я убеди, че й казва истината. Попита го: — Защо да ти вярвам?

— Защото това е истина. И дълбоко в себе си знаеш, че е така.

Тя продължи да настоява.

— Казваш това, само за да ме примамиш и обезоръжиш. Опитваш се да ме измамиш, за да призная, че съм виновна. Но не мога, защото не съм извършила никакво престъпление.

Дан разбра чувствата й и знаеше какво иска да чуе тя.

— Как си могла да се любиш с мен и същевременно толкова да се съмняваш в мен, Рейчъл?

— От опит знам, че мъжете са лъжци и използвачи. Филип беше единственият мъж, на когото имах доверие, или поне мислех, че мога да му имам доверие. Но и той ме е лъгал и не знам защо го е правел.

Дан я попита с нежен глас:

— Как те е лъгал, Рейчъл?

— Нима не знаеш? — явно изпитваше болка при тази мисъл. — Нима не си замесен в тази мистериозна сделка? Точно това е причината да си тук! Точно затова ги излъга — за да не вляза в затвора и да мога да изпълня сделката или да ти върна парите. Но не са в мен. Не знам къде ги е скрил. Без аванса Джордж и Хари никога няма да ти доставят оръжията и патроните. Удари ме, заплашвай ме, убий ме, но парите ти не са в мен.

— Не знам за какво говориш, Рейчъл. Единствените сделки, които имам с компаниите на Филип, са тези, за които знаеш. Тази голяма сделка, която кара всички да се подозират един друг, няма нищо общо с мен. Парите, които липсват, нямат нищо общо с мен. Ако бях мои, щях да ти кажа.

— Не ти вярвам. Не мога — каза тя с надежда, че той ще я убеди да му повярва.

— Ако сделката и изчезналите пари бяха мои, нямаше да ти казвам, че лъжеш — разсъждаваше той. — Нямаше ли да настоявам да изпълниш договора или да ми върнеш аванса? Или да те заплаша, ако откажеш да го направиш? Мисли, Рейчъл, обичай и чувствай. Ние станахме близки. Не си ли разбрала, че можеш да ми вярваш?

Рейчъл срещна нежния му поглед.

— Искам да ти вярвам, Дан. Имам нужда да ти вярвам. Но е трудно и страшно. Животът и свободата ми висят на конец. Загубих контрол над всичко и не знам как да си го възвърна.

— Нека да ти помогна, любима, моля те — настоя той. — Не мога да направя това, докато съм в неведение. Каква е истината, Рейчъл? Не заслужавам ли да я чуя? Беше започнала да ми я казваш, когато пристигнаха от полицията. Довърши сега. Дори да съм този, за който ме подозираш, какво значение има дали ще ми — кажеш истината?

Рейчъл знаеше, че е длъжна да рискува. Надяваше се да е искрен и честен. Дори да не беше, можеше да спаси живота й.

— Моля се на Бога да мога да ти вярвам. Ако греша или ще изпадна в голямо затруднение, или ще се изясня с неприятелите на Филип. Това е една дълга и мъчителна история, така че трябва да се запасиш с търпение. Нека да седнем ей там — предложи тя и го поведе към една полянка под сенчестите дъбове, от чиито корони се спускаха брадати мъхове.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

Рейчъл се настани удобно и започна разказа си:

— Това не е кратка и простичка история. Ще ми бъде трудно да я разказвам, а и на теб няма да ти е лесно и приятно да я чуеш. Надявам се да проявиш разбиране, дори и да не можеш да ми простиш. Когато някой е поставен на тясно, както аз бях, той се страхува, отчаян е, не може да вярва на хората. Съвсем нормално е да си потаен и да се пазиш, когато животът и свободата ти са в опасност. Знам колко ужасно ще прозвучи това, което ще ти разкажа, но те моля да ме изслушаш внимателно и да се опиташ да не ме съдиш прибързано.

Дан кимна и се приготви да слуша.

— Трябва да започна от самото начало — от времето, когато ужасите на войната и загубата на татко промениха мама. Когато всичко се обърка, тя изведнъж започна ужасно да се страхува. Може би татко й беше давал сила и смелост и след тази трагедия, тя ги загуби. Майка ми е расла глезена и пазена — една изтънчена южняшка красавица с много привилегии и без никакви задължения. Сигурна съм, че й е било трудно да се нагърби с отговорността за плантацията и семейството. Всичко вървеше към провал. Тя не можеше да понесе бедността и унижението, които ни сполетяха. Смяташе, че има нужда от мъж, който да се грижи за нея. Южнячките са възпитани по този начин. Беше само на тридесет и седем години и беше много красива, когато Ърл Старджър, този опортюнист янки я убеди, че има пари и власт да закриля нея и децата й. Не мина много време и всичките й деца напуснаха дома. Тя ни обвини, че сме я накарали да страда и сме я предали след всички жертви, които била направила за своите „неблагодарни“ и „егоистични“ деца.

Дан долови болката и горчивината в думите й, но не каза нищо.

— Не беше така, но мама не можа да понесе истината. Виждала съм я само веднъж, откакто напуснах дома и това стана случайно. Държа се така, сякаш е абсолютно убедена, че аз съм била причината за ужасния скандал, с който честта на семейството е опозорена. Един ден няма да може да избяга повече от истината и аз направо я съжалявам, когато това стане. Причината да напусна родния си дом беше подлостта и злината на Ърл. Не можеше да държи далеч от мен мръсните си ръце. Единственият мъж, когото бих могла да убия, това е той — тя замълча, за да овладее гнева си. — Колкото повече растях и женствеността ми разцъфтяваше, толкова по-лошо и трудно ми беше с Ърл. Опитваше се да прикрива това, че ме опипва. Казваше, че това са игри, шеги, израз на обич, но не можеше да ме измами. Когато съберях достатъчно смелост и той ме ядосаше толкова силно, открито се съпротивлявах, но той се правеше на невинен и казваше, че съм имала порочно съзнание. След един инцидент дори ме предупреди, че нито един съдия или полицай в щата няма да изслуша безумните брътвежи на една отмъстителна южняшка кокетка срещу един предан и уважаван янки — втори баща. Сигурно си помисли, че съм се уплашила от него и заканите му, защото стана още по-нагъл.

Уилям Барлоу беше стар приятел на семейството и изкупуваше памука на плантацията. Беше истински джентълмен от Юга — мил и щедър. Бях на осемнадесет години. Уилям беше дошъл по работа в плантацията и изненада Ърл, който ме насилваше в един от навесите, където държахме памука. Уилям направо побесня. Той поначало не харесваше Ърл Старджър, но с това омразата и ненавистта му към него достигнаха върха си.

Рейчъл потръпна като си спомни онзи отвратителен ден.

— Уилям винаги е бил като чичо за мен и за останалите. Когато стана свидетел на развратните действия на Ърл и видя каква заплаха е той за мен, предложи ми да се омъжа за него, за да се спася от тази опасност. Не ме искаше за съпруга. Имаше физически недъг и не можеше да бъде истински съпруг на никоя жена. Каза, че когато срещна мъж, когото да заобичам и за когото да пожелая да се омъжа, ще мога да се разведа с него. През ноември седемдесет и втора година станах негова съпруга, но в действителност му бях като дъщеря. През следващия месец единственият му син стана жертва на злополука. Живеехме в голяма триетажна къща в града. Спалнята на момчето беше на последния етаж. Беше с балкон, от който момчето падна. Чух писък и аз бях тази, която го откри, след като падна. Повиках лекар, но беше твърде късно. Счупен врат. Лекарят каза, че е бил болен и вероятно от треската му се е виело свят. Сигурно е излязъл на балкона да се освежи и е паднал през перилата.

— Имаше ли някой друг в къщата? — попита Дан, за да й помогне да продължи разказа си.

— Не. Поне аз не знам да е имало. Уилям беше на работа, а Лулу Ма на пазар, така че с момчето бяхме сами. Когато Уилям умря два месеца по-късно, точно на моя рожден ден, властите решиха, че има нещо съмнително в това един здрав и богат мъж да умре след тримесечен семеен живот и да остави голямо наследство на жена си. Лекарят каза, че може да е получил сърдечен удар, но съдът не беше убеден в това. Не спяхме в обща спалня, така че го намерих чак на следващата сутрин след нощта, в която е починал — тя си припомни как Лулу Ма е била при болната си сестра от февруари до април, така че е била съвсем сама със съпруга си.

Рейчъл гледаше пред себе си и отново изживяваше ужасната гледка.

— Лицето му бе изкривено от непосилна болка. Лекарят заяви пред полицията, че не е усетил дъх на бадеми от устата на Уилям, което предполага, че не е бил отровен. Подозираха мен за смъртта му, но не успяха да намерят доказателства, за да предявят обвинение срещу мен за две убийства. Не мина много време и плъзнаха противните слухове, че съм Черната Вдовица. Повечето хора страняха от мен. Нямах понятие от бизнеса с памук. Тормозеха ме злите клюки. Лулу Ма остана при сестра си, докато тя оздравее, за да се грижи за нея и семейството й. Не бях я виждала, докато се върна в Савана в деня на смъртта на Уилям. Тази егоистична нейна сестра беше решила, че трябва да я задържи при себе си дотогава, докато й е необходима. Унищожавала е всичките ми писма до Лулу Ма, така че тя никога не разбра, че бях изпаднала в беда. Бях лишена от единствената си приятелка. Нямаше кой да ме успокои и посъветва. Останах съвсем сама. Когато се разрази Депресията през седемдесет и трета година, аз се изплаших, че ще загубя всичко, което Уилям бе спечелил с толкова труд. Ърл ме преследваше да се върна у дома, но аз знаех, че никога няма да го направя.

Рейчъл леко се раздвижи. Тогава видя, че Лулу Ма ги наблюдава през един прозорец. Знаеше, че икономката се безпокои за нея и без съмнение се чудеше какво става. Щеше да й обясни по-късно.

— Крейг Нюман се познаваше с Уилям от бизнеса. Занимаваше се с производство на платове. Много пъти го бях виждала. Беше двадесет и четиригодишен, възпитан, чаровен, би могло да се нарече, че дори е красив. Бях толкова уязвима и уплашена, че по най-глупавия начин позволих на Крейг да ме убеди да се омъжа за него два месеца по-късно. Не след дълго разбрах, че се е оженил за мен заради парите ми. Не е ли това истинска измама, но кой би й повярвал?

Дан не откъсваше очите си от нейните и забеляза, че през цялото време цветът им оставаше бистър, като мед. Ако предишните му наблюдения бяха верни, това означаваше, че досега е говорила само истината.

— Възникна сериозен проблем. Губернаторът Смит съобщи, че много от държавните бонове са фалшиви. Почти осем милиона долара бяха невалидни. Хората протестираха, но това не помогна. Повечето от инвестициите на Уилям бяха в държавни бонове, така че половината ми наследство от него изчезна. Крейг побесня от това. Когато умря, след като падна от стълбището, в завещанието си беше оставил всичко, включително и парите на Уилям, на брат си. Всичко беше законно. Бяхме женени само четири месеца, но те се оказаха достатъчен срок, за да разбера какъв коварен и злобен човек беше той. Не изпитвах никакво уважение и обич към него, когато умря. Разбира се, правосъдието прояви жив интерес към смъртта му и започнаха ново разследване срещу мен. Когато падна, бях в задния двор и работех в градината. Като се прибрах в къщата, намерих го мъртъв на площадката пред стълбището. Беше си счупил врата, също като сина на Уилям. В крайна сметка приеха това за нещастен случай, защото не намериха мотив аз да съм го блъснала. Още повече бил е пиян. Не им бях казала, че не знаех, че съм изключена от завещанието.

— Сама ли живееше с него? — наложи се отново да я попита Дан.

— През повечето време, да. Лулу Ма дойде да работи в къщи през май, но Крейг я уволни през юли без никакъв повод, от чиста злоба. Вършех цялата домакинска работа сама. Законът определи като странно обстоятелството, че в къщата не са били наети слуги, нито е имало хора, присъствали на събитието. Все едно съм била запланувала убийството му и съм взела всички мерки да няма свидетели. Сякаш не вярваха, че този, който е проявил ненавист, е бил Крейг. Лулу Ма каза пред съда, че говоря истината, така че не можаха да ме обвинят.

Рейчъл отмести очи от Дан, когато му обясни:

— Крейг Нюман беше лош човек, но не съм желала смъртта му. Лулу Ма добре знаеше в какво се превръща, когато се ядоса или разсърди. Беше ми дошла на гости в деня на смъртта му и видя в какво ужасно настроение беше изпаднал. Първото нещо, което сутринта направи, беше да се хване за бутилката. Това беше причината да отида да работя в градината. Исках да съм далече от него, докато се успокои. Когато изпаднеше в някой от отвратителните си пристъпи, започваше да буйства.

— Сигурно това, че си го мразела, не ти е помогнало? — попита Дан.

— Не. Беше трудно да разкрия чувствата си. Не посмях да разкажа в полицията за жестокостите му, за да не им дам повод да се усъмнят в мен — Рейчъл просто имаше нужда да сподели нещо важно. — Спах с Крейг само няколко пъти. Той е имал любовница и всички, с изключение на мен са знаели това. Никога не съм се любила с него, Дан. Не ми харесваше дори самата мисъл за това. Беше болезнено и грубо няколкото пъти, когато го направи. По-късно разбрах, че нарочно се е държал така, че всъщност не би трябвало да изпитвам болка и унижение.

Тя побърза да продължи разказа си, защото се срамуваше.

— Няма да навлизам в подробности, но нещата за мен станаха по-лоши от всякога. Клюките бяха злобни, шегите — жестоки. Дори в един вестник се появи някакъв разказ за Черна Вдовица, която се омъжва и след като получи това, което иска, убива. Ърл отново започна да ме преследва. Властите не ме изпускаха от поглед.

Тя му разказа за бременността си, за аборта и отвратителното отношение на брата на Крейг.

— Когато Пол разбра, че нося детето на брат му, за известно време ми осигури издръжка, но след като пометнах, стана по-лош и от Крейг. Пол ме обвини, че нарочно съм абортирала бебето и че съм нарочила него за следващата си жертва. Разправяше навсякъде такива лъжи, че хората ме намразиха повече от всякога.

Обясни на Дан как не можела да си намери работа и как Лулу Ма й помогнала. Каза му колко самотна, изплашена, унижена, отхвърлена от всички и в бедност живяла.

— Крейг транспортираше стоките си чрез компанията на Филип. Така се запознахме — продължи тя. — Станахме приятели. Филип забеляза ужасния начин, по който Крейг се отнасяше с мен и нарочно се преструваше, че му е приятел, за да бъде по-често около мен. Каза ти това по-късно. Но когато ми беше най-трудно — след смъртта на Крейг и аборта, той беше извън града. Когато се върна и разбра какво ми се е случило, беше направо вбесен. Взе ме на работа при себе си, а по-късно ми предложи брак. Не можех да се омъжа толкова скоро и да направя нова грешка. Знаех, че ще плъзнат слухове за мен и Филип. Той не заслужаваше да започнат да се отнасят и с него така, както с мен. Вече бях станала много предпазлива с мъжете. Не бях забравила всичките си нещастия. Но Филип беше толкова добър и убедителен, че аз се съгласих да се омъжа за него една година след смъртта на Крейг. Исках само да настъпи мир, спокойствие и почтеност в живота ми — тя си пое дълбоко дъх, за да се успокои и продължи:

— Обичах и уважавах Филип, но не бях влюбена в него. Почти във всяко отношение ми беше като брат. Бяхме истински мъж и жена само няколко пъти. Той знаеше отношението ми към любенето и защо е такова. Не настояваше по този въпрос. Надяваше се, че след време ще започна да го обичам и ще стана истинска негова съпруга. Аз се надявах на същото, но това никога не стана. Знаех какво ще последва, когато почина така внезапно. Правосъдието отново щеше да ме разпитва и то много, по-настойчиво и жестоко от всеки друг път. Знаех, че ще се усъмнят, че съм го отровила, както при смъртта на Уилям. Ако действително е умрял от холера, трябваше да го погреба, но най-бързия начин и да дезинфектирам всичко и навсякъде. Ако причината за смъртта му е друга, аз наистина не знам кой го е убил. Той направо намекна малко преди да умре, че ще обвинят мен за смъртта му.

Тези думи събудиха в Дан голяма тревога и той наостри вниманието си.

— Наистина всички тези смъртни случаи са странни — съгласи се Рейчъл. — Но аз нямам вина. Винаги, когато попадна в капан и искам да се измъкна, избирам неправилния път и се оказвам в още по-затруднено положение. Не искам повече никога да ме обвиняват в престъпление. Когато реша тези проблеми, искам да замина далеч от тук и да започна от начало. Знам, че Филип и Уилям ме обичаха, а Крейг искаше само да ме използва. Филип ми възвърна смелостта, силата, гордостта. Много се изплаших обаче, когато и той ме напусна толкова неочаквано и мистериозно.

Погледна към Дан.

— Може би нося нещастие на мъжете. Може да съм обречена никога да нямам съпруг или… Знам, че този път няма да бързам и да рискувам живота на някой друг мъж, за да докажа, че не съм обладана от зли сили. Може да звучи налудничаво, но разполагам поне с три причини, които ме убеждават в това. Ърл Старджър иска да си отмъсти, че го унижих пред Уилям и отхвърлих долните му предложения. Иска да се върна в къщи, за да ме накаже и да ме опипва отново. Има и една жена — Камелия Джоунс. Беше хвърлила око първо на Крейг, после и на Филип. Мрази ме, че предпочетоха мен пред нея. Тя е тази, която раздухва клюките. Как бих искала нея да беше предпочел Крейг. Истинско зло се криеше под момчешкото му очарование. Но това не са единствените хора, които са ми причинили страдание. Наричат ме Черната Вдовица зад гърба ми, но понякога и в лицето. И то същите хора, които бяха мили и любезни с мен, когато до мен бяха съпрузите ми.

Тя замълча и Дан се съгласи с нея:

— Дори и симпатичните хора трудно се въздържат да не любопитстват и клюкарстват. Трябва да приемеш, че… не е обичайно да загубиш трима млади и здрави съпрузи за толкова кратко време и, както е в твоя случай, при загадъчни обстоятелства. Не може това да не породи любопитство и подозрения, още повече, когато е замесена млада и красива жена, която получава в наследство много пари. Предвид предишните ти неприятности, Рейчъл, не е било много разумно да погребеш тайно Филип.

— Нямах друг избор — каза тя. — Клюките и новото разследване не са единствените причини да го направя. Филип се намираше в сериозно затруднение. Може би се е надявал, че ти ще му помогнеш като пристигнеш. Може би точно това е имал предвид, когато, останал без сили, каза: „Той ще дойде скоро. Той ще ми помогне.“ Затова тръгнах така спешно за Атина да се срещна с Хари.

Понеже Дан й бе поднесъл версията си за договора с оръжие, той не можеше да й признае, че Филип не е знаел, че е жив и че е тръгнал да му помогне. Следователно не е имал него предвид.

— Каза, че се е намирал в опасно и затруднено положение. Кой го е притеснявал? С какво?

— Не искаше да ме тревожи и не ми е казал. След посещението на Хари Филип се напи. Беше истински пиян и говореше несвързани, безумни неща — повтори това, което беше казала и на следователите. — Когато отидох да го видя, помислих, че още не е изтрезнял. На масичката до него имаше няколко празни бутилки. Започна да говори несвързано. Не беше на себе си. Не спомена никакви имена, освен това на Хари. Когато умря, изпаднах в паника и не знаех какво да правя. Трябваше да науча нещо за предупрежденията, които ми отправи, преди да са ме подложили на дълго разследване и дори да ме вкарат в затвора. Не можех да си позволя, докато ме разпитват, да пропусна да узная необходимите ми факти. Когато ти се появи, не знаех кой и какъв си, дали си приятел или враг. Докато не се убедих, че си ми приятел, не можех да ти кажа истината. Това, което ти казах за причината да замина за Огаста и Атина, беше измислица, с която исках да те заблудя. Трябваше да изложа пред теб логичен мотив за това, което правя. Освен това не виждах друг начин, по който да измъкна сведения от партньорите му. Не бих могла да взема каквото и да било решение, без да знам какво става. Не съм предполагала, че между нас ще се породят чувства. Това беше съвсем неочаквано за мен. Исках да ти се доверя, но знаех, че това би усложнило нещата.

— И за мен всичко стана неочаквано — каза Дан. — Продължавай.

— Филип беше изплашен, Дан. Много изплашен и разтревожен. Не беше на себе си през последните месеци — разказа му тя за несвързаните предсмъртни думи на съпруга си. — Каза, че ще ме убият, ако не изпълня някаква поръчка или не върна парите. Не знаех нищо за сделката и сега не знам къде са скрити парите. Претърсих навсякъде, но нищо не намерих — нито пари, нито някакви следи към истината. Ето защо не ти предложих да отседнеш у дома, когато пристигна. Трябваше да претърся къщата и постройките в двора. Направих същото в кантората в града, но и там нищо не намерих. Къде би могъл да скрие толкова много пари? Ако е получил този аванс, за който споменаха Джордж и Хари, значи става въпрос за близо петстотин хиляди долара. Защо не ми каза къде са, след като ме предупреди, че ако не ги върна на собственика, ще ме убият иди ще ме обвинят в кражба. Знам, че Хари е замесен по някакъв начин в тази загадка.

Дан се замисли от какво голямо значение са тези пари за Рейчъл. Ако ги имаше, тя можеше да се измъкне от този опасен капан и да напусне щата. Дали знаеше за писмата на Филип? Не се ли е досетила кой е той? Не допуска ли, че Филип може да му е казал къде са скрити парите? Вече не подозираше единствено Рейчъл. И все пак, не трябваше още да й се доверява и да й разкрива кой е и защо прави всичко това.

— Повтори ми какво е казал Филип, преди да умре. Дума по дума. Може би ключът към загадката се крие в тези думи.

Рейчъл ги повтори и запита:

— Означават ли нещо за теб? Разбираш ли сега защо нямах доверие на един непознат, който ми говори за оръжейна сделка?

— Разбирам. — Господ да му е на помощ, ако тя беше такава превъзходна актриса и всичко това бяха лъжи, за да го примами да й помогне. Все пак, не му приличаше на такава.

— С моето минало реших, че е по-добре да претърся къщата, за да се уверя, че няма оставени нарочно някакви улики срещу мен — сподели Рейчъл. — Страхувах се, че ако Хари или неизвестният клиент са причинили по някакъв начин смъртта на Филип, може нарочно да са оставили някакви следи, които да ме уличат, че съм извършила престъпление. Ако Филип и аз бъдем премахнати, тогава Хари и Джордж ще имат по-голяма печалба от тази загадъчна сделка. Може би някой е отровил Филип. При холера има същите симптоми както при отравяне. Може би някой си е дал сметка, че след като Филип умре и аз наследя дяловете му от компаниите, като жена може да се уплаша и да ги продам на безценица. Чу, че Джордж и Хари казаха, че Филип е искал да развали договора. Той ми каза същото на смъртното си легло. Нещо е наложило да иска това. Исках да узная нещо и затова посетих компаниите и подпитвах съдружниците му. Всеки се опитваше да разбере колко и каква част от истината знаят другите. Толкова е опасна тази загадка, Дан. Не знам какво да мисля и на кого да вярвам.

Тя въздъхна.

— Утре отново ще претърся кантората му в Савана. Ключовете на Филип са в мен и Милтън никога не работи в неделя. Ако имам късмет, което не ми се случва често, ще намеря името и адреса на клиента, за да ми се изясни поне малко тази сделка. Може миналия път да съм пропуснала да забележа нещо. Разбираш ли, Дан? Трябваше първо да изясня някои факти и едва след това да съобщя за смъртта му.

Дан кимна.

— Как мислиш, че са разбрали в полицията за смъртта на Филип? Не е ли странно, че те посетиха още днес, сякаш знаят всяка твоя стъпка?

— И аз се питам същото. Това ме плаши. Знам, че прислужниците са ми верни. Имам им доверие. Може би Ърл ме е следил, видял е като го погребвам и ме е издал. Може недоволният клиент на Филип да ме шпионира. Да е убил Филип и да е писал в полицията. Или за да обвинят мен. Или за да ме оправдаят и да получа наследството, за да мога да довърша поръчката им. Или може би Хари е знаел, че Филип е мъртъв, досетил се е какво съм направила и е изпратил анонимно съобщение, за да ми създаде неприятности и да не му заставам на пътя. Съжалявам, но допускам и възможността да съм се излъгала в теб и ти да си извършил това.

Последното изречение не го изненада.

— Не знаех, че е мъртъв, така че не съм имал възможност да известя властите — заяви той. — Повярвай на това, Рейчъл. Що се отнася до Хари, той беше искрено изненадан, когато те видя там и когато разбра, че Филип е заминал за дълго, но някаква тайна работа. Беше разтревожен и ядосан.

— Знам, но не знам защо. Колкото повече неща научавам, толкова по-заплетена става загадката за мен.

Дан смени за малко темата.

— Искам да ти задам един въпрос, Рейчъл. Каза, че не си обичала Филип. Нали така?

Тя се надяваше, че той й задава този въпрос заради чувствата, които изпитва към нея.

— Така е. Не както една съпруга трябваше да го обича. Затова можах… да направя това с теб. Не беше прелюбодеяние, Дан. Той беше мъртъв, аз бях вдовица. Съжалявам, че ти не знаеше, защото нямаше да се измъчваш, че предаваш приятеля си.

Дан не знаеше да се радва ли, да съжалява ли или да я подозира за това, че не бе обичала брат му. Трябваше да разголи цялата истина, независимо колко противна и мръсна беше тя. Искаше да й вярва, но още не можеше да се освободи от подозрението.

— Не се тревожи, Рейчъл — успокои я той. — Няма да позволя на никой да ти стори зло. Филип ми беше приятел. Той би очаквал от мен да помогна на неговата вдовица и да я защитя. Съжалявам, че закъснях, за да го спася, въпреки че си позволих да му отнема нещо много скъпо. Ще разкрием заедно тази тайна и ще накажем виновниците.

Рейчъл беше очарована от Дан и неговите думи. Копнееше за неговата помощ и любов.

— Сигурен ли си? Може да стане страшно и опасно? Може и двамата да променим мнението си за Филип, ако е бил замесен в нещо незаконно? Ако е било така, това е станало или по принуда или по собствен избор. Той ме предупреди да не търся помощ от правосъдието. И без това нямаше да го направя, защото никога не биха ми повярвали. Видя как се държаха с мен преди малко. Щяха да помислят, че съм се побъркала или че се опитвам да ги заблудя, излагайки пред, тях предположението си, че Филип е убит от някой неприятел. И ако им споменех за тази мистериозна, а може би и незаконна сделка, щяха да си помислят, че и аз съм замесена в това престъпление, или че мотивът ми да убия поредния си съпруг, са били парите.

— Мисля, че си направила всичко по най-добрия и единствено възможен начин.

— Благодаря ти, Дан. Имах желание да ти разкажа повече за тези инциденти по време на пътуването.

След малко тя каза:

— Нали разбираш защо не можех да ти кажа всичко тогава? Още не знам дали двете бележки са дело на един и същи човек. Ужасявам се, като си помисля, че някой знае как да имитира почерка ми. Може да го използва и да напише някаква бележка, която да използват срещу мене.

— Или да изопачат самопризнанията ти — позволи си да каже Дан. — Стреляли са, но теб и са те заплашвали. Ако те бяха убили и оставили бележка с твоя почерк, всеки щеше да си помисли, че е самоубийство от угризения на съвестта.

— Дори недей да споменаваш нещо толкова ужасно — каза Рейчъл и неочаквано смени темата. — Нещо друго — когато бяхме в оръжейния завод в Атина, забелязах нещо, което съм сигурна, че е незаконно. Недоумявам как е възможно Филип да не е знаел за това — обясни му за патентите на оръжията, които видя да произвеждат в завода и защо не бе попитала нищо Хари по този повод. — Това не е всичко. Полицаите се заинтересуваха от присъствието ти тук и от това, че ме подкрепи. Не искам това, че ми помагаш, да заплашва живота ти. Може да си помислят, че си мой съучастник в убийството на Филип, за да бъдем след това заедно.

— Трябва да внимаваме как се държим един с друг пред хората. Ако изглеждаме интимни толкова скоро след смъртта му, това няма да е добре за никого от нас. Дръж винаги пистолета в себе си и бъди много внимателна. Залоствай вратите и прозорците и следи да не се навъртат наоколо непознати. Ако някой е убил Филип и някъде тук има скрити толкова много пари, може би се намираш в опасност.

— Но аз проверих цялата къща и постройките в двора.

— Може би са скрити в горичката, Рейчъл. Или под някое от тези дървета. Може никога да не се открият.

— Но те ще ги търсят от мен! Никой няма да повярва, че не са в мен.

— За сега, любима, всичко, което можем да направим, е утре да претърсим кантората. След това остава да чакаме да се появи мистериозният клиент и да си потърси поръчката.

— Но не намерих нищо в бюрото и сейфа на Филип — отчаяно каза тя. — Бюрото на Милтън беше заключено.

— Не се тревожи. Аз съм специалист по отварянето на всякакви ключалки — по-добре беше сега да признае за това свое умение, отколкото по-късно тя сама да го забележи и отново да започне да го подозира. — По този начин, се вмъкнах в кантората миналия път, когато беше там. Исках да те видя. Знаех, че ако почукам, няма да ми отвориш.

— Значи не съм забравила да заключа вратата? — тя го погледна притеснена.

— Не. Тогава мислех за теб две вечери, цялата събота и неделя сутринта. Когато те видях да влизаш в кантората, изпитах нужда да те видя на всяка цена.

— Дошъл си в града, за да сключиш сделка със скъп твой приятел от детството. Чуваш ужасните слухове за съпругата му. Разбираш, че ненадейно е заминал и то след уговорка да те чака. Аз те каня да ме придружиш по време на пътуването. Просто си решил, че трябва по-отблизо да ме опознаеш, нали?

— Казах си, че просто искам да се запозная със съпругата на моя добър стар приятел. Една жена, която излъчва тайнственост. А кое ме е подтикнало да искам това, разбрах по-късно — бях очарован от теб. Не съм предполагал, че ще изпитам такива чувства към теб, нито че двамата ще се любим така всеотдайно. Ако трябва да виниш някого, обвинявай себе си, че си неотразима.

Рейчъл му върна предизвикателната усмивка.

— Това е подло. Толкова ме изплаши този ден, когато влезе в кантората, докато аз ровех из книжата и претърсвах сейфа.

— Разбирам защо. Извинявай, любима.

Сините му очи я гледаха нежно и я зовяха. Сърцето й лудо заби.

— Нали разбираш защо ти казах, че след това, което ще ти разкажа, може и да промениш чувствата си към мен. Промени ли се нещо, Дан? Мразиш ли ме? Не ми ли вярваш вече?

— Не, Рейчъл. Когато трябва да избереш своя четвърти, последен съпруг, ще ми се закълнеш във вечна любов, нали?

Тя застина от изненада. Той… й предлагаше да се оженят. Как можеше един безгрижен авантюрист и ерген, заклет моряк при това да я обикне толкова бързо? Неговият стар верен приятел беше починал съвсем скоро, нея я подозираха като предполагаемата убийца на Филип, а Дан я ухажваше и й предлагаше брак на няколко стъпки от гроба на скъпия си приятел! Даниел Слейд не й бе направил впечатление на импулсивен човек. Може би това беше само начин да й покаже, че чувствата му са сериозни, но той да не очаква днес или някой друг път да получи положителен отговор. Сърцето й тръпнеше от очакване. Тялото й пламна. Тя каза развълнувано и с тревога в гласа:

— А ако нося нещастие, Дан? Няма да го понеса, ако умреш. Няма да мога да кажа „да“, докато не се убедя, че не съм прокълната от съдбата.

— Дай ми време и аз ще докажа, че не си нито убийца, нито си прокълната — каза той почти като заповед. — Залагам живота си, че ще направя това.

— Точно това правиш, имайки предвид моето минало. Не си навличай това, Дан. Толкова много неща предстоят да се изяснят. Трябва да се пазим от злонамерени приказки.

— Докато знам, че ме обичаш и желаеш и някой ден ще приемеш моето предложение, аз ще те чакам и ще ти помагам да разрешим загадката.

Тя изведнъж се почувства радостна и облекчена. Молеше се това да е истина.

— Желая те, капитан Даниел Слейд. Когато опасността отмине, ще бъдем любовници, докато се убедим, че искаме да бъдем заедно завинаги.

Дан се изправи на крака. Осъзна, че в тревожното и несигурно положение, в което се намираше, тя не можеше да мисли за любов.

— Време е да тръгвам. Ако остана още малко, ще ми се замае главата и ще те грабна в прегръдките си още тук и сега. Недей да забравяш, любима, че сигурно те наблюдават непрекъснато. Не предприемай рисковани и необмислени действия. Утре в десет ще те чакам пред вратата на кантората.

— Как бих искала да не трябва да си тръгваш — разчувства се тя. — Но е по-добре и за двама ни. Довиждане, Дан, до сутринта.

— Обичам те, мила. Пази се, докато ме няма — отиде при коня, яхна го и препусна към града, където го очакваше Люк.

Когато Рейчъл влезе в къщата, Лулу Ма веднага пристигна при нея, за да се увери, че всичко е наред.

— Мислех да ви донеса нещо да се освежите, но ми се стори, че не искате да ви безпокоят по време на разговора.

Рейчъл беше забелязала на няколко пъти икономката да наднича през един от прозорците. Усмихна се и каза:

— Добре съм. Нищо не могат да ми направят, защото не съм виновна. Но съм жадна и гладна. Господи, така се радвам, че вече свърши. Направо се ужасявах как ще им съобщя новината в понеделник.

— Той защо остана толкова дълго, мис Рейчъл? — попита икономката. — Кой е този мъж? Защо се нае да излъже, за да ви подкрепи?

— Той е стар приятел на Филип. Дошъл е да сключи сделка с него. Дойде с мен до Огаста и Атина, за да направи поръчки в двете компании. Нещата изглеждаха отчайващо зле за мен и той реши като последна услуга на Филип да ми помогне. Не ти казах, че ще ме придружи, защото не исках да се тревожиш. Знам, че щеше да се притесняваш, ако знаеше, че в това опасно положение пътувам заедно с един красив мъж.

Жената се навъси и я сгълча:

— Това не е във вашия стил, мис Рейчъл. Да лъжете Лулу Ма.

— Не съм те излъгала, скъпа приятелко — поправи я Рейчъл. — Просто не ти казах.

Лулу Ма се намръщи още повече и тонът й стана доста сериозен.

— От години тайните ви носят само неприятности. Какво ще стане, ако разберат, че е излъгал?

— Няма откъде да разберат, освен ако ти или Бърк не им кажете. Имам му доверие.

— Вие не познавате този човек! Той може да ви мами, за да изкопчи нещо от вас.

Рейчъл се смая от необичайното поведение на икономката.

— Ние сме приятели, Лулу Ма. Той ще ми помогне да се справя с някои проблеми в компаниите. Ще внимавам как се държа с него. Обещавам ти.

— Има ли за какво да внимавате?

За първи път Рейчъл се подразни от тона и свойското държане на жената. Въпреки това се постара да запази спокойствие и любезен тон, тъй като допускаше, че причината за това е, че Лулу Ма е объркана и се тревожи.

— Разбира се, от полицията може би известно време ще ме следят какво правя. Не искам неправилно да изтълкуват приятелството ни и да създадат неприятности на Дан. Искам да те попитам нещо. Виждала ли си някой да се навърта наоколо, докато ме нямаше? Не мога да си обясня как са научили в полицията за Филип?

— Не съм виждала никого. Знаете, че нито Лулу Ма, нито Бърк са казали нещо. Доста странни неща стават, ако питате мен.

— Съгласна съм, но нека не се тревожим излишно. След като вече смъртта на Филип не е тайна, мога да се заема с проблемите в компаниите.

— Тук ли ще останете?

— Още не съм решила. Не ми е останало време да мисля толкова занапред. Ще ти кажа, когато реша. Обещавам.

Рейчъл не можеше да сподели с икономката си за своята любов към морския капитан и за надеждите си да се омъжи някой ден за него.

— Каквото и да стане, Лулу Ма, аз ще се погрижа за теб така, както ти винаги си се грижила за мен. Никога повече няма да бъдеш бедна. Дори и да ме изпратят в затвора, първо ще се погрижа ти да си осигурена.

— Обичам ви, мис Рейчъл, като мое дете.

— Знам, Лулу Ма, и съм благодарна, че те имам.

— Когато казах, че не съм видяла никого, докато ви нямаше, нямах предвид, че нищо не се е случило. Не искам да ви плаша, но някой е претърсил къщата, докато аз бях на църква в неделя. Нищо не е откраднато, дори парите за пазаруване не бяха пипнати. Не е ли доста странно това?

— Слава Богу, че злодеят не е оставил нещо, с което да инсценира, че съм виновна! Трябва да си отваряме очите на четири да не направят още някоя поразия.

След като жената тръгна за кухнята, Рейчъл се прибра в стаята си. Разопакова картината, която беше купила от Атина. Свали тази, която висеше над леглото и постави новата на нейно място. Отстъпи крачка назад, полюбува й се и се опита да си представи Дан в тази обстановка. Той притежаваше всичко, което тя би искала от един мъж, от един съпруг. Не беше инат. Настояваше само, когато е необходимо. Проявяваше разбиране и умееше да прощава. Не мислеше постоянно за накърнената си мъжка чест. Беше грижовен, нежен и внимателен. И в същото време беше силен й уверен в себе си. Любовта, помисли тя, е славно нещо. Да се любиш с този, когото обичаш, е несравнимо щастие и блаженство. Каквото и да стане, няма да позволи на никой и по никакъв начин да направи нещо лошо на Дан заради нея. Дори нямаше да позволи това и на лошата съдба, от която може би беше прокълната.

Рейчъл отиде да види кой чука на главния вход. Лулу Ма вече се бе оттеглила в нейната стая за през нощта. От външната страна на вратата, върху рамката, се виждаше някаква бележка, прободена със забит в нея нож.

Освободи листа и прочете какво пише. Отправи поглед в тъмнината, но нито видя, нито чу нещо, което да й подскаже, че злодеят е още наблизо. Заключи вратата успокоена, че този път бе намерила само една заплашителна бележка.

Веднага щом заключиха зад себе си вратата на кантората, Дан притегли Рейчъл в прегръдките си и я целуна. Първата целувка беше бавна и сладостна. След нея последваха бързи горещи целувки. Устата му търсеше жадно ту нейната уста, ту обсипваше с целувки цялото й лице и пъргавите й нетърпеливи устни.

Рейчъл отговори на пламенните му целувки и се сгуши в прегръдката му. Отново пламъците на желанието затанцуваха по цялото й тяло и я пронизаха горещи тръпки. Толкова силно копнееше да го има, че се изкушаваше да се свлече безсрамно на пода и да се люби диво и сладостно с него.

Дан трябваше да се пребори със същото изкушение и да овладее чувствата, които тя разпали в него. Целувайки устните й, промълви:

— О, Господи, колко силно те желая, Рейчъл Маккандлис. Направо си ме омагьосала!

Тя се притисна в него и отговори:

— И аз те желая, Дан. Цялата тръпна от копнеж отново да те имам. Докато не се бях любила с теб, не знаех какво съм пропускала в живота. Сега мисля и мечтая за теб почти непрекъснато. Винаги ли ще бъде толкова неудържимо желанието ни?

— Да. Вярвам, че ще бъде така. Бих искал да те любя и сега, но е опасно, въпреки че Люк пази отвън.

Рейчъл вдигна поглед към искрящите му очи.

— Така ли?

— Помолих го да провери дали не са ни проследили. Ако някой наближи, той ще ни сигнализира с изсвирване. Ако ни заварят страстно прегърнати, няма да повярват на това, което после ще им кажем. Много е трудно, мила, но днес трябва да задържим поривите на желанието. Съвсем скоро ще можем да се любим винаги, когато пожелаем.

— Господи, това звучи прекрасно. Копнея за теб, Даниел Слейд.

— Както и аз за теб, моя сладка сирено — пошегува се той.

— Сърцето ми е така изпълнено с желание, че се страхувам да не се пръсне. Чувствам се като диво животно, което иска да ти разкъса дрехите и да те погълне целия. Не можеш да ме виниш, че съм развратна. Ти си виновен да съм такава.

— Не знаеш колко щастлив и горд се чувствам, че съм първия мъж, който е разпалил страстта в теб.

— Не се ли дразниш, че е имало други двама преди теб, единият от които е най-добрият ти приятел? — не се въздържа да попита тя.

— Бих искал наистина да съм първият и единственият. Но ако трябва да бъдем точни, това е точно така. На никой мъж, освен на мен не си отговаряла с такава страст.

— Ти си първият и ще останеш единственият мъж, на когото се отдавам.

— Това означава ли, че ще ми дадеш онова специално обещание, за което те помолих?

Обсипа с игриви целувки брадичката му, за да прикрие този път реакцията си към намека му за брак. Беше очаквала известно време да не повдига този вълнуващ въпрос. Отговори така, сякаш не го беше разбрала.

— Да. Ще се възнеса с теб в рая на твоите обятия, винаги когато ме пожелаеш. Но не искай от мен да стана твоя любовница, преди да сме разрешили загадката.

— Какво ще стане, ако не успеем да я разрешим или нещата станат толкова опасни, че да нямаш друг избор, освен да зарежеш всичко тук и да заминеш с обикновения морски капитан? Аз имам пари, любима, но не богатство, на което ти си свикнала. Освен моя кораб, нямам друг дом. Честно казано, нямам какво друго да ти предложа, освен себе си.

Тя го прегърна. Знаеше, че има нужда от подкрепа и му се закле, че това е всичко, което иска и от което се нуждае.

— Единственият път, когато се притеснявах за пари — обясни му тя, — беше, когато бях на прага на бедността и хората ми пречеха да си изкарвам прехраната с честен труд. Ако открия скритите пари, ще ги върна на собственика им и така ще сложа край на загадката. Клиентът може сам да завърши сделката с Джордж и Хари и да не ме занимават повече с това. Бях съпруга на Филип и съм негова единствена наследница. Правилно ли е да се откажа от всичко, което той е имал и е спечелил с труда си, след като нямам вина за нищо?

— Ако трябва да загубиш всичко, за да имаш само мен, Рейчъл, готова ли си да го направиш?

— Да не би да ме молиш да зарежа всичко и да избягам с теб? Дори това да означава за другите, че съм виновна за смъртта на Филип и съм откраднала парите? Дори това да разкрие нещо, което би опетнило името на Филип и аз да не бъда тук, за да го защитя? Просто да оставя Джордж, Милтън и този нещастник Хари да си присвоят дяловете на Филип? Това ли трябва да направя, за да докажа, че те обичам? Искаш, за да докажа, че богатството няма значение за мен, да го захвърля? Всъщност, имах намерение да оставя, плантацията по равно на Лулу Ма и Бърк, заради тяхната преданост и нашето приятелство.

Дан реши, че тя го изпитва дали не иска да се ожени за нея само заради богатството й, както Крейг Нюман.

— Вече обещала ли си им?

— За да ми помогнат да скрия престъплението си? Това ли имаш предвид?

— Как можеш да ми задаваш такъв въпрос?

— Така, както и ти ми задаваш подобни странни и обидни въпроси. Понякога сякаш се познаваме толкова добре, а друг път — сякаш сме съвсем непознати.

— Друго имах предвид. Ако тази сделка се окаже опасна, незаконна и не успеем да разкрием тайната около нея и ти си навлечеш само неприятности, докато се опитваш да намериш истината, готова ли си да избягаш с мен, за да не влезеш в затвора и за да бъдем заедно? Готова ли си да рискуваш това, което би могла да спечелиш, ако се бориш за него?

— Ако нещата се развият толкова зле и опасността стане по-голяма, да, ще дойда. Но ти трябва да разбереш моето положение. От дълго време живея в мъгла от съмнения, подозрения и клюки. Искам името ми да бъде отново чисто, да си възвърна честта и гордостта. Искам хората да разберат, че са грешили, когато са били несправедливи и жестоки с мен. Няма значение дали след това ще се върна някога отново тук. Ако не направя това, болката ще остане в мен. Просто не искам хората да продължат да си мислят, че са били прави да се отнасят така с мен. Не ме е грижа какво говорят за Крейг Нюман, но не искам да обиждат Уилям и Филип и да ги наричат глупаци, защото са се оженили за една престъпница като мен. Те бяха добри, Дан. Не искам да омърся паметта им.

Той се усмихна и я прегърна.

— Ти си чудесна жена. Дори не знаеш колко си силна и смела. Ще се справиш с всичко и аз винаги ще бъда до теб. Крайно време е истината за това, каква си ти, да излезе наяве. Обещавам да ти помогна, и всички ще я узнаят. Признавам, за миг едва не полудях. Винаги, когато си помисля, че нещо може да те отнеме от мен, обхваща ме ужас и страх.

— Теб?

— Защо не? Никога досега не съм изпадал в такова положение. Уча се от собствения си опит, точно като теб. Сега, когато намерих жената, която винаги съм искал да имам, не бих рискувал за нищо на света да я загубя.

Тя помилва гладко избръснатата му буза.

— Вече си спечелил сърцето, душата и тялото ми. Какво още искаш?

— Да си до мен всеки миг. Когато съм буден и когато спя.

— Няма ли да ти омръзне да бъда като верига около врата ти?

— Никога, любима моя. Още сега, тук, ще ти подаря нещо — вдигна лявата й ръка и посегна към безименния й пръст. Погледът му се спря на златната халка, която брат му й бе подарил. Действителността — смъртта на Филип и причината да започне тази любовна връзка — изплува и обсеби съзнанието му.

Рейчъл забеляза как усмивката помръква върху лицето на любимия мъж.

— Да я сваля ли или да изчакам известно време? Вдовица съм и сигурно всички вече знаят това.

Дан гледаше пръстена и си представяше как брат му го поставя на ръката й, изпълнен с любов и доверие към нея. Дали Филип не е мъртъв, защото се е опитвал да спечели повече пари, които да харчи щедро за тази красавица? Филип никога не е бил авантюрист, никога не е бил безразсъден смелчага. Брат му винаги се страхуваше от последствията от грешките и от унижението да признае, че е сгрешил. Не беше в стила на Филип да нарушава закона и да краде от клиентите си. Какво го бе променило? Или кой го бе променил? Рейчъл?

— Дан? Какво има? — попита тя загрижено и с тревога.

— Извинявай, Рейчъл. Мислех за Филип. Всичко стана толкова бързо. Мислех за теб, за нас. Смути ме мисълта, че е мъртъв, че завинаги го няма.

Ако на Рейчъл й бяха останали някакви съмнения относно Дан и неговите твърдения, те изчезнаха в мига, в който тя видя мъката и болката в тъжните му очи.

— Прав си, Дан. Мисля, че нарочно избягваме да говорим за смъртта му, за да не страдаме непрекъснато за него. Не можем да го върнем. Това, че чувствата ни са взаимни, не е предателство спрямо него. Всичко, което можем да направим за Филип, който беше добър приятел и на двама ни, е да опазим неопетнено името му. Ако има престъпление и той е допуснал някаква глупава безумна грешка, надявам се, че ще успеем да разрешим всичко, без да вдигаме шум и да петним паметта му. Обичах го и ми е мъчно за него.

Погледът на Дан потъна в очите й.

— Знам, че си го обичала, Рейчъл. Мисля, че ми е трудно да повярвам, че е умрял, защото дълго време не се бяхме срещали и не съм го видял мъртъв. Може би продължавам да се заблуждавам, че измислицата ти за пътуването му на север е вярна и очаквам, че ще се върне всеки момент. Тази халка ме върна към действителността.

Рейчъл разбра какво имаше предвид. Не му каза нищо, докато той мислеше за своята болка и загуба и се опитваше да прикрие чувството си за вина.

Не след дълго Дан се усмихна весело и предложи:

— Да се хващаме за работа, преди да е свършила службата и Милтън да е решил да мине насам. Ако действително са замесени в нещо с Хари, може би е нащрек.

— Преди да започнем, искам да ти покажа предупреждението, което получих снощи — Рейчъл извади бележката от чантичката си и му я прочете. — Пише: „Не играйте двойна игра с мен, сеньор Маккандлис, ако искате жена ви да остане жива. Ако мислите, че ще можете да я защитите от нас, попитайте я колко пъти сме я заплашвали и сме имали възможност да удържим на думата си и да я убием. Няма място, където можете да я скриете от нас, за да не я намерим и убием. Направете това, което се уговорихме и тя ще е в безопасност.“ Беше забодено на вратата с това — и тя му подаде ножа.

Дан разгледа оръжието.

— Такъв нож може да си купи всеки и отвсякъде. Не може да ни насочи, към някого. Не чу ли нещо, не видя ли нещо, когато взе бележката?

— Не, слава Богу. Но това говори за нещо важно: клиентът не знае, че Филип е мъртъв, следователно не може да го е убил той.

— Не позволявай това да те заблуди, Рейчъл, Това съобщение може да е изпратено до теб, а да е било адресирано до Филип нарочно, за да си помислиш точно това. Изпращат го в много подходящо време. Като че ли искат да предупредят наследника на Филип, преди да бъде обявена неговата смърт… Нека да обсъдим това по-късно. Трябва да си свършим работата тук преди края на службата и преди Болдуин да е излязъл на улицата.

Дан отключи бюрото на съдружника на Милтън, без да повреди ключалката. Рейчъл извади един регистър, разтвори го и започна да разглежда внимателно страниците му.

— Погледни тук, Дан — извика тя развълнувано. — Регистриран е товарен кораб за четиринадесети май, който трябва да отплава за Хаити. Това не е ли близо до Куба?

— На около четиридесет и осем мили. Ако застанеш на някой хълм, можеш да видиш острова отсреща с бинокъл. Кого познаваш там?

— Никого. Поне не знам да познавам някого там. Тези две двойки инициали не означават нищо за мен. К. Т. и Дж. К. — каза тя. — Това е почеркът на Милтън. Значи не е в пълно неведение, както твърди.

Разсъждаваше на глас, за да раздвижи проницателната мисъл на Дан.

— Хари каза, че Милтън твърдял, че не знае кой е клиентът. Може да е направил това от лоялност към Филип, ако той го е помолил да пази това в тайна. Чудя се дали са казали на Милтън, че Филип е мъртъв. От полицията казаха, че са търсили лекар, който евентуално е бил повикан да прегледа Филип. Значи са разпитвали други хора, преди да дойдат при мен. Трябва да знаят, че съм казала на Милтън, че Филип е заминал по работа на север. Може би дори знаят, че съм излъгала и другите му двама партньори. Сигурно не са ми казали, за да ме хванат натясно. Обзалагам се, че ги изненадах, като им казах истината. Не могат да докажат, че ти си излъгал, за да ми помогнеш. Притиснати са от трима свидетели в моя защита. Как бих искала да знам кой от тримата съдружници лъже. Тъй като са записани само инициалите, може би действително Филип единствен е знаел подробностите по тази сделка. Чудя се дали Милтън ще ми каже каквото знае, ако го попитам. След като Филип вече е мъртъв, аз съм фактически неговият съдружник, така че защо да крие нещо от мен? Ако Милтън е замесен в този безумен заговор, сигурно няма да ми каже нищо, за да няма проблеми.

Дан я слушаше внимателно.

— Кажи ми пак какво ти каза Филип за Куба?

— Не разбрах за какво ставаше дума.

— Тогава повтори всяка дума, която си чула, Рейчъл.

Изпълни молбата му, доколкото си спомняше.

— Твоят живот, всичко в опасност… Врагове, ще те намерят навсякъде… Няма да се спрат пред нищо… да получат това, което искат… пушки и патрони… продай, всичко, за да ги платиш… единственият начин да останеш жива… имат страхотна нужда от пушки… Война… Свобода… Ще дойде скоро и ще ми помогне… Не играй двойна игра с Хари… Трябва да изпълни поръчката… Всички тези предупреждения дойдоха… Опитаха да прекратят сделката… Убиват ме… намери скритите пари… Ще те обвинят… Не можеш да отидеш в полицията… Иди го намери в Куба… Той ще помогне… Той ще ги спре… Не губи надежда… Съжалявам, че те забърках в тази каша…

Дан се намръщи, опитвайки се да открие някакъв смисъл и факти в тези думи. Може би Филип беше има предвид него като първия човек, който ще помогне! За щастие брат му не го бе назовал по име в своя делириум. Или беше? Не, той не смяташе, че тя знае, че е брат на Филип.

— Разбирам защо тези думи са те притеснили, Рейчъл. Съдържат категорично предупреждение. Бих постъпил точно като теб, ако бях на твое място. Звучи така, като че ли Филип им е взел аванса и го е скрил. Това съвпада с намеците на двамата съдружници. Бих искал да знам кого в Куба е имал предвид. Не се сещам да има приятели или делови познати там. Ако някой нечестен и алчен приятел го е въвлякъл в тази сделка, нямаше да има подозрения. Станало е нещо, за да си промени мнението. Докато не разберем точния адрес, няма смисъл да умуваме. Хаити е голям остров, много хора живеят там. Не можем да тръгнем по улиците и да разпитваме кой е поръчал пушки и патрони за въстание.

— Какво имаш предвид?

— Кубинските бунтовници се борят за независимост срещу Испания от шестдесет и осма година — обясни й Дан. — Една оръжейна поръчка с такива размери и на такава цена може да бъде предназначена само за освободителна война. На това ме навеждат думите на Филип. Позицията на Америка е неутрална, въпреки че им симпатизираме. Едва не се намесихме в конфликта преди две години, когато Испания задържа „Виргиниус“ и екзекутира петдесет и трима моряка. Корабът превозваше пушки, беше кубинска собственост, но няколко души от екипажа бяха американци и корабът плаваше под американски флаг. Неприятностите бяха избягнати, когато крал Алфонсо XII изплати компенсации на пострадалите семейства — ако въобще човешкият живот може да се оцени с пари. От това, което съм чувал, там се извършват жестоки зверства и Америка не одобрява действията на Испания. А същите проблеми има и на други места — Пуерто Рико, Гуам, Филипините. От там минават важни морски пътища, които трябва да се охраняват. Лидерите на бунтовниците са Антонио Макео и Карлос Мануел де Геспеде. Виждаш, че инициалите им не съвпадат с тези от регистъра.

Рейчъл се обезпокои.

— Щом са заловили един кораб с оръжие и са избили екипажа, това означава, че тази търговия е нещо страшно и опасно. Щом правителството е неутрално, а ние доставяме оръжие, можем да имаме проблеми с властите. Аз не желая тези проблеми. Рисковано е да се продава, оръжие на бунтовниците. Сигурно сделката е незаконна.

— Но носи добри печалби. Много добри печалби, Рейчъл. Филип имаше ли нужда от пари?

— Не ми е казвал, че има. Освен ако не е загубил крупни суми от хазартните игри. Новината, че бил страстен комарджия, беше истински шок за мен, ако това въобще е вярно. И двамата мъже може би имат причина да лъжат.

На Дан му харесваше начина, по който Рейчъл се съмняваше в другите, а не във Филип и винаги, когато можеше, го защитаваше. Той каза:

— Надявам се, че не са прави.

— Сега, след като вече смъртта на съпруга ми е известена, мога да проверя завещанието му, банковата сметка и всички книжа. Утре ще се заема с това. Ще разговарям и с Милтън. Сигурна съм, че няма да ме хареса за партньор или поне да има съвместен бизнес с жена. Същото важи и за Хари и Джордж. Кажи ми, Дан, откъде знаеш толкова много за Куба?

Той се засмя и закачливо я упрекна:

— Отново започвате да ме подозирате, госпожо. Засрамете се. Аз съм морски капитан и пренасям товари по целия свят. Ако не знам къде са горещите точки, мога да загина аз, екипажът ми и да допусна корабът ми да потъне или да го конфискуват.

— Разбирам. И ти се засрами, защото мислиш, че нищо не разбирам — упрекна го тя. — Казах ти за инцидентите, които Филип сметна за предупреждения. От Хари разбрахме кога е отменил сделката. Времето съвпада и действително това може да са били предупреждения. Бяха жестоки престъпления и искам да науча истината за тях. Мислиш ли, че Филип е имал предвид, че го убива чувството му за вина или болестта?

— Или едно от двете, или двете, или никое от тях. Може би го е казал, замаян от треската.

— Но не е умрял от холера.

— Никога не съм виждал болен от холера. Как протича болестта?

Не й се искаше да му разказва как е умрял приятелят му.

— Повръщане, диария, болезнени спазми, бързо обезводняване на организма, студена и изсушена кожа, изпито лице, слаб пулс и неутолима жажда. Заразна е, много е болезнена и смъртта настъпва бързо. Обикновено се предава чрез заразена вода или храна. Затова Бърк мисли, че Филип се е заразил като е пил мръсна вода от реката. Сигурна съм, че не е така, защото никой друг не се е разболял.

— По какво прилича на отравяне?

— Симптомите са същите както при отравяне с арсеник.

— Какво имаше предвид като спомена мирис на бадеми, когато говори за смъртта на Уилям?

— Отравянето със стрихнин прилича на смърт при сърдечен удар, ако е било използвано точното количество. Жертвата понякога се хваща за гърдите и прави гримаса на агония, която застива върху лицето, ако смъртта настъпи бързо.

Дан с усилие се откъсна от мислите за последните дни на брат му, за неговата агония и самота. Сърцето му биеше силно от страх и ужас, докато слушаше разкритията на Рейчъл и виждаше дълбоките й познания в тази област. Дали това беше случайна грешка? Разбира се, че не.

— Говорим за смърт, но ми е интересно. Откъде си научила всичко това?

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Рейчъл се питаше дали Дан само се опитва да изглежда спокоен, докато всъщност е напрегнат. Във всеки случай по-добре беше да бъде откровена с него.

— Някои неща знам още от плантацията. Там използваха отрови, за да унищожават гризачите и плевелите. Други неща съм научила от Крейг. Например за химикалите, използвани в текстилната промишленост. И най-после, нещичко съм понаучила и от лекарите, по време на разследванията. Да не би това, че знам толкова много по този въпрос, те тревожи?

— Не говори глупости — смъмри я Дан. — Каза, че Филип може би е бил отровен. Искам да разбера как си стигнала до този извод. Очевидно Крейг не е мислил, че си способна да извършиш убийство, щом ти е разкрил такива неща. Имала ли си други ухажори, освен съпрузите си?

Думите му я изненадаха.

— Странен въпрос.

— От ревнив ухажор — подразни я той. — Да не би да има някой друг, който да започне да си съперничи с мен сега, когато отново си свободна?

— Не. Единствените мъже, които са правели опити да се доближат до мен, идваха с неприлични предложения. Желанието им беше да легна с тях, но никой не искаше да рискува да стане поредната ми жертва. Повечето се плашеха, че мога да им направя някаква магия.

— Значи, страхували са се да не би Морската вещица да вземе душите им — пошегува се Дан.

— Нима можеш още да си сигурен в мен, Дан? Чул си слуховете, които се носят, пък и сам видя какво мисли правосъдието за мен. Знаеш, че погребах тайно Филип и не знаещ нищо повече от моите думи за причините да го сторя. Възможно е да съм лъгала през цялото време. Как можеш да ми вярваш?

— Така, както и ти ми вярваш, Рейчъл — сляпа вяра и чувства.

Трябваше ли да му признае, че ако зависеше от сърцето й, щеше да го приеме напълно и безрезервно, но разумът й я предупреждаваше да не избързва и да не се разкрива напълно. Искаше й се да следва сърцето си, но горчивият й опит с мъжете я учеше да се вслушва в разума си.

— Струва ми се, че бързината, с която така неочаквано се сближихме, ме смущава. Притеснявам се да не направя поредната грешка по отношение на мъжете. Искам да бъда сигурна, че се нуждая точно от теб, а не просто от някой мъж, който да се грижи за мен, когато съм толкова изплашена и беззащитна.

— След всичко, което си преживяла, не мога да те упреквам за недоверието ти към мъжете въобще. Истинската вяра и любов ще дойдат тогава, Рейчъл, когато престанеш да ги прогонваш от страх, че съм същият като тези, които са те наранили и използвали.

— Ти не приличаш, на никого от мъжете, които съм познавала. Може би точно това ме плаши най-много. Властта ти над мен понякога ме ужасява. Ти, Даниел Слейд, можеш да ме нараниш повече от всеки друг, ако не си почтен и искрен.

— Същото важи и за теб, моя прелестна сирено. Никоя жена досега не ми е била така близка и така скъпа. Толкова силно те желая, че дори да знаех, че наистина си заслужила прозвището Черната Вдовица, пак бих те обичал и желал. Мисля, че силата на нашата любов е достатъчна, за да унищожи проклятието, тегнещо над теб. Даже не съм предполагал, че ще изпитам към някоя жена чувствата, които имам към теб. Права си, това плаши. И двамата ще трябва да свикнем. Няма да насилваме нещата, любов моя. Нека сега да прегледам този дневник и да заключа бюрото на Болдуин, за да можем да си тръгнем.

Докато Дан четеше и обръщаше страниците, Рейчъл не сваляше поглед от него. Мислеше си, че не трябва да е толкова наплашена и недоверчива. Те се обичаха и съвсем не им беше безразлично какво ще стане с другия. Помагаха си взаимно. Имаха почти еднакви цели, мечти и надежди. Дори когато проявяваха недоверие, не се държаха детински, не търсеха отмъщение, не издребняваха. Не бяха ли това отличителните черти на истинската любов?

— Работите не вървят на добре. Трябва да се измъкваме, докато все още имаме тази възможност.

— Какво има пък сега? — попита Рейчъл.

— Обикновено човек управлява делата си чрез своя банкер и адвокат. Виж какъв отговор ще получиш на телеграмите си до Джордж й Хари утре. Виж как всеки от тях ще реагира на новината. След това единственото, което можем да направим, е да чакаме седемнадесети май, за да разберем кой ще се появи и какво ще се случи по-нататък.

— А какво ще правим ние, Дан? Не можем да рискуваме да се виждаме у дома или в града. Поне докато следствието не е завършило.

— Ние сме приятели и съдружници и това е добро обяснение за срещите ни.

— Нямам предвид това — прошепна тя и бузите й пламнаха.

Дан я придърпа в обятията си и я целуна.

— Не се притеснявай, любов моя. Скоро ще бъдем заедно. Обещавам. Засега обаче трябва да се махаме оттук, вече е късно. Ще се видим утре по обяд, за да избегнем всякакви подозрения — в кафенето долу на улицата, в един часа. Ще можеш да ми разкажеш всичко, което си научила.

Целунаха се за последен път, огледаха кантората, за да са сигурни, че не са пропуснали нещо, и излязоха.

Някой отново стреля по Рейчъл по пътя й към „Мос Хейвън“. Преди да се прикрие, тя реши да разбере дали тези изстрели нямат за цел само да я сплашат. Спря и погледна в посоката, от която бяха стреляли. Както бе предположила и се надяваше, не последва втори изстрел, нито пък се показа някой. Успокоена, че неизвестният неприятел нямаше за цел да я убие, а само искаше да я изплаши, Рейчъл почувства прилив на смелост.

— Спри да ме заплашваш, или слагам край на уговорката! — извика тя. — Дръж се добре с мен и всичко ще свърши добре!

Не последва никакъв отговор на думите й и тя продължи пътя си към къщи.

Рано сутринта в понеделник двамата полицейски следователи пристигнаха в дома на Рейчъл. Казаха й, че са дошли да вземат показанията им за смъртта на Филип и за тайното му погребение. Рейчъл, Лулу Ма и Бърк бяха отведени в различни стаи, чиито врати бяха затворени. Рейчъл се досети, че това се правеше с цел свидетелите да не се чуват един друг и, като се има предвид, че никой от тях не предполагаше за предстоящия разпит, следователите явно се надяваха, че така ще засекат възможните противоречия в показанията им.

Единият от тях записваше с подробности обясненията й, а другият — тези на Лулу Ма и Бърк. Рейчъл предполагаше, че ще разпитат и Дан. Молеше се той да не допусне някаква грешка по време на разказа си и да ги вкара всички в беда.

— Защо сте излъгала мистър Болдуин, мисис Маккандлис? — попита навъсеният мъж. — Не мога да си го обясня.

— За да спечеля време и да успея да приключа започнатите от Филип сделки. Ако бях им казала, че е мъртъв, щяха да изпаднат в паника и нямаше да можем да завършим работата си. Но докато вярваха обаче, че действам съгласно указанията на Филип, те ми съдействаха. Сигурна съм, че вие сте забелязал нежеланието на мъжете да имат жена за партньор в сделките, дори това да е съпругата на съдружника им. Държах в неведение Милтън Болдуин, докато свърша работата си в Атина и Огаста, след което мислех лично да се срещна с него, за да заема мястото на Филип във фирмата им. Не беше нито разумно, нито редно да ги информирам за случилото се и след това да замина за няколко седмици. Не исках да го оставя да се тревожи за това, как смъртта на съдружника му би се отразила на работата на компанията и на него самия. Трябваше ми достатъчно време, за да проведа разговорите. Освен това не мислех, че трябва да им го съобщя, преди дори да съм уведомила представителите на закона.

— Каква е тази сделка, която е била толкова важна.

— Показанията и документите са поверителни, нали?

— Разбира се, госпожо.

Този път се налагаше да излъже.

— Това е добре, защото мотивите на Филип биха могли да създадат проблеми, в случай че партньорите му разберат защо съм отишла да се видя с тях. Филип ми каза, че имало някои моменти в една голяма сделка, които породили известни съмнения у него, сделка, която сключил с някакъв клиент и която била жизненоважна за оцеляването на двете компании. Подозираше, че съдружниците му криеха от него поръчки, че може би дори са сключвали тайно от него сделки и не му дават целия дял от печалбата. Ако си спомняте, аз работех за Филип, преди да се омъжа за него. Разбирам от счетоводство, ордери, инвентаризация и други подобни операции. Филип искаше да събера информация за делата на компаниите. Бяхме решили да тръгна рано сутринта в четвъртък. Преди да умре в петък сутринта, той ме помоли да замина и да се опитам да разбера как стоят нещата преди някой да е научил, че той е починал. Каза, че ако се паникьосат, може да скрият истината. Искаше да постъпя така, защото мислеше, че го мамят. Искаше да ги изненадам с неочакваното си посещение, преди да успеят да унищожат доказателствата за вината си. Затова трябваше да казвам, че Филип е заминал спешно по работа, а аз пътувам за развлечение.

— Успяхте ли да се доберете до фактите, които ви бяха нужни?

— Не. Никой не би ме оставил да се ровя в документацията на компанията му, при положение че Филип не бе изпратил необходимото пълномощно. Нито съпругът ми, нито аз се бяхме сетили за това. Имам намерение днес да им телеграфирам, за да ги уведомя за смъртта му. Сега вече няма да имат никакво извинение да не ми предоставят документацията си, вече съм техен съдружник. Възможно ли ще бъде в скоро време отново да предприема едно кратко пътуване? Уверявам ви, че ще се върна.

— След като сравним показанията ви с тези на другите свидетели, ще ви информирам дали можете да напуснете града — отговори той.

— Кажете ми, сър, кога и откъде получихте тези сведения?

— Някой е оставил писмо под вратата на нашата служба миналия четвъртък сутринта.

Рейчъл си даде сметка, че това е денят, в който двамата с Дан бяха заминали от Атина. Кой знаеше плановете им? Дан, Лулу Ма и Бърк, Люк Конър, служителите в телеграфните служби в Атина и Савана и може би някой неизвестен шпионин.

— Какво пишеше в него? Имам право да знам как една анонимна бележка е успяла да ви окаже такова въздействие.

— Няма причина да не ви кажа, госпожо. В писмото пишеше: „Филип Маккандлис е мъртъв от двадесет и шести март. Съпругата му го уби и след това го погреба тайно. На двадесет и девети март замина за Огаста и Атина, за да изненада съдружниците му. Ще се върне на шестнадесети април. Този път непременно трябва да разобличите тази убийца, Черната Вдовица.“ Мислехме, че няма да е трудно да установим дали господин Маккандлис е жив и дали писмото не е някаква шега. Но не можахме да го направим, защото вие бяхте заминала и бяхте казала само, че той също е отпътувал. Проучихме каквото можахме, докато ви нямаше.

— Искам да видя това писмо, сър, може би ще разпозная почерка.

— Въпреки че това може да ни помогне, не е възможно да го направите. Анонимното послание изчезна през нощта в петък.

Рейчъл смаяна го погледна.

— Искате да кажете, че е било откраднато от полицейския участък?

— Страхувам се, че е така, госпожо.

Следователят изглеждаше смутен и отегчен.

— Това не ви ли се струва странно, сър? Кой би изпратил анонимно писмо и след това да го открадне? Защо?

— За да предизвика разследване на случая, без обаче сам да бъде въвлечен в него.

— Но влизането е взлом и кражбата са престъпления — настояваше Рейчъл. — Само един глупак би извършил подобно нещо в полицейския участък. Не ви ли учудва как е успяло това лице да се добере до съответната информация и защо после е променила част от нея?

— Предполагам, че някой случайно е наблюдавал действията ви й това е събудило подозренията му, измъкнал се е незабелязан и след това ни е уведомил за всичко това.

— Тогава защо ме е обвинил в убийство, щом всичко, което е видял, е било едно погребение? И защо е нужно да ме следи и да се интересува къде ходя и какво правя?

— Неприятно ми е да го кажа, госпожо, но може би заради вашето минало.

— Тъй като не е имало престъпление, сър, струва ми се, че някой просто се е опитал да ми създаде неприятности, вероятно за да си отмъсти или от злоба. Почеркът приличаше ли да е на жена?

Лицето на полицая издаде изненадата му.

— Защо мислите така?

— Може би това е жена, която е обичала, но не е успяла да спечели някой от съпрузите ми.

— Това са фантазии, госпожо.

— Не по-големи от обвинението в убийство, от прозвището Черната Вдовица, което са ми лепнали.

Мъжът се почеса по главата и отърси несъществуваща прашинка от жакета си.

— Не може да не се съгласите, госпожо, че всеки път сме имали основателни причини да ви подозираме и разпитваме. Писмото беше написано с четлив почерк, но не можа да кажа дали от мъж или жена. Случаят все още не е приключен. Ако открием несъответствия в показанията, ще се наложи да разпитаме отново всички ви. Ако попаднем на друга следа, ще се опитаме да извлечем възможно най-много информация от нея. Началникът ни Андерсон все още не е решил да се прави медицинска експертиза на тялото. Възможно е да го направи.

— Ако междувременно научите нещо ново, моля да ме уведомите.

— Ще направя всичко възможно да разреша по-скоро този случай. Ако нямате какво друго да прибавите, прочетете внимателно протокола. И го подпишете, ако решите, че всичко е правилно записано.

След като полицаят напусна стаята, Рейчъл започна да премисля нещата, които бе научила. Лулу Ма и Бърк не можеха да говорят правилно английски, камо ли да пишат, пък и те никога не биха я предали. Хари и Джордж също бяха информирани за плановете й. Писмото доказваше, че още някой е знаел кога е починал Филип и как е бил погребан. Странно защо неизвестният шпионин не е информирал полицията за стореното от нея още същия ден или през следващите събота и неделя? Дългият период на изчакване я объркваше. Защо бе писал, че е искала да изненада съдружниците на Филип? Със смъртта на съпруга си те автоматично ставаха нейни съдружници. Може би тази част на писмото имаше за цел да заблуди и нея, и представителите на закона.

Рейчъл не искаше да насочва подозренията си върху Даниел Слейд, но… Възможно е в четвъртък да е чул слуховете, които се носеха за нея и след като е пристигнал тук в петък, случайно е станал свидетел на среднощното погребение. Тогава е решил, че тя е убила скъпия му стар приятел и е съставил план как да я хване в клопка. Пред очите й се редуваха картини от многото дни и единствената, но пълна със страст, нощ, които бяха прекарали заедно. Възможно ли бе Дан да я е прелъстил само защото е мислел, че тя е убила приятеля му от детинство? Не, реши тя, ако Дан е бил убеден, че тя го е убила, той сам щеше да се заеме с отмъщението, но само ако е абсолютно сигурен в това.

По-късно Рейчъл влезе в телеграфната служба в Савана и изпрати съобщения до Хари и Джордж.

„Тъжни новини. Филип почина. Не остави никакво име на клиент. Не мога да намеря пари. Ще чакам пристигането на клиента на 14 май. Нуждая се от информация за сделката. Рейчъл Маккандлис.“

Отхвърлих едно от задълженията си за днес.

Тя се запъти към корабната компания „Маккандлис и Болдуин“, за да се заеме с второто. Влезе, без да чука и завари Милтън, който работеше на бюрото си.

Зеленоокият мъж вдигна поглед, задържа го за момент върху нея и се изправи. Усмихна се и каза:

— Здравей, Рейчъл. Каква приятна изненада! Влизай и сядай. Няма да повярваш какво се случи, докато те нямаше. В четвъртък идваха от полицията с някаква глупава история, че Филип е мъртъв.

Докато отговаряше, Рейчъл не откъсваше поглед от безизразното лице на чернокосия мъж.

— Страхувам се, че не е история, Милтън. Филип е мъртъв. Дойде си у дома болен от холера и умря на двадесет и шести миналия месец.

— Боже мой! Наистина ли? Защо не ми каза по-рано?

На Рейчъл й се стори, че той е потресен, но сякаш, много бързо успя да се съвземе.

— Ще ти обясня след малко. Кажи ми първо за какво те питаха полицаите.

Зелените очи на Милтън, със странно изражение, се спряха върху нея.

— Минаха, за да разберат къде е Филип. Казах им, че е извън града по работа, поне така мислех. Попитаха ме дали съм забелязал нещо странно в поведението му непосредствено преди да замине. Отговорих, че не съм. Разказаха ми за анонимното писмо, според което Филип е мъртъв, бил убит и после тайно погребан от теб. Отговорих, че всичко това е истинско безумие, че ти и Филип се обичате и сте щастливи заедно. Поискаха да им кажа кой е лекарят му. Казах им и си тръгнаха.

— Съобщи ли за това на Хари и Джордж същия този четвъртък? Или по-късно?

— Разбира се, че не! Мислех, че това е една жестока шега.

— Потърси ли те полицията отново в събота, след като ме разпита?

— Не, не биха и могли. Бях отишъл на риболов с приятели. Не са ме посещавали, нито са ми изпращали някакво съобщение от четвъртък насам. Какво всъщност става, Рейчъл?

Тя обаче бързаше да зададе въпросите, чиито отговори трябваше непременно да узнае.

— Какво знаеш за голямата сделка с оръжие и амуниции с другите две компании, тази за четиринадесети май?

За миг той се поколеба.

— Не знам кой знае колко, само датата и инициалите на двамата клиенти. Поради необясними за мен причини Филип не искаше да обсъжда с мен този въпрос. Реших, че е някаква лично негова сделка. Какво става, Рейчъл? — отново попита той.

И тя отново остави без отговор въпроса му, за да продължи да го разпитва.

— Имаш ли представа за имената, които се крият зад тези инициали?

— Не. Защо? И защо Хари също иска да узнае нещо повече за тази сделка? Той и Филип са, бяха, съдружници. Защо не го е уведомил? Той ми телеграфира, за да ме пита за местоназначението на кораба, който трябва да транспортира стоката. Единственото, което Филип ми е казал, беше да запиша Хаити. Има ли, имаше ли някакви проблеми помежду им?

Рейчъл полагаше усилия да измисли нещо, за да го заблуди, да се опита да измъкне от него повече сведения чрез информацията, която вече има.

— Засега не знам нищо със сигурност. Затова трябва отново да замина за Огаста и Атина. Преди да умре, Филип спомена за някаква загадка, и ме помоли да разбера за какво се отнася. Веднага след смъртта му отпътувах, за да изпълня последното му желание, преди новината да се е разчула. Съжалявам, че трябваше да премълчавам истината пред теб за известно време, Милтън, но се боях, че може да се изпуснеш пред другите му съдружници. Освен това изчаквах, защото исках да имам възможност да седнем двамата и да поговоря лично с теб. Разбираш ли?

Изражението й беше възможно най-невинното.

Тридесет и двегодишният мъж каза едва чуто:

— Предполагам, че е така… Какво мислиш да правиш с твоята част от фирмата?

Направи й впечатление, че Милтън промени темата на разговора.

— Първо бих искала да прегледаме заедно дневниците и после ще реша.

— Разбира се, съдружник. Можем да го направим веднага, ако имаш време.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре. Благодаря, Милтън.

Рейчъл го наблюдаваше, докато той придърпа стола на Филип към бюрото си, отключи някакво чекмедже и извади от там главната счетоводна книга. После я разгърна на тази страница, на която смяташе, че трябва. Не изглеждаше особено натъжен от смъртта на съпруга й и това я смути. Нито пък показваше безпокойство от факта, че тя ще бъде новият му съдружник, ако въобще се бе замислил по този въпрос. Милтън вдигна поглед и й се усмихна.

— Ако седнеш до мен, можем да започнем. Няма да ни отнеме много време.

Беше прав, наистина нямаше да им отнеме много време.

— Както виждаш, страшно сме задлъжнели — завърши обясненията си той. — Редовните ни превози на товари с корабите едва стигат за покриване на всекидневните разходи. Не остава кой знае колко за погасяване на други сметки. Кризата ни причини много неприятности и все още не можем да се оправим с тях. Знаеш ли, двамата с Филип имаме късмет, и сме вложили пари и на други места.

Рейчъл преглеждаше счетоводната книга. Всичко изглеждаше редовно, нямаше следи от допълнително направени промени. Точно заради това тя не бе пожелала да предупреди предварително Милтън за посещението си — за да няма възможност да преправи някои от данните в книжата. Но как можеше да е сигурна, че не съществува и друга счетоводна книга, за други кораби и товари? Имаше ли основание да не вярва на Милтън Болдуин?

— С нетърпение очаквам да получа голямата сума за предадения товар на четиринадесети — каза той. — Ние — ти и аз — определено се нуждаем от нея. Във всеки случай конкуренцията в наши дни е толкова голяма, че този бизнес вече не може да бъде от най-печелившите. Непрекъснато издирвам нови клиенти и се опитвам да задържа старите, предлагайки им нашите услуги на по-ниски цени. Засега това не обещава много. Миналия месец продадохме два кораба, за да посрещнем текущите разходи. Да поддържаме толкова действащи плавателни съда в пристанището означаваше да лишим компанията и от последните, толкова необходими и средства. Ако в най-скоро време не се случи нещо хубаво, дори продажбата на цялото имущество няма да ни даде добра, а може би и никаква, печалба. Ако Филип не ти е казвал досега колко ужасно е станало напоследък положението при нас, съжалявам, че трябваше да го научиш днес от мен.

— Аз също съжалявам, Милтън. Действително не знаех нищо по този въпрос. Нещата наистина не изглеждат добре.

Мъжът поклати глава.

— Да, страхувам се, че не изглеждат добре. В случай че намеря купувач, ти би ли продала, преди да потънем напълно?

— Мисля, че да. Но нека поговорим за това по-късно. Трябва да тръгвам, имам още няколко срещи. Благодаря ти, Милтън.

— Ако имаш нужда от помощ или съвет, Рейчъл, знаеш къде да ме намериш.

Младата жена се усмихна насила.

— Много мило от твоя страна. Довиждане.

Докато вървеше към кафенето, където трябваше да се срещне с Дан, в главата на Рейчъл се въртяха гневни мисли. Защо ми предлагаш приятелството си сега, когато преди двамата със съпругата ти общувахте с мен, само когато нямаше как да се измъкнете! Твоят съдружник и предполагаем приятел е мъртъв, а теб това като че ли не те засяга особено. Защо?

Дан вече я чакаше. Тя му се усмихна и се запъти към него.

— Добро утро, любов моя — прошепна той. — Как вървят нещата?

— Никак не са добре днес. Пред…

Рейчъл спря, тъй като сервитьорът дойде да вземе поръчката.

— Представителите на закона се появиха рано тази сутрин, за да вземат показанията ни. Срещна ли се вече с тях?

— Рано сутринта, но този път следователят беше по-симпатичен. Сигурен съм, че историята ми абсолютно съвпада с вашата. Лулу Ма и Бърк казаха ли, че и аз съм присъствал?

— Да, обясних им всичко, след като ти си тръгна в събота. Това е единствената лъжа, която трябваше да кажат. Забелязал ли си някой да те следи?

— Не, а и теб никой не те е следил, Люк е на улицата, до едно дърво. Току-що ми даде уговорения сигнал, че всичко е чисто. Изглеждаш притеснена.

Рейчъл разказа за срещата си с Милтън Болдуин.

— Като че ли и трите компании на Филип отчаяно се нуждаят от пари. Това обяснява защо се е захванал с тази загадъчна сделка.

— Имаш ли някакви финансови проблеми, любима?

— Разбира се, че не. Имам среща с банкера, със застрахователния агент и с адвоката ни, след като хапнем. Компаниите се нуждаят от средства, но не мисля, че са пред фалит. Освен това имам плантацията и очакваната печалба от новата реколта. Ще се оправя.

— Ако имаш нужда от нещо, моля те, кажи ми.

Рейчъл не можеше да откъсне поглед от красивото му лице.

— Престани да се притесняваш.

— Ще се притеснявам до следващата ни среща в четвъртък, когато ми кажеш, че всичко е наред. Иска ми се да не се беше налагало да вършиш всичко това сама.

— Мога да се справя, честна дума.

Разказа му, че домът й е бил претърсен, докато е отсъствала, и че отново бяха стреляли по нея.

— Който и да е, той не иска да ме убие, а само да ме сплаши. И това, честно казано, повече засилва гнева и недоверието ми, отколкото страха ми. Ще продължим по-късно, храната ни пристига.

В банката Рейчъл научи смайващи неща — сметката им беше почти празна, можеше да стигне най-много за едномесечните разходи! И то само при условие, че старателно си правеше сметката. Освен това разполагаше с малка сума в наличност в къщи, в кутията за всекидневните домакински разходи. Гледаше огромните суми, теглени почти всеки месец от банковата им сметка и се чудеше за какво са били изразходвани. Беше останала почти без средства… Този факт пробуди в нея ужасния спомен за дните след смъртта на Крейг, когато беше живяла направо в мизерия. Рейчъл излезе от банката доста объркана и разгневена.

Посещението при застрахователния агент й донесе още по-голямо разочарование. Филип бе анулирал застраховката през февруари! Служителят обясни, че го е направил, защото не можел повече да си позволи да я изплаща. След това добави, че прекратяването й малко преди да влезе в сила е истинско нещастие. Рейчъл не долови зложелателство в думите или поведението му. Застрахователният агент беше любезен и като че ли изпълнен със симпатия.

Докато вървеше към кантората на адвоката си с натежало сърце, младата жена си представи какво щяха да си помислят хората и представителите на закона, като разберат за анулирането на застраховката, че Филип се е страхувал за живота си и затова е действал така, че неговата убийца да не може да наследи богатството му, след като се отърве от него. Ужасяваше се при мисълта за поредните сплетни, които със сигурност щяха да плъзнат скоро, и усещаше, че огорчението и гневът й нарастват.

Адвокатът я посрещна с малко по-добри новини. Тя беше единствена наследница на дяловете на Филип от трите компании и на плантацията му. Освен това й каза, че съпругът й го срещнал на улицата на двадесет и четвърти март и се уговорили да се видят на двадесет и девети, „за да обсъдят сериозен правен проблем“, но разбира се, не е могъл да спази уговорката. Рейчъл сподели, че не знае каква е причината Филип да иска тази среща, но подозира, че той вероятно се е нуждаел от съвета на адвоката си във връзка с една незаконна сделка. Беше доволна, че той не спомена нищо за евентуалното намерение на съпруга й да промени завещанието си и да лиши от наследство жената, от която се е страхувал.

Адвокатът я информира, че Филип споменал за намерение да продаде своята част от двете компании извън града, тъй като те вече не били рентабилни. Освен това казал, че не му харесва бизнесът му да се намира толкова далеч. Имал намерение да вложи парите от продажбата в корабната си компания, за да я измъкне от затрудненията, в които се намирала. Адвокатът отново прегледа документите, за да е сигурен, че не е пропуснал да я информира за нещо.

Как беше възможно Филип да мисли или да казва, размишляваше Рейчъл, че другите две компании не му носят печалби, щом чрез тях беше сключил тази голяма сделка! Освен ако не е възнамерявал да анулира договора… Или първо да вземе своята част от печалбата и после да продава? Знаеха ли Хари, или Джордж, или и двамата, за плановете на Филип да прекрати съдружеството си с тях? Дали бяха готови на всичко, за да не загубят инвеститора, от който се нуждаят? Или може би Филип е искал да продава само защото се е нуждаел от пари. Беше странно, че съпругът й не бе споменавал за това пред нея.

Рейчъл благодари за помощта на адвоката и излезе. Известно време остана пред кантората му, обмисляйки какво трябваше да предприеме. Нямаше застраховка, а очевидно и пари в банковата сметка. Нямаше да получи парите от новата реколта преди есента, тоест чак след пет месеца и то при условие, че някое природно бедствие не унищожи всичко. Трите компании имаха затруднения, следователно и оттам не можеше да очаква помощ. За неблагополучията в корабната компания беше научила от Милтън, а Джордж и Хари я бяха осведомили за състоянието на фирмите за оръжие и амуниции. Пропадането на тази мистериозна сделка щеше да доведе до фалита им.

Тези открития обясняваха защо Филип така отчаяно не е опитвал да набави нужните средства. В никакъв случаи не би позволил мъжкото му достойнство да бъде накърнено и да преживее унижението на един финансов банкрут. Възможно беше да е използвал получения аванс, за да заложи на хазартни игри с надеждата да спечели достатъчно, за да се спаси, след което вежливо да е отказал тази рискована сделка, с аванса, за която отново е забогатял. Ако наистина е бил толкова глупав, че да не може да се примири с разорението, унижението и опасностите, би ли посегнал на живота си, за да избяга от тях? Рейчъл не можеше да отговори на тези мъчителни въпроси, а и не искаше да мисли за това.

Питаше се дали и съдружниците му биха се опитали по такъв отчаян начин да спасят репутацията си. Възможно беше Хари да е използвал слабостта и затрудненията на Филип, за да го принуди отново да поднови договора? И двамата са предупредили, че без аванс сделката няма да се осъществи, дори и да е законна. Рейчъл потрепери от ужас. Дори да продаде „Мос Хейвън“ и дяловете от трите компании, пак нямаше да успее да събере петстотинте хиляди долара, ако трябваше да отговаря за провалената сделка. Ако поне беше сигурна, че всичко е законно, можеше да се посъветва с адвоката си по този въпрос. Във всеки случай и без това си имаше достатъчно неприятности, за да рискува да си навлече нови. Беше наследила частта на Филип от авоарите на компаниите, но вероятно също така и частта от дълговете им. Питаше се дали изплащането на поръчката на Дан би подобрило финансовото положение на фирмите. Надяваше се да е така.

Рейчъл знаеше, че непременно трябва да разбере как точно стоят неща и, следователно, какво е нейното положение. Затова телеграфира отново на Хари и Джордж, като им изпрати второ съобщение:

„Вече съм ваш съдружник. Моля, незабавно изпратете отчет за финансовото положение. Скоро ще прегледам счетоводните книги на компанията. Съобщете кога ще бъде удобно. Рейчъл Маккандлис.“

Докато чакаше Бърк Уелс в уговореното време и място да мине и да я вземе с файтона, Рейчъл не преставаше напрегнато да мисли за неприятностите, които се бяха струпали на главата й. Беше се омъжвала три пъти за богати мъже, но всъщност не беше наследила нищо. Беше добра съпруга и не беше направила нищо лошо, но всички мислеха, че е убила и тримата си съпрузи и дори сина на единия от тях. Несъмнено беше прокълната от злата съдба! Копнееше за силните ръце на Дан, които можеха да я утешат и да й вдъхнат смелост.

Изкушаваше се да отиде в хотела и да се хвърли в обятията му, да го убеди да я измъкне от всички тези неприятности. Но не можеше. Иначе всички щяха да помислят, че двамата са убили Филип, за да бъдат заедно. Ръката на закона щеше да ги пипне преди още корабът на Дан да успее да вдигне котва и да ги тикне в затвора. Освен това тя трябваше да остане тук, за да опровергае несправедливите обвинения, тегнещи като воденични камъни отгоре й, и да се освободи от злата магия, съсипваща живота й, за да може да се омъжи за Дан, без да излага на риск живота му.

Бърк пристигна навреме и тя се качи във файтона. Пътуваха, без да разговарят, тъй като управителят предполагаше, чу тя си има доста грижи на главата.

— Бърк, трябва да поговоря с теб и с Лулу Ма за нещо важно — каза тя, докато слизаше от файтона. — Моля те, влез в къщата, след като разпрегнеш конете.

Когато тримата се събраха в кухнята, Рейчъл каза:

— Искам да ви благодаря, че се справихте така добре пред следователя днес. Никак не ми се искаше да ви карам да казвате тази дребна лъжа, но с основание се съмнявам, че без помощта на капитан Слейд тези неприятни мъже биха ни повярвали, вероятно щяха да ме пратят в затвора дори при липса на доказателства, че съм извършила нещо нередно.

— Направихме точно както ни беше казала, мисис Рейчъл. Господ няма да ни се сърди затова, че ви помогнахме. Полицаите нямаха право да ви безпокоят. Много ще съжаляват, ако се опитат да ни навредят. Лошото свърши.

Рейчъл пое дълбоко дъх и тихо каза:

— Много ми се иска да бъде така, Бърк, но днес в града научих лоши новини.

Накратко им разказа какво беше разбрала за финансовото си положение. Не беше необходимо слугите й да знаят всички подробности, освен това, че тепърва ги очакваха тежки времена в плантацията.

— За известно време, докато изясня нещата, ще трябва да харчим само за най-необходимото.

— Нали не искате да кажете, че може да изгубите, всичко, мис Рейчъл?

Младата жена погледна смаяната си икономка.

— Не, Лулу Ма, вероятно само част. Сделката, която се бях втурнала да спасявам, е жизненоважна за оцеляването на компаниите. Осъществяването на тази голяма поръчка обаче не е сигурно. Ако тя пропадне, всички ще пострадаме. Затова работим неуморно, за да осигурим успеха й. Мистър Болдуин търси купувач за корабната компания тук. Аз се съгласих също да продам моята част, ако намеря купувач за фирмата. Не мисля, обаче, че ще ни останат много пари, след като изплатим задълженията на компанията. Не ни остава друго, освен да чакаме новата реколта и да се молим нищо лошо да не й се случи.

— Всяка седмица ще я наглеждам, мис Рейчъл. Засега всичко върви чудесно. Годината обещава да бъде плодовита. Не се притеснявайте за това. — Господ се грижи за чадата си. Ще карам изполичарите да работят здраво.

Рейчъл топло му се усмихна.

— Благодаря ти, Бърк.

— Няма защо да се тревожите за храната, мис Рейчъл — намеси се Лулу Ма. — Имаме предостатъчно месо и други провизии. Не след дълго градината ще потъне в зеленина. Кравата дава щедро мляко и масло. Всяка сутрин ще работя в градината, за да получим от нея всичко, което земята може да ни даде. Нищо няма да хвърляме — което е в повече, ще консервирам. От пазара ще купуваме само това, което сами не можем да произведем.

Рейчъл й се усмихна с обич. Тази жена винаги й оказваше помощ в най-тежките моменти на живота й.

— Благодаря, Лулу Ма. Знаех си, че вие двамата ще ме разберете и че мога да разчитам на помощта ви. Не вярвам някой друг да има до себе си по-добри и верни хора, които да работят за него. Обичам и двама ви.

— Бас държа, че сте капнала от умора, бедното ми момиче. — Трябва ви топла храна, хубава баня, глътка уиски и добър сън. Ей сега ще се погрижа за това.

— Права си, Лулу Ма, благодаря ти. Имам намерение да отида отново в града в сряда, Бърк. Ще се опитам да взема пари от банката срещу новата реколта! Ако се съгласят, това ще реши проблемите ни за известно време.

— Ще бъда готов, когато кажете.

— Лулу Ма, искаш ли да дойдеш с нас и да направиш някои покупки? Това ще те поразвлече малко.

— Бих могла да дойда, мис Рейчъл, това ми се струва чудесна идея.

— Тогава и ти идваш с нас. Ще тръгнем към десет часа в сряда.

Във вторник некрологът на Филип Маккандлис се появи в местните вестници. Рейчъл го прочете набързо, след това отново, вече по-бавно. Не се споменаваше нищо за причината за смъртта му. Нито пък се намекваше за воденото следствие, но младата жена беше сигурна, че всеки, прочел съобщението, щеше да реши, че по случая се води разследване, както обикновено. Молеше се горещо някой напорист и безцеремонен репортер като Харолд Сеймур от Огаста да не започне да й досажда за интервю. Предупреди Лулу Ма да не допуска вестникари в къщата, и ако се появи някой, да казва, че господарката й не приема.

Лулу Ма Морис и Бърк Уелс явно също бяха решили да я защитават днес и тя им беше много благодарна за привързаността и съчувствието.

Рейчъл с тъга си даде сметка, че няма средства да купи надгробен паметник за Филип, докато финансовото й положение не се пооправи. Бърк обеща сам да измайстори кръст, който Рейчъл после трябваше да надпише. С него щяха да бележат гроба на съпруга й, докато тя можеше да си позволи да поръча подобаваща надгробна плоча. Преди да излезе да изпълни обещанието си, Бърк й каза, че ще издигне могилка над гроба и ще подреди около него, тъй като вече не беше необходимо мястото да се пази в тайна. Предложението и допадна и малко й олекна на душата.

През целия ден Лулу Ма помагаше на Рейчъл да изнася вещите на Филип от спалнята. Първо дадоха на Бърк да си избере, които иска дрехи, след това ги предложиха на другите двама работници. Останалите Бърк трябваше да раздаде на тези от изполичарите, работещи в плантацията, на които не им беше вървяло особено напоследък. Ценните предмети, като ръчния му часовник и диамантената игла за вратовръзка, Рейчъл прибра в кутията с пари за домашни разходи. Щеше да реши по-късно какво да прави с тях.

В момента, в който Рейчъл сваляше златната си халка, за да я прибере, си даде сметка за една любопитна подробност. Нямаше нищо — нито в спалнята, нито на тавана, нито където и да било другаде в къщата или в другите постройки — от личните вещи на Филип, от които би могла да научи нещо за миналото му. Не бе намерила снимка и писма, нито друг някакъв спомен за дните от раждането му до пристигането му в Савана. Като че ли не бе съществувал, преди да дойде да живее тук! А може би бе унищожил всичките тези спомени в момент на тревога и несигурност?

Ако не го е направил, сигурно ги е събрал в някакъв сандък, подобен на този в склада на кантората му или в големия магазин в града. Трябва да попита Милтън. Би било хубаво, а може би и щеше да й помогне, ако успееше да научи нещо за миналото му.

Беше малко след полунощ, когато Рейчъл се събуди от силен шум. Изправи се в леглото и се заслуша. Като че ли някой хвърляше камъни по къщата! Шумът престана, преди да успее да стигне до прозореца и да погледне навън. Огледа целия двор и околността, но не забеляза нищо особено. Сърцето й блъскаше в гърдите й, но не можеше да стои тук и да трепери. Извади пистолета си и безшумно заслиза по стълбите. Знаеше, че вратите и прозорците са заключени, както я бе посъветвал Дан. Прилепи се до един прозорец и отново заразглежда околността, но всичко изглеждаше напълно нормално. Промъкна се до входната врата, долепи ухо до нея и се заслуша. Чуваше се само песента на щурчетата и крякането на жабите.

Рейчъл си пое дълбоко дъх. Смелостта й започна да се връща, тя постави ръка върху дръжката на вратата и бавно започна да я отваря — толкова безшумно, колкото позволяваха смазаните панти. Надникна в двора. След три дни щеше да има пълнолуние, така че всичко бе обляно от лунна светлина. Погледът й се премести към верандата, която беше осеяна с камъни. Ноздрите й се изпълниха с миризма на неизсъхнала боя и тя с тревога видя откъде миришеше — по верандата, стените на къщата и вратата бяха надраскани с черна боя мръсни и обидни думи.

— Бъдете проклети, страхливци такива! — изкрещя тя, без да е сигурна дали злосторникът или злосторниците са все още наоколо.

Лулу Ма тичаше към къщата, викайки името на господарката си, за да не бъде застреляна по погрешка. Носеше ловджийска пушка и фенер.

— Мис Рей…

Жената замлъкна като видя отвратителната гледка и пребледнялата си господарка. Подпря пушката на един стълб, спусна се към Рейчъл и я прегърна.

— Господ ще накаже безмилостно тези злодеи! Ще ги унищожи всичките, задето правят таквиз ужасии! Добре ли сте, мис Рейчъл? Не са ви наранили, нали? Кажете на Лулу Ма. Ранена ли сте?

Рейчъл успя да се овладее.

— Нищо ми няма, Лулу Ма. Когато слязох, вече си бяха отишли или може би се криеха някъде в тъмнината, за да видят резултата от злодеянието си. Камъните ме събудиха. Виж какво са нацапотили по къщата ми! — провикна се отчаяно тя.

На смесената светлина на луната и фенера двете жени зачетоха написаното с черна боя:

Убиец Черна Вдовица Уличница Махай се.

— Всичко започва отново, Лулу Ма — прошепна Рейчъл. — Как могат да бъдат толкова жестоки? Как могат да твърдят, че съм виновна, без да имат доказателства за това? Няма ли да има край това ужасно проклятие, което ме преследва?

Лулу Ма я потупа по рамото и каза успокояващо:

— Влезте вътре, мис Рейчъл. Ще ви стопля малко млекце, за да се успокоите. Тези злодей, няма да се върнат тук повече тази нощ. Утре ще съберем камъните им и ще замажем боята. Няма защо да се тревожите повече тази нощ. Къщата на Бърк е доста далеч и той сигурно не е чул шума. Трябва да го помолим да спи вече в плевника или в склада за известно време.

— Ще се оправя, Лулу Ма. Няма защо да губиш време и да палиш печката посред нощ, за да ми топлиш мляко. Ще изпия глътка бренди. Отсега нататък ще държим пистолетите си заредени и готови за стрелба, в случай че тези злосторници се появят отново.

— Ако го направят, мис Рейчъл, ще ги застреляме като едното нищо! За известно време положението сигурно ще е непоносимо. Ще окача фенерите на Бърк на верандата, така че да виждаме злобните им физиономии, когато стреляме по тях. Представителите на закона няма да направят нищо, за да ги спрат, но ние ще се справим сами.

— Права си, безполезно е да правя оплакване за случилото се. Изобщо не ги интересува какво ще стане с мен. Връщай се в леглото си и аз ще сторя същото. Няма какво повече да правим тази вечер.

— Искате ли да остана в къщата при вас?

— Не е необходимо. Ще заключа вратите и ще държа пистолета да ми е под ръка.

Рейчъл не искаше да свиква икономката да спи в къщата, особено ако Дан… Нейната любов! Желаеше го, имаше нужда от него. Искаше й се да е тук. Трябваше да мине доста време обаче, преди това да бъде безопасно. И, без съмнение, положението щеше още повече да се влоши, преди да настъпи този прекрасен ден.

В сряда сутринта Рейчъл и Бърк потеглиха за града. Лулу Ма настоя да остане в къщата, за да я пази от ново нападение. След като двамата тръгнаха, икономката се зае да заличи следите от среднощния погром.

Рейчъл трябваше да изчака Бърк, защото срещата й в банката бе по-краткотрайна от очакванията й. Чиновникът като че ли прекалено лесно и бързо бе отхвърлил искането й за заем, или поне на нея така й се бе сторило. Беше аргументирал отказа с лошото финансово състояние на компаниите и с несигурните доходи от реколтата, което я поставяше в положение да няма достатъчно сигурни гаранции за заем. Последната причина беше отказът й да заложи „Мос Хейвън“ като гаранция за заема. Не можеше да позволи да отнемат дома й, както би станало, ако не успееше да се издължи в срок. Нямаше да поеме този риск, освен ако това не станеше абсолютно необходимо. Оставаше й още една надежда — можеше да продаде бижутата, които Филип й бе подарявал.

Ако се изключат верните й служители и нейният любим, тя можеше да разчита само на себе си. Положението се очертаваше доста мрачно, безнадеждно и опасно, но тя бе твърдо решена да не се предава. След три седмици и два дена щеше да разбере дали въпросният договор е законен и дали клиентът щеше да прояви разбиране относно загубения аванс. Ако и двата проблема се решеха благоприятно и полицията прекратеше разследването, нямаше да има повече неприятности и можеше да се надява на общо бъдеще с Дан.

Изведнъж си даде сметка, че действителността е още по-ужасна. Не, нямаше да получи отговор на четиринадесети май! Според уговорката Филип трябваше да изпрати стоката на тази дата. Трябваше да мине още време преди клиентът да разбере, че изпълнението на поръчката се просрочва след това още време, за да дойде и да научи каква е причината.

Не можеше да разбере защо все още нямаше известия от Джордж и от Хари. Това я притесняваше. Ако в най-скоро време нещата не се обърнеха към добро, в края на май тя щеше да остане без средства. Дали Дан нямаше да си помисли, че е знаела за паричните си затруднения още от самото начало и че именно затова го е оплела в мрежите си — заради собственото си оцеляване? Дали щеше…

Внезапно сърцето на Рейчъл заби учестено, а очите й се разшириха от тревога и съмнение. За да не я забележат минувачите, беше седнала встрани, на края на една пейка, обърната към реката, в малка градинка между „Бей стрийт“ и „Факторс Роу“. Потъналите в цветове храсти почти напълно я скриваха, когато отново погледна към улицата, за да види Дали Бърк вече не идва, Рейчъл забеляза капитан Даниел Слейд, който се разхождаше по отсрещния тротоар под ръка с госпожица Камелия Джоунс!

Младата жена отмести храстите, за да вижда по-добре. Двамата се смееха и бъбреха като близки стари приятели! Завладяха я гняв и подозрение. Чудеше се дали тази богата вещица не бе наела Дан, за да я покори и унищожи за отмъщение. Предишната връзка на Филип с тази жена с огненочервена коса обясняваше откъде Дан знаеше такива подробности за покойния й съпруг, а хитрецът сам беше скалъпил останалата част от историята.

Внезапна болка прониза сърцето на Рейчъл и в същото време я заля вълна от ярост. В ушите й зазвучаха смехът и подигравките на тази подла жена, докато излага хитрия си план: най-после Черната Вдовица беше попаднала в капан.

Младата жена почувства облекчение, когато двамата завиха зад ъгъла и се скриха от погледа й. Непреодолимото желание по-скоро да се върне в къщи я принуждаваше да не откъсва очи от улицата в очакване Бърк да се появи всеки миг. Щом го зърна, скочи и се втурна към него. Качи се във файтона и го помоли да потеглят незабавно.

Опъвайки юздите, Бърк попита:

— Нови неприятности ли има, мис Рейчъл?

— Банкерът каза „не“ на молбата ми за заем, но не се притеснявай. Имам нещо друго предвид. Все още не сме победени, Бърк, и няма да бъдем.

— Това се казва присъствие на духа, мис Рейчъл — похвали я с усмивка той.

— Спри пред полицейския участък — неочаквано нареди тя, когато наближиха.

— Каква работа имате там?

— Ще се забавя съвсем малко — отговори тя, скочи от файтона и влезе в участъка.

Искаше да разбере дали Дан не беше я предал при свидетелските си показания. Можеше да използва молбата си за напускане на града по работа за повод на посещението си.

Срещата не продължи дълго, тъй като следователят й каза, че разследването се развива благоприятно и съвсем скоро сигурно ще бъде приключено. Нямаше никакъв проблем, ако искаше да предприеме служебното си пътуване, каза й той. Този път тя се усмихна и му благодари, преди да се разделят. Не спомена за вандалското нападение в имението тази нощ. Би го направила само ако имаше опасност за живота им.

— Сега, към къщи — поръча на Бърк тя, след като отново се качи във файтона.

— Видях се с господин Болдуин, както бяхте поръчала, мис Рейчъл. Той каза, че не знае господин Филип да е оставял някакъв сандък.

Беше разочарована, но все пак отговори:

— Добре, Бърк. Благодаря ти за помощта.

Рейчъл обаче не преставаше да мисли, че наистина е странна липсата на личните вещи на Филип, но не се сещаше какво би могла да стори повече по този въпрос.

Когато пристигнаха в плантацията, Лулу Ма вече бе изчистила калдъръма и покрила със сиво-синя боя ужасените черни надписи. Рейчъл разказа на изморената икономка и на управителя новините — и добрите, и лошите. Благодари им и каза на Бърк, че не се налага да спи в къщата, за да я пази. Изтощена тялом и духом, след това се оттегли в спалнята си.

Рейчъл влезе в банята, за да се освежи преди вечеря, въпреки че нямаше апетит и щеше да хапне малко само за успокоение на икономката си. Едва не извика, когато разтревоженият й поглед попадна на отровния паяк, който, напразно се опитваше да изпълзи от хлъзгавия умивалник. Вдигна бележката, оставена вътре до паяка.

„Този път трябва да се омъжиш за мен, моя красива Черна Вдовице. Ако продължаваш да се срещаш с този морски капитан, ще напълня леглото му със стотици от тези отровни красавци. Никой мъж, освен мен няма да те притежава.“

Да се омъжи за кого? Размислите само увеличаваха гнева й. Ти така и не се разкри. Не отговори на сигнала с цветята. Защо? Направи й впечатление, че посланието беше студено и заплашително и бе написано с нейния почерк, като първото. Като че ли второто романтично писмо не беше написано от същия човек! Ако това е така, кой тогава го беше написал и защо? Дан…

Рейчъл реши да не споменава нищо пред Лулу Ма, за да не я плаши. Приятелката й, която през целия ден бе работила с ловджийската пушка до себе си, щеше да се почувства много нещастна, ако й каже, че някакъв злодей се бе промъкнал през задната врата, за да тероризира Рейчъл в собствения й дом.

В четвъртък сутринта Рейчъл получи отговор от Джордж Ледърс. Съдружникът й от Огаста започваше с това, че е предпочел да й изпрати писмо вместо телеграма, за да може само тя да прочете това, което искаше да й каже. Беше потресен от смъртта на Филип и изпращаше съболезнованията си. Рейчъл знаеше, че ще бъде поразен и ядосан от неотдавнашната й хитрост, когато разбере датата на смъртта на Филип. Щеше да му обясни всичко утре, тъй като възнамеряваше да вземе влака, за да се види лично с двамата си партньори. Джордж й обясняваше, че компанията в Огаста е пред фалит. При положение, че авансът е загубен, той не знаеше дали ще успее да изпълни поръчката и тогава клиентът може би ще анулира договора или ще изиска тази част от нея, за която беше предплатил. Съветваше я веднага след приключване да поетите задължения и сключени договори, компанията да бъде закрита или продадена, в зависимост от това кое от двете ще бъде по-изгодно за момента. Предполагаше, че след изплащане на задълженията, щяха да бъдат на загуба.

Джордж пишеше, че има намерение да се оттегли от този бизнес и да се насочи към другите си инвестиции. Извиняваше й се, че ще получи съвсем малко, може би почти нищо, от продажбата. Перспективите бяха доста мрачни, ако тази голяма сделка не се осъществеше. Прилагаше към писмото си отчет в подкрепа на думите си и добавяше, че я бе излъгал, казвайки й, че счетоводните книги не са при него, защото мислел, че Филип не би искал тя да узнае катастрофалното състояние, в което се намира компанията, тъй като съдружникът му беше добре информиран за действителното положение на нещата.

Новините разстроиха Рейчъл, но не я изненадаха. Скоро щеше да започне нов, тежък период от живота й и тя се плашеше от него.

Рейчъл облече най-представителната си рокля и грижливо среса тъмнокафявата си коса. Трябваше да изглежда възможно най-добре, когато Дан дойде да я види днес следобед, както се бяха уговорили. Искаше този лицемер да види какво губи, да изгори от желание да се люби отново с нея. Не можеше, да постъпи по друг начин сега, когато знаеше за връзката му с Камелия Джоунс, за неговата измама. Щеше да скъса с него без никакво колебание. Нямаше да му позволи да разбере колко силно и колко дълбоко я бе наранил. От днес нататък никога повече нямаше да се доверява на мъж! Лулу Ма беше права: повечето мъже искаха само да използват жените!

В този момент икономката почука на вратата на спалнята й.

— Имате посетител, мис Рейчъл — каза нервно тя. — В салона е. Ще бъда в кухнята, ако ви потрябвам за нещо. Сложила съм яденето на печката и трябва да го наглеждам.

— Чудесно, Лулу Ма. Кажи му, че слизам. Не сервирай нищо. Той няма да стои дълго.

Останала сама, Рейчъл провери как изглежда в огледалото. Останала доволна от това, което бе видяла в него, но с разбито сърце, младата жена се опитваше да събере смелостта си за предстоящата среща с любимия, който я беше предал, за да скъса с него.

Рейчъл влезе в гостната и изумено погледна мъжа, който се бе разположил удобно на дивана. Тялото й замръзна, цялата се вцепени. Той се усмихна и стана, за да я поздрави. Това не беше мъжът, когото очакваше.

— Как смееш да идваш тук? Напусни дома ми, Ърл Старджър!

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

— Успокой се, момиче. Прочетох във вестника за смъртта на Филип Маккандлис. Трябваше да дойда, за да разбера дали си добре. Имаш ли нужда от нещо?

Рейчъл впери поглед в четиридесет и едногодишния мъж, облечен безупречно и по последна мода.

— Интересува ли те?

— Не мислиш ли, че е крайно време да забравим дребните недоразумения между нас?

От възмущение широко отворените й очи се уголемиха още повече.

— Недоразумения? Ти, звяр такъв, ти ми налетя.

— Извинявам се, ако съм се държал прекалено свойски, опитвайки се да спечеля обичта ти. Ако не се беше изтръгнала така рязко от бащинската ми прегръдка, блузата ти нямаше да се скъса. Просто се опитвах да те успокоя и да те накарам да млъкнеш, преди другите да се чули писъците ти и да ги изтълкуват неправилно, както направи Уилям. Не съм искал да те плаша или да ти сторя зло, Рейчъл. Никога не бих го направил.

Младата жена гледаше право в лешниковите очи на мъжа, чиято непокорна кестенява коса обикновено изглеждаше като разрошена от вятъра, но днес беше грижливо сресана. Фините черти на лицето придаваха аристократичност на външността му, въпреки че нямаше благородническа кръв, нито пък благородни чувства.

— Ти си лъжец! Мразя те, Ърл Старджър.

Посетителят седна с уморен вид на дивана.

— Съжалявам, че изпитваш такива чувства към мен, момичето ми, защото грешиш. Майка ти плаче всяка седмица, откакто напусна къщата и ти се случиха толкова неприятности. Как можеш да си толкова жестока към нея? Ела да я видиш, Рейчъл. Кълна се, че няма да те прегръщам и дори няма да докосвам ръката ти, когато влизаме във вестибюла. Имаш честната ми дума.

Рейчъл стоеше все така изправена до вратата, вцепенена и с пламнали от силното възмущение бузи.

— Ти и чест! Ти подлъга мама да се омъжи за теб с красивите си лъжи и дяволския си чар. Ти не беше богат. Имаше пари само колкото да платиш дълговете и данъците ни.

— Никога не съм твърдял, че съм богат, момичето ми. Ако ме мразиш заради това, грешката не е моя. Аз успях да запазя плантацията за теб и семейството ти.

— Запазил си я за нас? Това се казва шега!

Гледаше мъжа, станал причина да напусне дома си, превърнал последните тридесет и един месеца, прекарани там, в истински ад за нея. Колкото и да се опитваше Ърл да прикрие излъчващите се от него злоба и похотливост, тя ги усещаше. Можеше да бъде очарователен и да заблуди всеки друг, но не и нея. Сега той контролираше изражението на лешниковите си очи, но тя беше виждала погледа му, изпълнен с див и ужасяващ я огън.

— Трябва да повярвам, че съвсем случайно си избрал красивата вдовица, собственичка на преуспяваща, макар и във временно затруднение плантация, за да вложиш в нея спестяванията си — кипна Рейчъл, — но веднага си се влюбил в нея и сте се оженили след два месеца. Ти дойде в дома ни с намерението да замаеш главата и да хванеш в мрежите си мама и никога няма да успееш да ме убедиш в противното. Ти си един алчен и нечестен янки! Дойде, за да забогатееш от „Уайт Клауд“, за да се възползваш от затрудненията ни. Практически двете с мама ни държеше като затворнички в плантацията, докато ти си играеше на богат и уважаван плантатор с твоите приятели, янките. Ти си причината брат ми Рандъл да умре, а Ричард и Розмари да избягат от къщи. Ако татко и Роберт бяха живи, щяха да те убият заради това, което ни стори.

Ърл въздъхна дълбоко, изглеждаше разстроен.

— Войната свърши, моето момиче. Няма вече Север и Юг, има само Съединени Щати. Освободи се от омразата и горчилката или те ще те унищожат. Майка ти ме обича и аз също я обичам.

— Обич? Знаеш ли ти какво е това любов?

Без да повишава глас, Ърл отвърна на удара й:

— А ти знаеш ли? Обичаше ли Уилям Барлоу, или Крейг Нюмън, или Филип Маккандлис, когато се омъжи за тях? Или дори по времето, когато ги погреба? Не, ти искаше единствено богатството и търсеше начин да избягаш. Не можеш да намериш щастието по този начин, момичето ми. Ела да ни видиш в къщи, освободи ума си от всичко това и ми дай възможност да ти докажа, че грешиш в мнението си за мен. Можеш да се върнеш у дома, когато пожелаеш.

— Не можеш да ме излъжеш, злобна змия такава. Някой ден и мама ще прозре грозната истина за теб. Това ще бъде краят на властта ти над нея. Дано само този ден дойде по-скоро, за да му се порадвам.

Ърл стана и тръгна към младата жена. Спря да се приближава, когато тя започна да отстъпва, като че ли готова да избяга от стаята.

— Тя не е моя пленничка, моето момиче. Ако не ме обичаше и не ми вярваше, щеше да се разведе с мен.

Рейчъл се изсмя озлобено.

— Мама никога не би предизвикала подобен скандал и ти го знаеш. Ще изтърпи всичко, но няма да се унижи, нито пък ще опетни името на семейството си, признавайки пред всички, че е постъпила много глупаво като се е омъжила за теб.

— Единствените скандали, които е трябвало да понесе семейството ни, се дължат на твоите грешки, Рейчъл. Не прави поредната. Промени живота си и освободи съзнанието си от черните сенки, които ти пречат да бъдеш щастлива.

Единствената черна сянка, който виждам, е в твоите очи, помисли си Рейчъл.

— С твоя помощ ли? — попита го саркастично тя.

— Ще направя каквото мога, за да поправя злото, което сама си си причинила. Може би не трябва да те обвинявам, защото по онова време си била доста объркана, след всичко, което войната причини на семейството и дома ти. Но оттогава измина доста време, пък и ти имаше достатъчно възможности да опознаеш живота, за да разбереш, че действията ми тогава бяха съвсем невинни, признак единствено на обич.

— Да не си луд? Злото, което съм си причинила? Не съм извършила нищо от това, за което ме обвиняват. В противен случай вече щях да съм в затвора или на бесилото. Освен това, ако бях способна да убия някого, първата ми и единствена жертва щеше да бъдеш ти.

— Как можеш да ме мразиш толкова, Рейчъл? Тази омраза е причина да вземаш погрешни решения. Дали ще можеш да се измъкнеш от неприятностите за трети, не, за четвърти път? Не е възможно да продължаваш да живееш по този начин и да оцелееш, момичето ми.

Рейчъл реши да приложи хитрост, с надеждата да научи нещо повече.

— Защо? Защото следващия път — защото не си успял да ме накараш да се върна в къщи в мръсните ти лапи — ще убиеш мен вместо съпруга ми? Или пък ще направиш така, че да се намерят сериозни доказателства, че аз съм виновна за убийството, за да ме осъдят?

— Рейчъл Ан Флеминг! — извика Ърл. — Чуваш ли се какви ги говориш? Дали наистина не си си изгубила ума? На Север има добри лекари, които биха могли да ти помогнат да се справиш с болестта си. Нека да се свържа с някой от тях, за да…

— Мошеник! Не съм нито луда, нито зла, нито проклета, нито глупачка, Ърл Старджър! Теб трябва да те прегледат и лекуват. Доста лоши са имената, давани на хора като теб — с низки страсти и порочни постъпки.

Ърл поклати глава.

— Ако не знаех колко си уплашена, щях наистина да се ядосам. И нямаше да ти предлагам помощта си. Но съм убеден, че си умствено болна и се нуждаеш от подкрепа, както впрочем и майка ти.

— Нито искам, нито имам нужда от помощта ти. Предпочитам да умра, но не и да падна толкова низко.

— Ако не промениш живота си, властите ще се погрижат за теб.

— Това поредната ти неуспешна заплаха ли е, жалки ми втори татко?

— Не те заплашвам нито днес, нито някога съм го правил, моето момиче. Ти извърташ всяка моя дума. Решила си на всяка цена да ме очерниш. Какво бих могъл да кажа или да направя, за да докажа, че не си права?

Играеш така, сякаш си пред публика, която те вижда за първи път, а не пред човек, който те познава много добре и няма да позволи да го заблудиш с дяволския си талант! — кипеше вътрешно Рейчъл.

— Преследваш ме от години, от мига, в който се запознахме.

— Откога обичта и съчувствието се наричат преследване?

— Не се опитвай да ме баламосваш с думите си, чудовище — произнесе с леден тон младата жена. — Ние с теб няма какво да си кажем и никога няма да има. Напусни дома ми и имението. И никога не се връщай.

— Какво да кажа на майка ти?

— Знае къде живея, ако се интересува от мен и поиска да ме види.

— Тя не може да пътува, Рейчъл. Болна е, много болна. Предполагам, че сърцето й е разбито заради теб и другите й деца, които я изоставиха и не се интересуват от нея.

Рейчъл се разтревожи.

— Била ли е на лекар? — попита тя. — Нещо лошо ли е? Или това е поредният ти хитър и жесток номер, с който искаш да ме заблудиш? Да ме примамиш да се върна в къщи?

— Заведох Катрин на лекар в Уейнисбъро на двадесет и шести миналия месец и отново миналия четвъртък. Той я прегледа и предписа две лекарства за укрепване. Ако до шести май не се почувства по-добре, ще я заведа отново. Мисля, че ако те види, това ще й помогне. Затова рискувах да се изложа на гнева и омразата ти днес. Щом отказваш да дойдеш да я видиш, поне й напиши няколко реда.

— Така че да можеш да откраднеш писмото ми, да го прочетеш и да използваш това, че си научил тайните ми?

— Рейчъл, Рейчъл, не бъди толкова глупава и безсърдечна. Дори ако това, което казваш, е вярно, каква опасност мога да бъда за теб в присъствието на майка ти и на слугите ти? Доведи и тях, за да те пазят от опасността, която виждаш в мое лице. Дявол да го вземе, носи и пистолет в джоба си, ако това ще ти помогне да се чувстваш по-спокойна! Единственото, което ме интересува, е здравето на майка ти.

Рейчъл не му вярваше, но усещаше, че става нещо сериозно.

— Ще помисля за двете ти предложения. А сега си тръгвай! — нареди тя.

Трябваше да провери и да разбере дали наистина Ърл е водил майка й на лекар на тези две дати. Ако го е направил наистина, Ърл не можеше да бъде наричан повече злодей. Ако ли не…

— Добре, моето момиче, щом това е твоето желание.

— Това е, засега. Довиждане, Ърл — пресече го враждебно тя.

— Довиждане, Рейчъл. Надявам се, че скоро ще се осъзнаеш.

В момента, в който мъжът стигна до вратата, Рейчъл каза:

— Да не забравя, престани да ми изпращаш тези ненормални послания, да ме преследваш, да претърсваш стаята ми в мое отсъствие и да стреляш по мен. Заплахите и нападенията ти не ме плашат.

Ърл я изгледа като че ли смаян от чутото, после въздъхна и поклати глава с обидено и съчувствено изражение.

— Ако някой те преследва, Рейчъл, това не съм аз. Наеми детектив, който да ме следи, така че да избиеш тази налудничава идея от главата си. Това е заблуда, моето момиче, въображение на един болен мозък. Потърси помощ, преди да е станало късно. Но ако всичко това, в което ме подозираш, наистина е вярно, незабавно си осигури телохранител, който да те пази.

Рейчъл се бе надявала да постави натясно Ърл, обвинявайки го неочаквано и изненадващо, но нищо не се бе получило. Всъщност, той май изпитваше симпатия към нея и като че ли наистина мислеше, че е луда.

Лулу Ма отново почука на вратата на спалнята на Рейчъл.

— Пак имате посещение, мис Рейчъл — съобщи на неспокойната си господарка икономиката. — Морският капитан.

Леденият поглед на младата вдовица разтревожи Лулу Ма. Изненада я и с поръчението, казано шепнешком, за да не я чуят долу:

— И този път не сервирай нищо, Лулу Ма, защото той няма да се бави. Ще гледам да се отърва от него колкото може по-бързо и, надявам се, този път завинаги. Бих предпочела да не се налага да чака толкова дълго, докато пристигне поръчката му от Огаста и Атина. Започва да се държи прекалено свойски и това не ми харесва. Уморена съм от мъже, които се опитват да ме прелъстят, за да ме използват. Днес няма да бъда добра и учтива, така че той сигурно ще престане да ме търси.

— Добре, мис Рейчъл, ще направя както казвате. Младата жена отново се огледа в огледалото. Бузите й още руменееха след разпрата с втория й баща, но се надяваше, че гневът от срещата с него щеше да й помогне да осъществи решението си.

Нищо неподозиращият мъж стана и се усмихна, но Рейчъл се намръщи в отговор. В погледа му се мярна объркване.

— Капитан Слейд, исках да ви изпратя съобщение, но днешния ден се оказа много изморителен — започна с официален тон тя. — Исках да ви уведомя да не идвате при мен днес, както и занапред. Размишлявах дълго върху нашата връзка и стигнах до извода, че тя няма бъдеще. Не е разумно да продължаваме да се виждаме.

Дан беше слисан и объркан. Тя изглеждаше и се държеше толкова студено, не беше нито ядосана, нито уплашена. Той се опита да поиска обяснение.

— Връзката ни вече е достатъчно силна и задълбочена, за да има място за недоверие. Да не би да се отдръпваш, защото се страхуваш от прекалено силните си чувства към мен? — изказа предположение той.

— Харесвам те като приятел, Дан, хубаво ми беше да се любя с теб, но прекалено сериозното ти и взискателно отношение към мен започва да не ми допада. Неотдавна погребах съпруга си, така че още не съм готова за нова любов и брак.

— Какво? — прошепна невярващо младият мъж.

Рейчъл беше репетирала тази трудна сцена много пъти в мислите си, така че вече знаеше без грешка ролята си.

— Благодарна съм ти за това, което стори за мен пред властите, но с всичко това вече е приключено. Трябва да продължа да живея и да уредя неотложните проблеми. Не мога да си позволя да се отвличам с безплодната си връзка с теб. Моля те да не се ядосваш и да не се опитваш да ми отмъщаваш, като отидеш в полицията и признаеш, че си излъгал. Това ще ти докара големи неприятности пред закона, а мен ще постави в ужасно положение. Ще ме принуди да кажа, че си се опитал да ме прелъстиш и понеже не си успял, си отмъщаваш, създавайки ми неприятности с промяната на показанията си. Ти подписа лъжливи показания — припомни му тя любезно. — Нека се разделим като приятели.

Дан разтърси глава, сякаш да се събуди от кошмарен сън.

— За какво всъщност говориш?

Рейчъл беше самата невинност.

— Опитвам се да те отблъсна възможно най-мило. Не те обичам и не те желая, капитан Слейд. Съжалявам, ако съм създала у теб погрешно впечатление, объркана от силното напрежение. Признавам, че сгреших, когато отстъпих пред теб и ти позволих да повярваш, че можем да имаме общо бъдеще. Всичко това се случи, защото бях прекалено разстроена и тъжна, за да мога да разсъждавам трезво. Двамата се забавлявахме добре. Харесахме се. Изживяхме заедно една изпълнена със страст нощ. Това е всичко. И за да успокоя съвестта ти, ще ти кажа, че не съм убила Филип или някой от другите си съпрузи, така че не съм те използвала като свидетел, от който имам нужда. Все пак, ти действително стана такъв тогава, когато положението беше най-отчаяно, затова съм ти благодарна. Ако си спомняш, никога не съм те молила да лъжеш или да ми помагаш. Идеята беше твоя.

— Какво се е случило, Рейчъл? Това, което казваш, е безумна, дяволска лъжа!

— Не, капитан Слейд, това е истина. Съжалявам, ако съм те наранила. Единственото, което мога да кажа в своя защита, е, че ти се появи в момент, когато бях изпаднала в слабост и аз се държах глупаво. Моля те, не ме търси повече. Беше една краткотрайна страст, но с това вече е приключено.

Смаян и до болка съкрушен, Дан я обвини:

— А, значи си намерила някой по-богат и по-уважаван мъж за твоя жертва номер четири?

Въпреки че думите му бяха несправедливи, те разкъсаха сърцето й.

— Не се дръж като юноша, загубил първата си любов. Няма никакъв номер четири. Както ти казах, нямам късмет със съпрузите.

— Не ти трябва богат съпруг, защото си намерила аванса, така ли?

Рейчъл се намръщи и дълбоко въздъхна, за да изрази отегчението си.

— Не, Дан, не съм. Всъщност няма да наследя кой знае какво от Филип. Не става дума за това. Мъжете ми носят само неприятности. Предполагам, че няма да имам друг мъж до края на живота си, освен може би само за някоя и друга страстна нощ.

Дан напразно се опитваше да открие истината в очите й, днес нямаше власт над тях.

— Моята Рейчъл Маккандлис не би могла да говори така.

— Няколко пъти вече те предупреждавах, че не познаваш истинската Рейчъл.

— Ако това, което виждам сега, е истинската Рейчъл, тогава ти си права.

— Моля те, Дан — продължи коварната си игра тя — не ме принуждавай да те наранявам. Да се разделим достойно. Получи от мен това, което никой друг мъж не е успявал. Не можеш ли да се задоволиш с този дар и със спомена за преживяното?

— Не, Рейчъл, не мога. Обичам те и те желая. По дяволите! — провикна се той, — ти също ме обичаш и желаеш. Защо постъпваш така с мен?

Рейчъл предположи, че думите му са опит да прикрие хитруването си.

— Опитвам се да те предпазя да не затънеш още по дълбоко в ямата, която сам си изкопал. Харесвам те, приятно ми е с теб, но това е всичко, кълна се. Моля не ми пречи да ти помогна да се измъкнеш оттам по най-безболезнения възможен начин.

Дан усещаше, че нещо не е наред, но не можеше да разбере какво. Нямаше смисъл да бъде по-настойчив сега, тя като че ли твърдо бе решила да сложи край любовната им връзка. Въпреки всичко, той чувстваше, че тя не е искрена. Не успяваше да скрие напълно любовта си към него и тревогата си. Преди обаче да я принуди да му каже истината, той трябваше да разбере причината за рязката промяна на чувствата й.

— Добре, Рейчъл, сега си тръгвам. Но те предупреждавам — няма да се отрека от нашата любов, докато не ми докажеш, че не съм прав. Когато дойдеш на себе си се избавиш от съмненията и страховете си, знаеш къде да ме намериш до двадесет и четвърти май. Ако тогава не бъдеш наясно с чувствата си и все още нямаш смелост, аз ще си отида, а заедно с мен ще си отиде единственият ти шанс за истинска любов и щастие. Ако ти потрябвам, за каквото и да било, аз съм на твое разположение.

Рейчъл не успя да скрие учудването си от думите държането му. Не й беше лесно да възвърне равновесието и хладнокръвието си.

— Благодаря ти, Дан.

— Благодаря ти, Дан! — повтори думите й младият мъж. — Това ли е всичко, което имаш да ми кажеш, след случилото се между нас?

— Няма да повярваш, но наистина ми се иска да беше другояче.

За първи път този ден Дан почувства, че е искрена. Едва сега, след влизането й в стаята, очите й станаха като разтопен мед, а не смразяващи маслиненозелени.

— Аз също, Рейчъл, аз също.

Без дума повече, дори без да се сбогува, Дан напусна стаята, яхна коня си и го пришпори.

Рейчъл го проследи с поглед от прозореца на гостната. Сърцето й се свиваше от болка. Силите й се бяха стопили. Любовта й към него я караше да се възмущава от постъпката си, но разумът й я поздравяваше за майсторски свършената работа.

Обичам те, Даниел Слейд. Защо и ти се оказа същият, като останалите? Ако не беше такъв измамник, щях да бъда изцяло твоя, сега и завинаги.

— Отиде ли си? — попита икономката.

Рейчъл тежко въздъхна.

— Да, Лулу Ма, и то завинаги.

— Защо сте тъжна, мис Рейчъл?

— Оказа се по-тежко, отколкото си мислех, мила приятелко. Дан е влюбен в мен.

— И сега вие съжалявате?

— Да, съжалявам. Но няма да се огъна. Постъпих така, както смятам, че е най-добре за мен. Затова именно трябва да мисля сега — за себе си и за двамата си най-добри приятели, за теб и за Бърк. Вие сте моето семейство. Нямам нужда от нищо повече.

— Какво ви се иска, мис Рейчъл, за да се почувствате по-добре?

— Една хубава и топла баня, чаша шери и вкусна вечеря — отговори весело младата жена, въпреки че ни най-малко не се чувстваше така.

Трябваше добре да премисли, преди да седне и да напише писмо на майка си.

— Ето, сега сте вие, моята мис Рейчъл — по-силна, от който и да е мъж.

Господ да ми е на помощ, ако днес съм сторила ужасна грешка, помисли си с ужас Рейчъл, след като икономката й излезе, за да изпълни молбата й.

— Какво е направила? — едва не извика Люк Конър. — Добре ли чух?

— Да, приятелю. Сега трябва да разберем защо го направи.

— Наистина ли си убеден, че те обича?

— Изобщо не се съмнявам в любовта й, Люк.

— Тогава защо го е направила?

— Точно това имам намерение да разбера.

— Знаеш, че ще ти помогна с каквото мога. Но какво ще стане, ако представата ти за нея е погрешна? Ако с основание я наричат Черната Вдовица? Ако си й трябвал единствено като свидетел? А ако е открила парите?

Дан отвърна уверено.

— Няма начин да се е преструвала, Люк. Това, което трябва да направим, е да проучим какво е правила през дните след последната ни среща, стъпка по стъпка. Някъде по тази пътека трябва да се намира ключът към загадъчната промяна в поведението й.

— Не мислиш ли, че може би е открила кой си ти всъщност и е решила, че си я предал?

— Според мен, не е това причината. Филип беше прибрал всичките си писма, снимки и други лични вещи в един сандък и го беше оставил при семейния адвокат в Чарлстон. Наредих да го вземат и сега той е на кораба. Съмнявам се брат ми да е взел със себе си част от тези спомени. През всичките тези години неведнъж съм го измъквал от затруднено положение. Винаги е смятал, че аз съм по-силният, по-способният и по-смелият. Надявал се е, че все още съм жив в някое кътче на земята, че ще чуя зова му за помощ и по някакво чудо ще се появя и ще го измъкна от тази каша. Затова е оставил, това писмо при семейния адвокат. Затова е наел частен детектив да ме търси. Трябва да му е струвало доста пари, но въпреки това не се е отказал. Аз също няма да се откажа. Трябва да спася Рейчъл — точно това е искал и той от мен. Бил е наясно, че е хлътнал много дълбоко, за да го отърва и този път, но я е обичал достатъчно, за да пожелае да спася поне нея. Вероятно се е увлякъл в залаганията и се е надявал да се избави от паричните затруднения, в които е изпаднал чрез тази незаконна сделка. По-късно обаче е разбрал каква непростима глупост е направил и се е паникьосал, но е било вече късно. Вероятно е загубил получения аванс, залагайки с огромни суми.

— Не мислиш, че се е самоубил, нали? — попита с ужас Люк.

— Не. Мисля, че някой друг го е направил вместо него, някой, който е искал да го премахне от пътя си или от живота на Рейчъл.

— Да не би да е онази лисица Джоунс?

— Според мен, не. Когато я видях онзи ден, тя направи всичко възможно да очерни Рейчъл, но се съмнявам, че е способна да убие. Камелия е достатъчно хитра, за да рискува всичко заради едно отмъщение. Канех се да разкажа на Рейчъл за въдицата, която пуснах на тази хитруша, но така и не ми се удаде възможност.

Люк широко се усмихна и светлите му сини очи проблеснаха.

— Значи, казваш, да проследим какво е правила през последните три дни, за да разберем причината за днешното й странно поведение.

— Такъв е планът ми, приятелю. Мислил съм върху тези неща от всички гледни точки и се убедих, че истината е тази: обичам я, желая я и се нуждая от нея. Не вярвам, че Рейчъл Маккандлис е способна да извърши убийство. Сигурен съм, че е замесена в тази тайнствена сделка с оръжие не по нейно желание, а в резултат на забърканата от Филип каша. Нещо през последните дни явно е разклатило вярата й в мен, но аз ще направя всичко, за да си я върна. Причината е или тази, или страхът й да не изложи на опасност живота ми — нейната теория за лошия й късмет. Може наистина да съм заслепен от любов и желание, но докато не намеря неоспорими доказателства за вината й, няма да приема, че е престъпница. Тя е моя, Люк. Никога досега не съм обичал и желал толкова една жена. Няма да позволя нито на враговете й, нито на страховете й, нито на съдбата да ми я отнемат.

— Какво смяташ да правиш, след като я освободиш от миналото й?

Капитанът се усмихна.

— Ще се оженим и ще отплуваме заедно.

— Доколкото те познавам, нищо няма да може да те спре. Добре, тръгвам да правя проучвания във връзка с другите ти подозрения. Скоро ще имаме отговор и за тях.

В „Мос Хейвън“ Рейчъл беше толкова разстроена и ядосана, че не се интересуваше нито от тъмнината навън, нито от опасностите, нито от това, че някой скрит злосторник може да наблюдава действията й. Нещо повече, беше сложила заредения пистолет в джоба си и нямаше нищо против коварният й враг да се покаже и да си получи заслуженото. Постави на място надгробната плоча на Филип, преместена и захвърлена край главния вход предишната нощ. С крака се опита да натрупа пръст около дървения кръст, на който бе написано името му. След това нещастната вдовица впери поглед в гроба на третия си съпруг и изпита желание да си поплаче, за да се освободи поне малко от натрупаното напрежение. Не можеше обаче да си позволи тази слабост. Върна се в къщата и си легна. Имаше нужда от почивка, за да има сили да посрещне събитията, които щяха да я връхлетят през следващите дни.

Когато Рейчъл пристигна в Огаста в петък следобед, веднага се отправи към фирмата за амуниции на Джордж Ледърс, за да успее да го завари там, преди да си е тръгнал. Каза на кочияша да закара багажа й в хотел „Плантерс“ и да предупреди, че тя самата скоро ще го последва, за да наеме стая за през нощта. Плати му за помощта и той потегли.

Рейчъл влезе в кантората и завари сивокосия мъж да чете местния вестник, седнал зад бюрото си. Той веднага стана на крака, за да я посрещне, но изглеждаше притеснен и неуверен.

— След случилото се — започна Джордж, — не би трябвало да съм изненадан, че ви виждам днес тук, но въпреки това не съм очаквал посещението ви. От вестника научих кога точно е починал Филип. Това беше истински удар за мен, Рейчъл. Какво правехте тук, прекарвайки в развлечения времето си, докато Филип е бил вече мъртъв? Защо не ми казахте? Измамихте ме. Не разбирам защо.

Рейчъл знаеше, че напрежението й личи.

— Моля ви, Джордж, седнете — каза тя, — и чуйте обяснението ми. Трудно ми беше да се преструвам, че съм тук, за да си почина и да се поразвлека, тягостно беше да ви мамя, но имах основателна причина да постъпя така. Преди да умре Филип ми каза, че има основателни причини да се притеснява във връзка с голямата сделка. Затова и се отказал от нея. Но междувременно се случили неща, които го уплашили и той бил принуден отново да се захване с това.

И тя разказа за станалото през февруари.

— Филип никога не е получавал писмена заплаха, поне аз не знам, но беше сигурен, че клиентът или Хари, или и двамата, то следят.

Кафявите очи на Джордж се разшириха от учудване.

— Хари? Какво говорите?

Рейчъл пусна в действие плана си.

— Трябва да запазите в тайна всичко, което ще ви кажа. Ще го направите ли заради мен и Филип?

Джордж кимна.

Младата жена пое дълбоко дъх и започна:

— Хари настояваше Филип да не изпуска тази сделка. Тъй като и двете компании имаха остра нужда от средства, първоначално мъжът ми имаше намерение да подпише договора. Междувременно обаче явно се е случило нещо, което е породило съмнения у Филип относно законността на сделката. Може би е ставало дума за доставка на оръжие и амуниции на кубински въстаници.

Тук Рейчъл направи малко отклонение, за да разкаже това, което бе научила от Дан.

— Съпругът ми нямаше време да ми обясни всичко, преди да почине от холера. Предупреди ме, че Хари и въпросният клиент може да се окажат опасни и че не трябва да им се доверявам. Освен това ме посъветва да подпиша неговата част от договора. Знаеше, че умира, затова ми поръча да прегледам счетоводните книги на двете компании, преди да съобщя за смъртта му. Нямаше време да ми обяснява, защо е толкова важно да постъпя така. Мислех, че ще науча повече от вас и от Хари, ако скрия истината за известно време. Може и звучи глупаво, но имам подозрения, че Филип е бил убит.

Джордж изглеждаше смаян от чутото.

— Но вие самата казахте, че е умрял от холера.

— Да, всички признаци бяха на холера. И освен това така казах и пред властите. Не мислех, че е разумно и безопасно да споменавам за подозренията си — че Филип може би е убит и сделката е незаконна — защото това можеше да доведе до още по-големи неприятности. Освен това, тогава още не разполагах с никакви факти, а сега вече съм събрала няколко, но те не са неоспорими доказателства.

Джордж попила мустака си и запита:

— Значи Филип е подозирал, че Хари е опасен и може би ни мами?

— Да, предупреди ме да внимавам и на всяка цена, да не се спречквам с него.

Рейчъл повтори някои от предсмъртните слова на съпруга си и разказа за заплахите, които й бяха изпратили, за да помогне на Джордж да добие поне някаква представа за дилемата, пред която беше изправена.

— Сега нали разбирате защо бях толкова притеснена и уплашена, защо трябваше да представя идването си тук като развлечение и да ви мамя. Съжалявам за това Джордж, защото не мисля, че сте замесен в тази история. Мога да ви се доверя, но не мога да кажа същото за Хари, поне засега. Възнамерявам да го посетя утре да видя какво мога да науча. Няма да му разкрия всичко, което споделих с вас. Ако той се свърже с вас, моля ви да му кажете само това, за което ще се уговорим сега. Ще ми помогнете ли? Ако сделката е законна и това са били само бълнувания от високата температура на Филип, всичко ще се нареди. Но ако се е опитвал да ми каже истината, ще трябва доста да помислим как бихме могли да се оправим. И двамата не бихме рискували живота и репутацията си.

— Разбира се, не бихме могли да подпишем договора, ако не е законен — съгласи се Джордж. — Преди да се обвържем дотолкова финансово, Филип трябваше да ми каже истината.

— Филип се нуждаеше много от пари, Джордж — Рейчъл реши, че е по-добре да му разкрие тази част от истината, — а знаеше, че и вие с Хари сте затруднени. Държал е в тайна договора, защото е имал своите подозрения. Той поемаше цялата отговорност.

— Искате да кажете, че все пак е взел решение да сключи тази сделка?

— Да. Но при провал Филип щеше да поеме цялата отговорност. Той беше този, който е допуснал грешката, но се надяваше, че всичко ще приключи благополучно и бързо ще се забрави. Съжаляваше, че е забъркал и нас в тази каша. Настояваше аз да доведа до край работата, но успя да ми даде много малко информация и факти, за да мога да го направя. Освен това, честно казано, съпругът ми ме остави в ужасно финансово положение. И трите компании имат страшна нужда от средства. Надявам се да можем да изпълним този договор.

— Тежко ми е да чуя това. Разбира се, аз ще ви помогна, Рейчъл. Цялата тази история звучи доста предизвикателно — направо кара кръвта да се движи по-бързо по старите вени.

— Моля ви за една голяма услуга, Джордж. Трябва да изпратите ордера, за да се опитам чрез него да открия, дали бихме могли да продаваме според уговорката, или ще трябва да се откажем. Ако няма на какво да се опра, не мога да разчитам на отговор от клиента, когато дойде да провери защо закъснява поръчаната стока. Ако нещо се случи с нея, можете да вземете и моята част от компанията, за да компенсирате поне отчасти загубите си. Ще оформя писмено този документ, за да не се опасявате, че ще променя намеренията си.

— Много мило и благородно от ваша страна, Рейчъл, но вашият дял е много по-малък от вложеното от мен в сделката. Но аз ви вярвам и ще постъпя така, както желаете.

Младата жена въздъхна облекчено и се усмихна.

— Благодаря, Джордж, това наистина ще ми помогне. Да се молим сделката да се осъществи така, както е планирана. Голямата поръчка на капитан Слейд няма ли да закрепи за известно време финансовото ни положение?

— Страхувам се, че не. Парите отидоха за заплати на работниците, които не бях успял да изплатя досега, и за закупуване на суровини, с които да изпълня голямата сделка. Дори ще трябва да ползвам заем от банката. Вашият братовчед обаче не трябва да се страхува, ще изпълним поръчката му в срок.

— Това е друга тема, Джордж. Даниел Слейд не ми е братовчед. Той е стар, близък приятел на Филип. Израсли са заедно в Чарлстон. Пристигна същата сутрин, когато умря Филип. Всъщност, трябвало е да се видят по работа и двете му поръчки са съвсем законни. Съгласи се да се представи за мой братовчед и да ме придружава по време на пътуването, защото се налагаше да изясня много неща. Това е другото, за което не бих искала Хари да научи. Решихме, че е по-добре хората да продължават да ни смятат за роднини.

Джордж поклати съчувствено глава.

— Много неща е трябвало да преживеете и да преодолеете сама, Рейчъл. Искрено съжалявам. Филип беше чудесен човек и лоялен съдружник. Ще ми липсва. Имахте ли неприятности, когато съобщихте за смъртта му?

— Обичайното разследване, което все още не е приключило.

И Рейчъл разказа какво се бе случило.

— Сега разбирате ли защо съм толкова разтревожена и недоверчива? И това не е всичко. Докато бяхме в Атина, Хари беше организирал да ни следят денонощно. Дан успя да проследи нашия „придружител“, който отишъл право в кантората на Хари, за да му докладва. Няколко пъти улових Хари в лъжа, но не се издадох. Всичко това ме принуждава да не му вярвам. За да бъда справедлива обаче, може би поведението му има своето логично обяснение, но при тези обстоятелства не мога да рискувам и да разкрия пред него това, което знам.

— Неприятно ми е да го кажа, Рейчъл, но аз съм съгласен с вас — отвърна Джордж. — Хари винаги се е държал странно. Може би не съм справедлив, но мисля, че е способен на подобни некоректни постъпки. — Когато мина да ме види след последната си среща с Филип, той се държа рязко и студено, беше направо ядосан. Дори изрече заплахи по адрес на Филип. Но би било глупаво от негова страна да убива Филип преди сделката да е изпълнена. Казва, че не знае нищо — нито кой е клиентът, нито къде се намира.

— Но това лесно би могло да се разбере, когато клиентът пристигне за поръчката си. Може би Хари е мислел, че с мен ще се справи по-лесно, отколкото с Филип. Някой от двамата споменавал ли е някога, че е купил лиценз за производство на оръжие?

Рязката смяна на темата обърка Джордж.

— Не, защо?

Рейчъл сподели подозренията си и видя как очите на Джордж се разширяват от изненада. След това продължи:

— Ако Филип е знаел за това, то той не е казал нищо, нито е попречил. Предпочитам обаче да мисля, че Хари е единственият замесен в това престъпление. Изпращайки толкова далеч оръжията си, той знае, че възможността да бъде открит е нищожна. Това е още една причина Хари да настоява тази сделка да се осъществи — той не би могъл да продава патентовани оръжия в Съединените Щати. Вече се опита да ме изнуди, като заяви, че няма да достави оръжието, ако първо не получи аванса. Но той не може да продаде тези оръжия другаде и следователно компанията ще се разори. Все още не съм намерила парите. Филип ги е скрил добре.

— Каква мистерия — прошепна Джордж.

— Да, така е. И се оказва, че ние сме в самия център. Ще ви държа в течение за всичко с писма. Няма да научим кой знае колко повече преди края на май или началото на юни. Толкова време ще е нужно на клиента ни да се убеди, че нещо не е наред и да пристигне в Савана, за да разбере какво става.

— Не би трябвало сама да се срещаш с него, Рейчъл, може да е опасен.

— Дан ще бъде там — излъга тя, за да го успокои. — Той така или иначе трябва да изчака, докато получи оръжието си. Каза, че ще ми помага през това време.

— Това е добре. Даниел ми харесва.

— Той е добър и мил човек — не й беше лесно да го каже. — Също като вас, Джордж. Моля да ми простите за това, че ви измамих, но трябваше да ви опозная по-добре, преди да бъда сигурна, че мога да ви вярвам напълно.

— След всичко, което ми казахте, ви разбирам, Рейчъл. Вие сте умна, силна и смела жена.

Рейчъл му благодари с топла искрена усмивка.

— Благодаря, Джордж. И така, когато Хари започне да ви разпитва, а аз съм сигурна, че ще го направи, искам да му кажете, че съм ви излъгала и че съм се извинила за това. Опитвала съм се да открия подробности за тази сделка, преди да ви съобщя за смъртта на Филип, защото съм се опасявала, че ще скриете от мен част от печалбата. Кажете му, че вие сте убеден, че не ви се доверявам изцяло и че сте ядосан задето съм ви излъгала. Че проявявам жив интерес към голямата сделка, но не знам почти нищо за нея. Казала съм ви, че не знам къде са парите, но че вие не сте сигурен дали наистина е така. Обяснете му, че според думите ми, болестта на Филип се е развила много бързо, той е изгубил съзнание и не е успял да ми каже нищо, преди да умре. Кажете му, че съм се съгласила за сделката, но че искам продам дяловете си и от двете компании веднага след нейното изпълнение. Кажете, че сделката зависи от това дали ще успеем да уговорим нови условия с клиента, тъй като парите от аванса не са в мен.

— Това ще го настрои страшно много срещу вас и той, ще започне да ви подозира още повече.

— Точно това ми трябва, за да изкопча повече информация от него. Надявам се, че няма да започне да ме заплашва и отново да се опита да ме изнудва със спиране работата по сделката. От това ще разбера до каква степен този договор е важен за него и доколко отчаян и опасен може да бъде.

— Ще се безпокоя за вас, Рейчъл.

— Благодаря ви. Аз също ще се безпокоя за вас. Пазете се, Джордж. Няма да се учудя, ако Хари се опита да се отърве и от двама ни, за да задържи цялата печалба. Не вярвам наистина да е в такова неведение, както се представя. Хари е прекалено мнителен и алчен, за да вярва безрезервно на Филип. Само един почтен, заслужаващ доверие и лоялен приятел и съдружник като вас, Джордж, би могъл да остави съпруга ми да се заеме с тази сделка по начина, по който го е направил. Обещавам ви, че Хари няма да ограби нашите дялове от печалбата, ако въобще има такава.

— Все още се надявам да бъде така, Рейчъл, иначе сме загубени. Както вече ви казах, имам намерение да продам компанията и да се оттегля щом приключа напълно с работата си. А вие какво смятате да правите?

— Аз също мисля да продавам. Можете да започнете да разпродавате, когато решите. Ще се съглася с всяка цена и условия, които според вас са справедливи.

— Щастлив съм, че ми се доверихте, защото наистина можете да ми имате доверие, Рейчъл. Никога няма да ви предам и ще направя всичко възможно, за да ви помогна.

— Сутринта тръгвам за Атина да се срещна с Хари. Надявам се да си бъда в къщи към понеделник — вторник. След като и вие се срещнете с Хари, съобщете ми как е реагирал и какво е казал.

— Сигурна ли сте, че ще дойде да ме види?

— Абсолютно. Ще дойде да се увери, че и двамата сме се излъгали.

— Ако Хари наистина е виновен за тези инциденти и за убийството на Филип, надявам се да съберете достатъчно доказателства, за да бъде арестуван и наказан.

— Аз се надявам на същото, Джордж.

Рейчъл си даваше ясна сметка, че все още мами Джордж за някои неща, но просто не можеше да постъпи по друг начин. Не можеше да му довери всички подробности, все още не. Но тя чувстваше, че той е честен и искрен и това беше голямо облекчение за нея. След като го предупреди да внимава, младата жена се сбогува с него.

Когато Рейчъл пристигна в Атина в събота следобед, не й провървя както в Огаста. Харисън Клементс беше заминал някъде за уикенда и го очакваха да се върне късно вечерта в събота. Съпругата му била с него — поне така каза икономката. Рейчъл остави съобщение, че в понеделник рано сутринта ще бъде в кантората му, за да обсъдят важни въпроси. Предполагаше, че Хари също е прочел съобщението за смъртта на Филип и е притеснен от лъжата й.

Рейчъл се намръщи с досада, когато се върна от вечеря и забеляза поредната бележка върху възглавницата си. Имаше намерение да не поръча да сервират вечерята в стаята й и сега съжаляваше, че не го бе направила. Дръзкият преследвач отново вървеше по петите й! Беше й страшно неприятно да бъде преследвана по този начин. Не можеше да си обясни как този човек успяваше да влиза и излиза от стаята й, без да го забележи. А това не доказваше ли, че не познава злосторника? Отново с нейния почерк бяха отправени заплахи за живота на Дан, ако тя не престане да се среща с него. Но при това усърдно преследване тайнственият шпионин съвсем скоро щеше да разбере, че Дан вече е изключен от живота й. Рейчъл реши, че анонимните послания не са свързани с тайнствената сделка и затова е по-добре да не им обръща внимание. Докато непознатият сам не се разкриеше пред нея, тя нямаше възможност да го отблъсне с презрение, нито пък да разбере защо пише посланията си с нейния почерк.

В шест следобед в неделя някой почука на вратата на Рейчъл. В първия момент тя реши да не отваря, защото се страхуваше да не се скарат с Хари в хотела. Но след това се сети, че това най-вероятно е човек, изпратен от Хари със съобщение, че се е върнал в къщи, получил е бележката й и е готов да се срещнат сутринта.

Рейчъл отвори вратата. Очите й се разшириха от изненада и тя дълбоко си пое въздух.

— Какво правиш тук? — възкликна тя. — Как разбра къде да ме намериш? Какво искаш от мен, Даниел Слейд?

Дан я бутна навътре, влезе в стаята, затвори вратата и я заключи.

— Трябва да си поговорим сериозно. Да изясним нещата веднъж завинаги.

Рейчъл отстъпи няколко крачки, без да сваля погледа си от него. Упорити огънчета святкаха в тъмносините му очи, а гладко избръсната му брадичка бе издадена напред с непоколебима решителност. Младата жена не беше подготвена за подобна среща. И колкото повече го гледаше, толкова желанието й да го прогони отслабваше.

— За какво да говорим? Всичко, каквото трябваше да ти кажа, вече го казах. Свършено е, Дан, приеми този факт.

— Сега започва, Рейчъл Маккандлис, приеми този факт — поправи я той и хвана нежно, но в същото време здраво, ръката й.

Младата вдовица се опита да издърпа ръката си и да отмести очи от него, но не успя да стори нито едното, нито другото.

— Не се дръж като малко дете, не се инати, Дан — не се предаваше тя. — И не се озлобявай.

— Нямам такива намерения. Единственото, което искам, е да ми позволиш да те обичам и да ти помагам. Това са нещата, от които се нуждаеш и ти.

Тя впери очи в него.

Не си позволявай да бъдеш слаба, не позволявай да те измами.

— Грешиш. Аз…

— Трябва да ме изслушаш! Рискувах, за да те спася от затвора. Излъгах съдружниците ти, за да ти помогна да се добереш до някакви сведения. Двамата с Люк проучваме семейството и слугите ти, за да разберем да не би някой от тях да те мами. Търсим също някой отблъснат любовник, готов да убива, за да те има. Направихме издирвания, за да се уверим, че това не е и някоя ревнива отмъстителна съперница, която изгаря от желание да те накаже и дори да те унищожи. Знаем, че не си извършила тези престъпления. Тази седмица дори ухажвах онази отвратителна лисица Камелия Джоунс, за да разбера дали тя няма пръст в неприятностите ти. Правя всичко възможно, за да ти помогна, а ти ми обръщаш гръб и затваряш сърцето си за мен. Защо? Причината не е в това, че ме желаеш по-малко, отколкото аз тебе. Защо тогава? Какво се е случило, какво те накара да отблъснеш това, което и двамата знаем, че желаеш? Да не би вече да подозираш всички мъже? Нима една сериозна любовна връзка те плаши?

Рейчъл беше много изненадана и смаяна. Когато все пак дойде на себе си и успя да си поеме дъх, тя попита:

— Виждал си се с Камелия, само за да я шпионираш?

Дан разбра, че благодарение общите усилия и досетливост на двамата с Люк, е отгатнал правилно. В очите й обаче все още се прокрадваше недоверие.

— Да, и никак не ми беше лесно, но го направих заради теб. Тя те мрази и желае смъртта ти, но не мисля, че би убила съпрузите ти, за да си отмъсти. Обича най-вече себе си и значителното си богатство, за да рискува да го загуби. Същото се отнася и за другите, които проучихме. Не открихме причини, за да ги обвиним в извършването на тези престъпления. Поне не засега, но Люк все още работи върху този проблем в случай, че сме пропуснали някоя подробност.

Дан забеляза, че Рейчъл го слуша с изострено внимание.

— В миналото ти няма отхвърлен любим или любовник, поне ние не открихме — продължи той. — Винаги си се омъжвала за мъжете, с които си имала връзка. Не намерих и друга жена, освен арогантната Камелия, която има желание да си отмъсти. Не можахме да открием и членове на семейството, който да искат или да търсят възмездие, дори не и втория ти баща. Вярно е, че братът на Крейг не те е обичал и не ти е вярвал, но той отдавна живее на Север. Той би могъл да е отговорен за смъртта на Филип само ако е наел някой да извърши убийството, но пък няма никаква причина да е желал смъртта на Уилям и сина му. Ако това е някакъв заговор срещу теб, а аз съм убеден, че е точно така, то всичко трябва да е започнало още след първия ти брак. За известно време дори подозирах, че Лулу Ма си е падала по Уилям, но от всичко, което чувам, тя май не се интересува от мъжете. Освен това, тя не е била наблизо, когато са умрели първите трима. Бях склонен да приема, че злосторникът е вторият ти баща, но той има алиби и за двата въпросни дни.

Внезапно младият мъж смени темата на разговора.

— Знаеше ли, че майка ти е болна?

Рейчъл започваше да си дава сметка колко много бе направил за нея Дан.

— Да, но как си научил всичко това?

Даниел се усмихна широко, тъй като почувства, че тя отново му вярва.

— Двамата с Люк си имаме наша система. Можем да бъдем изключително хитри и находчиви, когато ситуацията го изисква. И случаят е точно такъв, Рейчъл. Ако не успея да разгадая тези убийства, ще те загубя. Предупреждавам те, хитрушо, че няма да се предам без бой.

Младата жена се опита да прикрие усмивката си.

— Как ме намери?

— Бърк ме харесва и ми вярва. Знае, че страдаш, и знае, че те обичам и съм готов на всичко, за да ти помогна.

Рейчъл го погледна разтревожено.

— Издал е къде съм заминала?

— Само на мен и то, защото имаше основателни причини. Можеш напълно да му вярваш.

Дан изгаряше от желание да й разкаже всичко, но засега не трябваше да рискува. Ако Рейчъл разбереше, че двамата с Филип бяха братя и че първоначално той е имал намерение да я хване в капан, това можеше да причини големи неприятности и отново да развали отношенията им.

Младият мъж обхвана с длани лицето й и каза умолително:

— Не можем ли да оставим времето да провери чувствата ни един към друг? Няма да искам от теб нищо повече от това, което сама пожелаеш да ми дадеш. Но трябва да ми дадеш, трябва да ни дадеш шанс. Толкова си подхождаме с теб. Нека се споразумеем и да дадем още една възможност на прекрасните чувства, които изпитваме един към друг? Ако кажеш „не“, трябва завинаги да си отида от живота ти. Не мога да рискувам да бъда така жестоко наранен.

Направи всичко възможно, за да ме убедиш, Дан.

— Казах ти вече, вероятно съм прокълната.

Той поклати глава.

— Не вярвам. Ти имаш сериозен неприятел, и то от години. Ще открием кой е той и защо го прави. И то ще бъде краят на проклятието, което те преследва.

Увещавай ме, Дан.

— Вероятно няма да мога да имам деца. Бременността и помятането сигурно са ме осакатили. Това е подаръкът ми от Крейг. Лекарите не ми дават особени надежди. Някой ден ти ще искаш да имаш наследник.

Думите й свариха Дан неподготвен. Да няма деца от тази толкова скъпа за него жена? Да няма никога собствено дете? Да няма син, който да наследи фамилно име? Но все пак, тя, каза „вероятно“. Кое беше по-важно? Да свърже живота си със своята любов и да няма деца или да има деца от жена, която не обича?

Сърцето на Рейчъл щеше да изскочи от гърдите й, докато наблюдаваше как Дан размисля над неприятна новина. Склони ме, Дан!

— Ти ще кажеш, че това е без значение и наистина може да е така в този период от живота ти, но в по-късен, нещата ще се променят. Ти ще бъдеш чудесен баща Дан, ти заслужаваш този дар. Ако станем любовници и за двамата ще бъде ужасно мъчително да се раздели някой ден, за да можеш да се ожениш и да имаш семейство. Колкото по-дълго живеем заедно, ще ставаме все по-близки и тогава ще ни бъде много трудно да прекъснем връзката си. Ако обаче ме желаеш само за известно време, това няма да намали чувствата ни. Бих се съгласила с това, но трябва да бъдем внимателни и предпазливи.

— Затова ли ме отхвърли? За да пощадиш чувства ми?

Кажи му истината, Рейчъл.

— Не. По-скоро — не съвсем. Всички тези неща ме притесняваха, но аз се стараех да не мисля непрекъснато за тях.

— Е, и? Какво се случи между понеделник и четвъртък?

— Камелия Джоунс. Видях ви заедно в сряда.

Дан разигра първо изненада, след това облекчение.

— Значи това било! Това ли е всичко?

Засмя се и я прегърна. Загледа се в очите й и заяви щастливо.

— Колко ми олекна! Помислила си, че я желая?

Остави всичко да излезе наяве.

— Да, и дори, че между вас има нещо повече.

— Какво, любов моя? Кажи ми, за да изясним напълно това недоразумение.

Не се дръж така, че да те помисли за някоя глупачка. Обясни му.

Рейчъл му разказа за съмненията и страховете си, след като ги видя заедно.

Дан я притисна в обятията си.

— Разбирам защо си могла да помислиш подобно нещо — каза нежно той, — но всичко това не е вярно, кълна се, Рейчъл, в името и честта си. Аз те обичам и те желая. Не познавах Камелия, докато не уредих тази среща, за да я проверя.

Повярвай му.

— Надявам се, че не постъпвам глупаво и безразсъдно, но ти вярвам.

След това младата жена обясни поведението си в четвъртък и го помоли за извинение. Дан каза точно това, което трябваше.

— Ако аз бях на твое място, щях да направя същите заключения и да постъпя по същия начин. Трябваше насила да те накарам да ме изслушаш, но тогава бях толкова изненадан, че не го направих. Много ми липсваше и се тревожех за теб. Въобще не ми хареса, че си тръгнала да пътуваш съвсем сама.

— Но пък не е било напразно — научих някои нови неща и пуснах в действие друга хитрост.

И Рейчъл разказа за срещата си с Джордж.

— Нали не мислиш, че съм сгрешила, като му се доверих и потърсих помощта му?

— Не. Мисля, че идеята е добра и планът ти е разумен.

После младата вдовица разказа какво е намислила да направи в понеделник сутринта на срещата си с Хари.

— Мислиш ли, че ще успея?

— Направо е страхотно.

Той вече не можеше да отдели погледа си от нейния.

— Има още нещо, Дан. Животът ти е в опасност.

— Ти не си прокълната, любов моя — възрази той, преди Рейчъл да успее да му обясни.

— Нямам предвид това.

И тя му разказа за анонимните бележки, които бе получила в сряда и вчера, в които заплашваха живота му.

— Не мога дори да ги използвам като доказателство, защото злодеят е използвал почерка ми. Вероятно знае, че сега си при мен.

Дан погали бузата й.

— Не се тревожи, любима, мога да защитавам и двама ни. Един ден всичко това ще свърши и ние ще можем да живеем заедно като мъж и жена.

— Защо да не бъдем заедно още тази нощ? — предложи смело тя.

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие Рейчъл. Наистина.

Обичай ме, Дан, и никога не ме изоставяй, настояваше преливащото й от любов сърце. Бдителният й разум обаче не й позволи, да каже друго, освен:

— Обичай ме, Дан. Сега, моля те.

В мига, в който Дан я привлече в обятията си, на вратата се почука.

— Не се обаждай, любов моя, който и да е, скоро ще си тръгне.

Рейчъл погледна към часовника над камината и свъси вежди.

— Трябва да отворя. Бях поръчала да ми донесат вечерята в седем часа. Сигурна съм, че чукат за това — каза тя, тъй като чукането не преставаше и някой извика името й. — Скрий се под леглото, докато взема подноса.

Дан се подчини и Рейчъл отвори вратата пред младия прислужник, който държеше табла в ръце.

— Остави я на масата — упъти го тя, изгаряща от нетърпение по-скоро да го отпрати.

Огънят на желанието бе обхванал цялото й тяло и тя трябваше да направи нещо, за да го укроти.

Рейчъл благодари на младежа и му даде бакшиш.

Затвори и заключи вратата веднага след него. Дан изпълзя от скривалището си и погледна към храната, от която се носеше апетитна миризма.

Рейчъл се сгуши в обятията му, сля изгарящия си от желание поглед с неговия и прошепна:

— Единственото, за което имам вълчи апетит в момента, си ти, Даниел Слейд. Нахрани ме, преди да съм умряла от глад.

— Вечерята ти ще изстине. Сигурна ли си, че искаш аз да те нахраня?

— Има ли нужда да питаш? — отговори тя и страстно го целуна. Е? — промърмори тя, като с мъка отдели устните си от неговите.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Не се наложи Даниел Слейд да бъде окуражаван. Беше повече от готов да се отдаде за втори път на сладострастната одисея с нея, отново да се самозабрави в обятията й и да утоли жаждата си за нея, от която изгаряше. Знаеше, че поне засега не е възможно да бъдат дълго заедно, но тази вечер двамата щяха да се свържат така силно, че нищо повече да не ги раздели.

Дан разкопча двете катарами на жакета й, издърпа го нагоре през раменете й и го метна на един стол. След това развърза връзките на елечето й в стил „Помпадур“. Прокара пръсти надолу по ръката й, докато събличаше фината й блуза. Разкопча полата й и изчака, докато Рейчъл се освободи от нея. Метна и тази дреха върху купчината, която бе започнала да се расте върху стола. Хвана краищата на долната й риза и я измъкна през главата й. Налетите й гърди привлякоха очите му, когато младата жена се обърна, за да го погледне. С мъка откъсна очите си от тях и с треперещи пръсти разкопча обшитите й със златист ширити дълги до коленете гащи.

Рейчъл се усмихна и му помогна. След това захвърли съблеченото бельо. Когато Дан коленичи, за да събуе чехлите и чорапите й, Рейчъл изобщо не се почувства притеснена или засрамена от факта, че стои съвършено гола пред мъжа, когото обичаше и желаеше. Напротив дори й се стори възбуждащо това, че той сам я разсъбличаше.

Когато изпълни до край задачата си, Дан се изправи. Очите му пробягваха с възхищение и видимо удоволствие по матовата й кожа.

— Прекрасна си, Рейчъл. Всяка частица от теб е истинско съвършенство. Тялото ти е великолепно.

Бременността на Рейчъл не бе продължила толкова дълго, че да остави следи по гърдите, корема, бедрата и ханша й. В известен смисъл дори се радваше, че се случило така, защото нищо не напомняше на Дан, че тя е носила в себе си детето на друг мъж. Не се радваше обаче, че не е износила докрай детето на Крейг, защото то щеше да бъде и нейното, може би единственото дете. Но тази вечер нямаше да мисли за това. Ако докторът беше сгрешил и тя отново забременееше, тогава Даниел Слейд щеше да се ожени незабавно за нея.

— Мой ред е — прошепна тя. Очите й бяха два кафяво златни кехлибара, готови да пламнат всеки миг при вида на голото му тяло.

Рейчъл се усмихна, когато Дан вдигна ръце с думите:

— Твой съм. Прави с мен каквото искаш.

Младата жена смъкна сакото от широките му рамене и го пусна отстрани, като се опитваше да сдържи веселия си смях. Изкусително бавно разкопча ризата му и откри мускулестите му гърди, покрити с черен мъх. Сложи ръце от двете страни на врата му и бавно и възбуждащо задвижи пръсти надолу към гърдите му, погали зърната им и ги постави върху тънкия му кръст. Коленичи, за да събуе ботушите му, след това се изправи, за да разкопчае панталоните. Отново се наведе, за да ги събуе. Дан вдигаше един след друг краката си, за да й помогне. Когато всичките му дрехи бяха съблечени, изгарящият й поглед ненаситно се заразхожда по голото му тяло — от гарвановочерната коса до босите стъпала. Искаше й се да бъде по-светло, но в стаята й не гореше лампа. Виждаше го само благодарение на процеждащите се през двата прозореца последни отблясъци дневна светлина. Никога преди не беше разглеждала така мъжкото тяло. Сега обаче, с мъжа, когото обичаше, това й доставяше удоволствие. Постави дланите си върху мускулестите му гърди и, без да откъсва очи от неговите, прошепна:

— Ето това е съвършенство, Даниел Слейд. Ти си прекрасен. Караш ме да се чувствам толкова смела и да забравям срама си. Ти прогони съмненията, страховете и задръжките ми. Направи от мен буйна и страстна жена. Когато съм с теб, не изпитвам свян, нямам задръжки.

— Не трябва ли да бъде точно така, когато двама души се обичат истински, Рейчъл? — попита той с дрезгав от сдържано желание глас.

— Не съм го подозирала, преди да те срещна, но сега вече знам, че е така.

Докато се целуваха, голите им тела се притискаха плътно едно до друго и това разпалваше още повече страстта им. Дан хапеше леко шията й, раменете, ухото. Тя въздъхна с наслада. Пръстите им пробягваха навсякъде по телата им, отбелязвайки разликите между двамата. Изгаряха от желание да слеят телата си и да задоволят глада си един за друг, но съзнателно бавеха жадувания миг.

Докато пръстите на Дан галеха гърба й, тези на Рейчъл милваха раменете и гърба му. Тя потрепери, когато той прокара ръка по дължината на гръбначния й стълб и дъхът й секна в мига, в който обхвана хълбоците й и я притисна още по-силно към себе си. Впи нокти в гърба му, наслаждавайки се от допира на железните му мускули. Започна да гали силните му ръце и да се опива от докосването на косъмчетата му по дланите си. Искаше й се да погали и опознае всеки сантиметър от тялото му.

Дан я вдигна на ръце и я постави върху леглото, без дори да отгърне покривката. Искаше му се светлината да е малко по-силна, за да могат очите му също да се насладят на чудесната й кожа. Но трябваше да се задоволи само с процеждащата се през прозорците лунна светлина. Тази нощ неговите ръце, устни и сетива щяха да заместят зрението му. Устата му се сля с нейната с такава страст, че и двамата останаха без дъх.

Рейчъл вдъхваше мъжкото ухание на тялото му, премесено с екзотичния мирис на одеколона му. Устата му имаше дъх на мента, изкусителна и предизвикателна. Езикът му танцуваше заедно с нейния безмълвен еротичен танц.

Устните на Дан се спуснаха по тънката й шия, надолу към гърдите й. Езикът му заигра с наедрелите й зърна. Кръжеше около тях отново и отново, и те ставаха още по-твърди. Ръката му с милувки се добра тъмнокафявия окосмен триъгълник. Космите бяха меки и пухкави, леко овлажнели — свидетелство за възбудата й. Пръстите му галеха неуморно тъмната коприна, зъбите му нежно си играеха със зърната на гърдите й.

Удоволствието, сладко и мъчително, завладяваше все по-силно Рейчъл. Зараждаше се някъде дълбоко в нея, ставаше все по-мощно и всеобхватно, докато накрая цялото й тяло затрепери от наслада. Тя се извиваше и стенеше, копнежът й за него ставаше все по-голям и настойчив. Всяка клетка от тялото й отговаряше на ласките му. Чувстваше се толкова щастлива, истински жива с него, че не можеше да си представи да го загуби. Колкото по-силно удоволствие изпитваше, толкова повече искаше, този път вече знаеше какво.

Дан беше развълнуван и окрилен от буйната страст, с която му отговаряше Рейчъл. Удоволствието му се увеличаваше от насладата, която усещаше, че й доставя. Той се настани върху нея, разтвори бедрата й и се подчини на безмълвната й молба да я вземе докрай.

Вълна от щастие заля Дан, когато Рейчъл обви с крака бедрата му и сля движенията си с неговите. Устните й се впиха в неговите, телата им сякаш се вляха едно друго. С цялото си поведение тя го насърчаваше. Ако до този момент тялом или духом Дан се бе съмнявал сега той бе абсолютно сигурен — Рейчъл беше жената създадена единствено за него. Беше се любил страстно и с други жени, но с Рейчъл всичко беше различно. Сърцето и душата му, цялото му същество, се изпълваха с неизпитвани досега, невероятни чувства.

Същите чувства изпълваха и нея. Последните й съмнения бяха изчезнали, победени от възторга и насладата, които изживяваше заедно с Даниел Слейд. Това не беше само сливане на изгладнелите им тела, това беше сливане на душите им. Всичките й сетива лудееха, пуснати на свобода. Беше се отдала изцяло. Този мъж бе всичко, от което се нуждаеше.

Бурните реакции и пълна освободеност на Рейчъл разгаряха още повече желанието на Дан. Страстта й го вдъхновяваше да й даде всичко от себе си. Само тя можеше да угаси огъня, който го изгаряше. Устните и ръцете му не и даваха нито миг покой и я изпращаха във висините на безпределната наслада. Тя стенеше трескаво, останала без дъх от стремежа си към него. Посрещаше пламенно всеки негов тласък. Отдаваше се така, че го принуждаваше забързано да се движи в нея. Какво сладко мъчение беше да се любят така!

— Обичам те, Дан — прошепна тя, без да си дава сметка за изречените думи.

Морският капитан чу думите й и сърцето му бясно заби от радост. Разбираше, че Рейчъл ги е казала несъзнателно. Усещаше единствено любов, страст и безкрайно удовлетворение. И двамата летяха върху крилете на блаженството.

Чак когато дойдоха на себе си, усетиха, че телата им са мокри от потта. Езиците им усещаха соления вкус на страстта, когато целуваха лицата и раменете си. Силно притиснати един към друг, те си почиваха след страстната възбуда, която бяха преживели.

— Казах, че съм готов да се бия за теб, Рейчъл — засмя се Дан, — но не съм предполагал, че една битка може да бъде толкова приятна и възторжена.

— Ако се биеш по този начин, дръзки ми пирате, с радост ще те предизвиквам всеки ден и всяка нощ.

— Рейчъл Маккандлис, колко ненаситна си станала.

Тя също се засмя.

— Не можеш да ме обвиняваш, господин пират. Вината за това е изцяло на учителя ми. Той е решил на всяка цена да ми предаде всичките си знания. Уви, страхувам се, че и ученичката изгаря от желание да получи тези знания.

— По-добре използвай максимално този час, моя прекрасна ученолюбива възпитанице, кой знае кога отново ще имаме възможност за това.

Рейчъл го целуна и прошепна, без да отделя устните си от неговите:

— Цялата съм слух, зрение и възприятие тази нощ, талантливи учителю!

— Дай ми малко отдих и след това ще те накарам да изгаряш от страст и желание, а после ще утоля жаждата ти.

— Досега винаги си изпълнявал обещанията, които си ми давал. Няма да позволя точно тази нощ да не удържиш на думите си. Да те нахраня ли с изстиналата си вечеря, за да получиш силата, от която се нуждаеш? Боя се, че не съм подходящо облечена, за да слезем долу и да хапнем нещо топло.

След като се целуваха и галиха още известно време, Дан стана от леглото. За да запази интимността на обстановката, той дръпна пердетата, преди да запали лампата. Завърза ризата около кръста си и огледа подноса с надеждата да открие нещо по-вкусничко.

Рейчъл наметна някакъв широк пеньоар, пристегна го с колан и отиде при Дан.

— Я да видим — прошепна тя, като не откъсваше поглед от храната. — Хляб, плодове, салата от ранни зеленчуци, десерт и сирене — това като че ли е най-доброто, което можем да изберем. Месото и зеленчуците вече са изстинали и мазнината се е втвърдила. Кафето също е студено, но можем да си разделим тази чаша вода. Аз ще ползвам лъжицата, а ти вземи вилицата.

— Мога да се облека, да сляза долу и да донеса нещо топло.

— Половината от това тук е напълно достатъчно за мен. Но ако ти искаш нещо друго, или тази храна е малко, за да се нахраниш, ще поръчаме още един поднос.

— И на мен това ми е достатъчно. Не бих искал после да действам с натежал стомах.

Пълният й с обожание поглед галеше непокорната му черна коса и блестящите му сини очи.

— Даниел Слейд, след като ме хвана в мрежите си, си станал съвсем безсрамен.

Усмихнаха се един на друг и избухнаха в смях.

Докато се хранеха от една чиния и използваха обща чаша, Дан съобщи:

— Крайно време е да се запознаеш с Люк Конър и екипажа ми, да дойдеш на кораба, за да видиш как живея. Това ще ти помогне да ме опознаеш по-добре. Ще се погрижа да ме посетиш веднага след като се върнем в Савана. Стига да не се страхуваш, че ще вдигна котва в момента, в който се качиш на кораба и ще те отвлека.

Рейчъл отвърна през смях:

— Няма да го направиш, защото не би искал всички да помислят, че бягам, защото съм виновна и уплашена. Не би допуснал властите да започнат да ме преследват.

Дан сдъвка и глътна залъка хляб със сирене и отговори:

— Но ти не си извършила никакво престъпление, любов моя.

— Властите все още не са се убедили в това, а и Хари може да ме обвини, че съм присвоила липсващите пари. Ще си помисли, че бягам с тях.

Рейчъл лапна няколко лъжици захаросани плодове.

— Как би могъл да се оплаче пред властите за загубени пари, получени от незаконна сделка? — Попита Дан.

— Не е незаконна, или поне той така казва. Джордж ми съобщи, че Филип бил получил разрешително за износ от митницата. Документите са при Хари. Щом митницата е дала разрешение, сделката трябва да е законна.

Рейчъл си взе от салатата.

— Може би да, а може би не. Не знаем какво е казал или направил Филип, за да получи нужните документи. Възможно е дори те да са подправени, както писмата, които получавам.

— Права си. И все пак, можеш да ме посетиш на „Мери Уинд“.

— Нима да е разумно, Дан. Нека не рискуваме да се, издадем.

— Доведи Лулу Ма със себе си.

— Това не променя особено нещата — тя ми е вярна помощница и приятелка.

— Тогава доведи Милтън Болдуин. Обясни му, че искаш да ме посетиш, за да видиш кораба ми, но че не желаеш това да породи разни клюки.

Рейчъл върна лъжицата си, пълна със салата, в чинията.

— Това наистина е възможно да стане по този начин пък и много ми се иска да видя твоя свят и да се запозная с приятелите ти. Може би и Милтън би искал да види един толкова красив и уреден кораб. Ще ти кажа щом реша какво да правя.

— Случило ли се е нещо друго след последната ни среща?

Рейчъл му разказа най-важните неща, включително посещението на втория си баща и за болестта на майка си, за които Дан вече знаеше.

— Написах писмо на мама, преди да отпътувам от къщи — призна тя. — Следващите ми действия зависят от отговора й.

— Нищо чудно, че си намерила необходимите гняв и сила, за да се опиташ да скъсаш с мен.

— Наистина съжалявам за това, Дан. Сгреших и постъпих необмислено. След всичко, което се случи миналата седмица, не мога да се начудя как запазих разсъдъка си.

Дан се спря да се храни, за да я попита:

— Какво се е случило, Рейчъл? Толкова ли тягостно протекоха срещите ти?

Не й се искаше да му разкрива тежкото си финансово положение, но Бърк може би вече му бе казал, че нещата са направо ужасни, а тя не можеше да допусне Дан да се усъмни, че има тайни от него. Все пак, тази нощ нямаше да му представи изцяло мрачна картина.

— Да, страхувам се, че да. Неотдавна Филип анулирал застраховката си. Новините от банката също бяха отчайващи. Като се прибави и тежкото финансово положение на трите компании, аз не разполагам с кой знае какви средства.

Филип я е оставил почти без пари? Какво може да е станало с богатството му? Хазарт? Скъпо струващото издирване на брат му? Неудачно инвестиране?

— Имаш ли нужда от пари? — попита Дан. — Мога да ти дам или да ти заема толкова, колкото са ти необходими, докато се решат проблемите ти.

Един морски капитан не би могъл да притежава сумата, необходима да реши проблемите й, но тя не би приела, дори ако той разполагаше с тези пари.

— Не, благодаря. Ще се оправя. Имам известна сума в къщи и очаквам печалбите от новата реколта. Казах и на тримата си съдружници, че съм съгласна да продават веднага след приключването на сделката и другите, вече поети ангажименти.

Да продаде семейния бизнес, макар че е свързан с този на Болдуин?

— А защо не запазиш корабната компания? Тя ще те издържа в случай, че реколтата пропадне — предложи той.

Рейчъл си взе още салата.

— Това не е разумно. И трите компании са в ужасно състояние. Наследявайки дяловете от предприятията на Филип, аз наследявам и неговата част от дълговете им. Предпочитам да се избавя от риска за едно бъдещо пълно разорение.

За да не придава особено значение на въпроса си, Дан попита, без да спира да яде от десерта:

— Как ще се издържаш?

Рейчъл не беше споменала, че смята да продаде бижутата си, за да свърже двата края до прибирането на новата реколта. Не можеше да разбере защо Дан не й предлагаше по-настойчиво помощта си, за да се измъкне от материалните затруднения. Може би беше решил, че една любовница би подхождала повече на авантюристичния живот, който води?

— Имам земя, която не е дадена под аренда. Мога да отглеждам животни или да произвеждам памук. Имам многогодишен опит и знания в тази област.

— Това би ли ти осигурило достатъчно средства, за да се издържаш?

— Ако не са достатъчни, по-късно ще помисля за нещо друго. Отсега няма смисъл да се притеснявам и да хабя силите си по този въпрос, след като имам много по-трудно разрешими проблеми пред себе си. Трябва да насоча цялото си внимание върху тях.

— Като например как да обясниш внезапното си заминаване пред властите?

— Не, това няма да ми се наложи. Поисках позволение, преди да напусна града. Казаха, че няма причина да не ми разрешат. Моят случай все още не е приключил, но засега разследванията им не са открили нищо подозрително за мен. Те няма и да намерят нищо, освен ако някой не изфабрикува фалшиви доказателства.

— Не ми харесват тези шеги и заплахи. Заключваш ли вратите и прозорците си? Носиш ли винаги пистолета със себе си?

— Изпълнявам съвсем точно заповедите ви, капитан Слейд.

— Положението изобщо не е забавно — смъмри нежно той.

— Зная, но или трябва да запазя чувството си за хумор или да плача. Неведнъж позволих на зли и жестоки хора да ме поставят при ужасни обстоятелства, и няма да позволя това да се случи пак. Вярвам, че има добри и мили хора. Трябва да бъда наистина сигурна, че злите няма да ми навлекат повече неприятности.

Това допадна на Дан.

— Преживяла си доста трудности, Рейчъл, но затова пък виж каква сила, гордост и смелост си спечелила.

Когато свършиха вечерята си, уточниха плановете си за следващия ден, след което се върнаха в леглото, да открият отново блаженството заедно.

Рейчъл вдигна ръка и почука на вратата на кантората на Харис Клементс. Искаше й се Дан да е с нея, но и двамата бяха единодушни, че ще е по-добре тя да отиде сама на срещата. Не се страхуваше, чувстваше се силна и решителна. Това донякъде се дължеше на любовта и вярата, които Дан изпитваше към нея. Заслуга имаше и желанието й да победи мъжа с лененоруси коси, който отвори вратата и се вторачи в нея.

Стоманеносивите очи на Хари като че ли се опитаха да я спрат на прага. Грубоватото му лице беше смръщено, квадратната му челюст беше здраво стисната. Стоеше напрегнат, сякаш се готвеше да се нахвърли върху нея. Поведението му ни най-малко не разколеба Рейчъл. Съзнаваше, че изглежда спокойна и самоуверена.

— Влизай и сядай — нареди той, — за да поговорим сериозно! Какво, по дяволите, става! — разкрещя се той, докато младата жена следваше командите му.

Рейчъл седна на един стол, прибра полите си и срещна яростния му поглед — всичко това с непроменено благоразположение и привидно самообладание.

Хари заобиколи бюрото и се отпусна в стола си.

— Филип е бил мъртъв, когато ти дойде тук и започна да се развяваш из града, като че ли всичко е нормално! — започна обвинителната си реч той. — Видях съобщението за смъртта му във вестника. За какво бяха всички тези дяволски преструвки.

Рейчъл отговори спокойно, без да откъсва поглед от лицето му:

— Успокойте се, Хари, иначе няма да можем да се изясним.

— Да се успокоя? — избухна той — Какво си намислила?

— Ще ви обясня, ако се успокоите и ме изслушате. Когато Филип усети, че умира, той ми поръча да проверя счетоводните книги на компаниите, преди да съобщя за кончината му. Вие обаче отказахте да ми ги покажете тогава. Сега обаче нямате извинение и трябва да ми ги дадете, нали сте мой съдружник. Защо не отговорихте на телеграмите ми?

Той я изгледа ядосано.

— Защото бяха пълни с глупости и лъжи!

— Не съм ви дала повод да се държите така нападателно и скандалджийски, Хари. Просто изпълнявах последната молба на Филип. Двамата не се познавахме добре и аз реших, че наистина тогава беше по-добре да не знаете, че съм станала новият ви съдружник. Но вие бяхте много зает и не ми отделихте нито време, нито внимание. Джордж беше по-любезен и благоразположен от вас. Въпреки всичко, и той ми е обиден, че тогава го измамих. Видях се вчера с него и се опитах да изгладя отношенията ни, но явно за това ще е нужно повече време.

— Очакваш, че ще повярваме на лъжата ти, че Филип е използвал последните си дихания, за да ти каже да ни проучиш, но че не е имал време да ти каже къде е скрил парите? Аз не съм глупак, Рейчъл, така че не се дръж с мен като с такъв! Не можеш да задържиш тези пари — те принадлежат на двете компании. И двамата с Джордж сме взели заем от банката, за да изпълним поръчката му, така че сумата трябва да ни бъде върната. Иначе сме разорени, и ти също. Това ли искаш да стане? Това ли е искал той?

Рейчъл изхлузи шнура на платнената си чантичка от китката на ръката си и я постави в скута си, докато отговаряше:

— Разбира се, че не. Но парите не са в мен. Бях го написала в „глупавата“ си телеграма.

— Ако двете компании фалират заради твоята алчност, ти също ще бъдеш засегната. Сега, когато си наш съдружник, половината от дълговете са твой. Дай парите и аз ще забравя и ще простя тази малка слабост.

— Много мило и великодушно от ваша страна, Хари, но това е невъзможно. Накрая Филип започна да бълнува и не успя да ми каже къде е скрил аванса. Спомена само, че нещо не било законно и че се опитвал да, го осуети.

Рейчъл забеляза как новият й съдружник се вслуша напрегнато в думите й, като че ли се опасяваше от това, което Филип й беше казал.

— Дали не е имал предвид онази голяма сделка, за която като че ли никой нищо не знае?

— Не говори глупости! Тя е напълно законна. Единственият документ, който имам, е разрешителното от митницата в Савана. Дойде по пощата, значи Филип е успял да уреди този въпрос, за което, впрочем, аз горещо настоявах на последната ни среща.

Младата жена се престори на изненадана.

— Казваш, че е законна? Значи митницата е дала разрешение стоката да излезе от пристанището? И в теб има редовен документ за това?

— Защо това те изненадва?

— Всичко изглежда толкова тайнствено, толкова загадъчно, че аз реших…

Тя умишлено не довърши, за да предизвика по-остра реакция.

— Затова реших, че е по-добре първо да се срещнем с клиента и чак тогава да приемем сделката, ако Филип не е говорил за нея, какво тогава е имал предвид?

— Как бих могъл да зная? Ти си била до него и пак не си разбрала. Сега, когато знаеш, че сделката е законна, не отказвай да ни дадеш платения аванс. И двамата страшно се нуждаем от тях и то още сега, не, още преди седмици.

Рейчъл се престори, че вярва на Хари и че не крие нищо от него. Трябваше да създаде у него убеждението, че тя също иска договорът да бъде изпълнен, но че е объркана и разстроена — също като него.

— Те не са в мен, Хари, независимо дали ми вярвате или не. Веднага ще ви ги дам, ако ги намеря. Както вие сам казахте, и тримата ще понесем последствията при неуспех. Претърсих цялата къща, склада, кантората на Филип в корабната компания, дори и сейфа му. Бях в банката, видях се с адвоката и застрахователния ни агент. Разпитах Милтън. Нищо. Не зная къде другаде може да ги скрие. Не откривам смисъла на всичко това. Предсмъртните думи на Филип ме накараха да се страхувам за живота си и да мисля, че клиентът е опасен. Получавам заплашителни писма от деня на смъртта му. Надявах се да получа отговор на тези въпроси от вас, при предишното си посещение, но и двамата с Джордж твърдяхте, че не знаете нищо. Може би думите му са били само бълнуване, породено от треската.

— Ако въпросният клиент загуби парите си и не получи стоката, той действително може да стане заплаха за теб. Как би се чувствала и как би реагирала, ако някой ти открадне парите?

— Филип не ги е откраднал! Скрил ги е някъде, за по-сигурно. Умря, преди да успее да ви ги предаде или да ми каже къде са.

— Нямаше причина да задържа парите.

— Защо го е направил, Хари? Двамата не си ли вярвахте един на друг?

— Аз му вярвах. Затова и позволих да не ме информира за действията си. Очевидно обаче, той не ми е вярвал или е използвал парите, за да задоволи слабост си към хазарта.

Рейчъл погледна ужасено.

— Дори не споменавайте това, Хари. Ако не открием тези пари в най-скоро време, очакват ни големи неприятности.

— Само теб, Рейчъл — поправи я той. — Ти си отговорна за липсващите пари. Те бяха у съпруга ти и сега ти заемаш неговото място.

— Не могат да търсят отговорност от мен за това. Нима съществува закон, според който съпругата автоматично поема отговорност за действията на мъжа си. Не знам къде другаде да търся, Хари. Готова съм да вслушам в съветите ви. Ако Филип е помолил някой друг да ги пази вместо него, вече няма никаква вероятност този друг, който вече е богат, да дойде и да ги върне.

Тя се престори на ужасена и изпълнена с желание бъде полезна.

— Филип ми каза да приема сделката, но не ми обясни как. Надявах се да получа повече информация от вас и от Джордж по време на последното ми посещение, но и двамата твърдяхте, че не знаете нищо. Дори нямам представа колко е голям договорът и останах като гръмната, когато разбрах за това. Трябва да намери начин да спасим сделката.

— Как да го направим, Рейчъл?

— Тъй като не познавате клиента, не можете да знаете дали той би проявил разбиране към нашия проблем, нито дали ще се съгласи отново да преговаряме. Милтън е записал Хаити като местоназначение на доставката, дата за отплуване на корабите е товара четиринадесет май и инициалите на две имена — С. Т. и Дж. С. Той твърди, че не знае нищо повече по тази загадъчна сделка. Това не ни помага особено, ако въобще би могло да ни бъде от полза. Ние не знаем къде точно в Хаити трябва да пристигнат корабите и с кого да се срещнем там. Остава само една възможност — клиентът да дойде и да се срещне с мен, след като не получи поръчката си. Възможно е обаче и друго. Лицата с тези инициали да пристигнат на четиринадесети май или преди това, за да придружават товара до местоназначението му. Ако стане така, бихме могли да спасим сделката.

Забеляза, че Хари я наблюдава вече по-различно, като че ли се питаше може ли да й вярва и дали пък предложението й си струва.

— Казахте ли това на Джордж?

Рейчъл се престори на смутена.

— Не, миналия път вие казахте, че той не знае абсолютно нищо, дори за динамита. Не исках да се ядоса и да откаже да изпълни своята част от сделката. Имаме нужда от амуниции за пушките.

Разказа набързо измислената от нея история, за която се бяха уговорили с Джордж да предаде на Хари, ако се наложи.

— Правилно ли съм постъпила?

Забеляза, че съдружникът й започва да омеква и това й вдъхна увереност.

— Постъпила сте умно, за доброто на всички ни. Да се надяваме, че ще се измъкнем от дупката.

За да провери как ще реагира на другото й подозрение, Рейчъл попита:

— Ако тази сделка се провали, бихме могли да потърсим друг купувач на оръжието. Какво ще кажете за вълненията с индианците на Запад? Армията сигурно се нуждае от амуниции и оръжие. Можем да им предложим сделка, макар и при по-малка печалба. Това все пак е за предпочитане, отколкото да понесем тази огромна загуба, а вероятно и пълно разорение. Или пък да опитаме да намерим пазар някъде в чужбина. Все някъде по света има размирици и там се нуждаят от оръжие. Бих могла да се посъветвам с Дан за това. Корабът му е все още в пристанището на Савана в очакване на двете поръчки. Той обикаля целия свят, макар че избягва горещите точки, за да предпази кораба и екипажа си.

Хари се облегна назад в стола.

— Идеите са много добри, Рейчъл, но аз вече съм мислил по тях и съм проверил всеки възможен клиент и конфликтна зона. Компании, много по-големи и по-значими от нашата, ги контролират.

— Всичките? — повтори с нещастен вид тя.

Хари кимна утвърдително.

— О, Господи, това е ужасно. Ако не намерим парите от аванса или друг клиент, единственото, което ни остава, е да се уверим, че сме спасили поне това, което е възможно, от сделката.

— Как бихме могли да понесем загуба от петстотин хиляди долара?

— Със сигурност печалбата е една трета от тази сума — отбеляза младата жена.

— И така да е, остават още триста тридесет и три хиляди и триста тридесет и три долара, които трябва да покрием. Аз не мога да направя това.

— Нито пък аз, Хари.

И Рейчъл, за да покаже колко е отчаяна и искрена, започна да излага пред него тежкото си финансово положение, за което Хари може би вече знаеше или от Филип, или от шпионина си.

— Аз съм останала почти без пари, така че искам тази сделка на всяка цена да се осъществи. Филип не ми остави дори застраховка — анулирал я преди два месеца. Даже ако продам своя дял от трите компании, печалбата няма да е достатъчна. Банковата сметка на Филип е почти на нула, в кутията с пари за домашни разходи дрънкат стотинки. Арендаторите няма да платят преди септември, и то само при положение, че не се случи нещо с реколтата. Единствените средства, на които мога да разчитам в момента, са от продажбата на бижутата ми. Не мога да продам „Мос Хейвън“ и да остана без покрив над главата си. Трябва да ми помогнете да спася тази сделка, Хари. Моля ви. Вие също се нуждаете от печалбата, за да спасите предприятието си.

— Единствената причина да не продавам още компанията е, че чакам първо да приключим с тази сделка. Човек вече не може да спечели пари от оръжие, Рейчъл. Филип също мислеше да се откаже от производството на оръжие след приключването на сделката. Имаше невероятен късмет, че откри този богат клиент. Вече съм започнал друг бизнес, но не мога да си позволя да изтегля средства от него, за да спася загиващата компания. Новото ми предприятие е в Атланта, където ще се преместим да живеем веднага щом уредя нещата тук. Всъщност, точно там бях този уикенд, за да уточня някои подробности.

Рейчъл умишлено придаде жаловито изражение на лицето си и попита уплашено:

— А аз какво ще правя?

— Не зная, Рейчъл, не мога да ви помогна. Съжалявам.

Предполагайки, че съдружникът й не храни топли, а може би и никакви, чувства към съпруга й, Рейчъл възкликна гневно:

— Дявол да го вземе този Филип, който ни набута в задънена улица! Бас държа, че причина за всичко това са неговите залагания! Как е могъл да бъде толкова глупав и слабохарактерен! Не съм предполагала, че е пристрастен комарджия, иначе щях да сложа край на това! Единствено това би могло да го доведе до тази финансова катастрофа, която ми остави в наследство. Казах на Милтън и на Джордж да продават и то възможно най-изгодно за нас. Казвам и на вас същото. Но преди това не бихте ли ми дал малко време, за да спасим самите себе си?

Хари я погледна изпитателно и отговори:

— Бих могъл. Поръчката е почти изпълнена. Може да е лудост, но аз ще я довърша с надеждата, че вие, Рейчъл, можете да ни спасите, ако използвате красотата, ума и чара си.

Рейчъл остана с впечатление, че той се надява тя да върне по-късно и парите, ако няма друг избор.

— Благодаря ви за доброто мнение и доверието — каза тя. — Кълна се, че ще направя всичко, което е по силите ми. Всичко, което трябва, за да разреша тази загадка и проблема си.

Знаеше, че Хари не е разбрал истинския смисъл на думите й, но така беше по-добре.

— Само да не се омъжите за богатия ни клиент, за да го привлечете на наша страна — пошегува се той.

— Може би вече е женен — отговори тя, като че ли вече е обмисляла и този въпрос.

— Ако не е, сигурен съм, че ще бъде очарован и завладян от вас. Ще направи всичко възможно, за да притежава такъв рядък скъпоценен камък като част от новата си сделка с нас.

— Още един път благодаря… Мога ли да ви попитам нещо, което не мога сама да си обясня? Защо позволихте на Филип сам да урежда тази толкова важна сделка, и то по такъв нелогичен начин? — добави тя, преди той да е успял да се възпротиви на въпроса й.

— Защото ми беше приятел и съдружник, защото му вярвах. Нямах никакви съмнения, когато ми каза, че има намерение да се заеме с една поръчка. Тогава нямах причини за това. Не зная доколко имате представа за тежките загуби, които Филип понесе по време на депресията през 1873 година. Може би тогава е започнал да залага и е хлътнал. А може пък това да е резултат от семейния скандал и смъртта на баща му и брат му. Когато намери този клиент и сключи тази загадъчна сделка, както я наричате, аз се съгласих да му помогна да възстанови крупните си загуби. Е, освен това очакваната голяма печалба беше доста апетитна, така че позволих да бъда въвличан все повече и повече.

Рейчъл и за миг не повярва на думите му.

— Никога не съм подозирала, че Филип има финансови проблеми.

— Обикновено мъжете не споделят тези неща с жените. Донякъде и аз мога да бъда упрекнат за финансовата му нестабилност. По времето, когато той вложи пари в моята компания, работите вървяха чудесно. Имах договори за производство на оръжия за Уинчестър, Ремингтън и някои други. Те обаче развиха бизнеса си и анулираха договорите. Просто ни зарязаха след години съвместна работа, през които изпълнявахме безупречно и винаги в срок поръчките. Те завзеха всички пазари, американски и чужди. Не им беше трудно да привлекат нашите клиенти с името и репутацията си. Малка компания като нашата не можеше да оцелее с останалите нищожни договори. И започна да запада с всеки изминал ден.

Рейчъл усети горчивината в думите му и реши, че именно тази е причината Хари, а може би и Филип, да използват незаконно патентите на тези производители за направата на оръжието за бунтовниците. Все пак, тя не сподели подозренията си, за да запази в тайна това, което знаеше.

— Положението би могло да стане наистина опасно, ако не спазим договора с този богат и вероятно влиятелен клиент, и ако му кажем, че съпругът ви е загубил парите му, без значение дали ги е скрил или заложил. Мислите ли, че ще повярва, че никой от нас не знае нищо за този аванс? Лично аз се съмнявам. Той страшно ще се ядоса. Измаменият клиент може да постъпи по най-неочакван начин, когато му се противоречи. Трябва непременно да намерите тези пари, Рейчъл, и да ги възстановите.

Рейчъл убедително закърши ръце и облиза устни, за да покаже колко е уплашена от думите му.

— Обясних ви вече, Хари, не мога. Аз самата съм на ръба на бедността. Сигурен ли сте, че клиентът е платил на Филип?

— Филип каза и на мен, и на Джордж, че му е платил.

— Тогава на кого би доверил да пази такава голяма сума? И защо?

— Нямам представа, Рейчъл. Но вие можете да прегледате счетоводната книга на компанията, за да се уверите, че аз не съм получил никакви пари. Документацията е на ваше разположение, още повече вие сте моят нов съдружник.

— Има още нещо, което не ми е ясно.

Младата жена забеляза, че думите й възбудиха интерес у Хари.

— В дневника на фирмата като местоназначение на товара е отбелязан Хаити, но в последните си мигове Филип спомена нещо за Куба, за война и свобода, за остра нужда от оръжие. Бях забравила за това, докато не видях написано името на Хаити. Дан ми каза, че там бунтовниците се борят срещу испанското владичество. Разказа ми за някакъв кораб, пренасящ оръжие под американски флаг, който бил потопен, а екипажът му обесен. Испания трябва да обезщети семействата на екзекутираните, за да избегне конфликт с нас. Официално страната ни е неутрална, но в действителност май не е съвсем така. Ако тази пратка е наистина за кубинските бунтовници, това би могло да обясни защо Филип я пазил в тайна.

— Може и да сте права. Звучи логично.

Рейчъл усещаше, че Хари знае всичко, което му разказва. Тя обаче разкриваше своята информираност в тази област умишлено, с надеждата, че той ще се изпусне. Затова коварно продължи да разсъждава на глас:

— Ако става дума за поверителна военна операция или помощ, това би могло да обясни как Филип е получил разрешителното от митницата. Цял живот е бил в корабния бизнес, притежава част от компании за производство на амуниции и оръжие, така че някой, който го е познавал, е решил, че Филип е най-подходящият избор и се е свързал с него. Може би не му е казал къде нито защо трябва да се изпрати оръжието. Или пък, ако му е казал, Филип е искал да помогне на каузата им или да си осигури голяма печалба. Всичко, което ми разказа за съпруга ми, обяснява защо се е съгласил — бил е отчаян. Но като че ли междувременно се е случило нещо, което го е разколебало. Затова е променил решението си и е спрял изпълнението на поръчката. Защо тогава не е върнал парите? Вие казахте, че той е споделил в деня на смъртта си, че парите все още са у него. По това време той за втори път променя решението си и подновява договора. Защо го е направил? Единствената причина, която би го принудила и която аз знам, са ужасните инциденти, станали през февруари.

Рейчъл му разказа за тях и заключи:

— Филип сигурно ги е взел за предупреждение да прекратява договора. Той дори спомена нещо по този въпрос, когато беше изпаднал в треска. Разбирам, бунтовниците спешно се нуждаят от изпълнението на поръчката… но чак пък да извършат такива ужасни неща, за да я получат?! А какво тогава биха сторили с него ако не им се подчиним или не им върнем парите? Дявол да го вземе Филип! Умря, преди да успее да ми каже всичко! Сведенията, с които разполагаме, не ни вършат особено добра работа.

— Какво каза той, преди да умре? Спомена ли някакви имена?

Рейчъл знаеше какво тревожи Хари. С най-невинния глас и изражение тя повтори само тази част от историята, която беше използвала вече, за да го заблуди.

— Вие бихте ли продължила изпълнението на сделката, ако е предназначена за бунтовници?

— Разбира се, стига да съм сигурна, че няма да имаме неприятности. Филип е получил разрешение от митницата, следователно всичко по всяка вероятност е законно. Но обезателно ще поискам клиентът ни да представи доказателства, че двамата с Филип са подписали документа и че парите действително са били изплатени на съпруга ми. Първо доказателствата, после преговорите.

— Но ако сделката е секретна, едва ли са оформили писмен договор или разписка за парите.

Рейчъл се намръщи, но не се предаде.

— Може и да сте прав, но аз все пак ще разпитам и за това. Когато научихте от Милтън местоназначението, не се ли усъмнихте, че може би действителната цел е Куба?

— Не отричам, че предположих именно това, но го отхвърлих като глупаво и неоснователно. Не знаех това, което ми казвате сега, за да се усъмня. Не желая никакви неприятности във връзка с тази сделка, Рейчъл. Иска ми се да не бях въвличан в нея, но съм, ние сме. Трябва да намерим начин и да завършим поръчката или да опитаме да се измъкнем по най-безопасния начин. Трябва да пазим живота, семействата, приятелите и собствеността си от евентуални опити за отмъщение. Нека се опитаме да приключим с тази неприятна работа колкото се може по-скоро, така че и двамата да се захванем с нещо друго.

— Какво ще направим, ако открием, че именно клиентът ни стои зад онези злополуки? Или пък, че Филип е върнал парите, но те отказват да го признаят и се опитват да ни принудят да изпълним поръчката им?

— Авансът беше все още у Филип в деня на смъртта му, или поне той така ми каза. Обеща да го донесе следващия понеделник. Когато вие дойдохте тук и казахте, че е заминал на север за няколко седмици, направо побеснях. Нали не мислите, че се самоубил, защото е проиграл парите?

Физиономията на Рейчъл стана тъжна, изпълнена със съмнение.

— Честно казано, не зная какво да мисля, Хари. Надявам се, че не го е направил. Както и да е, Филип ни остави в изключително забъркана и опасна ситуация.

— Ако онези злополуки в действителност са били предупреждения, това означава, че тези хора не се шегуват. Ако им изиграем някой номер, те направо ще ни убият. Никой не е извил ръката на Филип, за да подпише сделката, но те ще са готови да направят много по-страшни неща, за да ни принудят да завършим започнатото от него. Това ме притеснява.

— Мен също. Трябва да отговорим до две седмици и половина или в най-лошия случай, малко по-късно. Да се молим всичко да мине благополучно.

И Рейчъл тежко въздъхна.

— Тези обсъждания ме изтощиха и морално, и физически. Няма да имате нищо против, ако днес следобед си почина и утре заедно прегледаме счетоводната книга?

Така той щеше да има време да телеграфира на Джордж и да провери разказаната от нея история. С общи усилия щяха да го измамят по-успешно.

— Няма, разбира се. Какво ще кажете да вечеряме заедно тази вечер? Жена ми все още е в Атланта — търси подходяща къща и нови приятели. Надяваме се да се пренесем там до края на лятото. Съжалявам, че се ядосах в началото, но положението ми изглеждаше напълно объркано.

— Няма нищо, Хари, вината беше моя. Но ви излъгах, защото бях толкова безпомощна и отчаяна. Радвам се, че ми простихте. Поканата за вечеря е чудесна идея, но Дан е заедно с мен, така че ще трябва да дойда с него. Може би е в хотела или някъде из града. Трудно бих могла да го убедя, че вечерята е делова, след като срещата ни тази сутрин продължи толкова дълго.

Младата жена забеляза недоволството на събеседника си.

— Не очаквах, че ще бъде тук.

И Рейчъл се засмя.

— Намери ме снощи в хотела. Упрекна ме, че съм тръгнала сама. Не може да разбере, че за такова кратко пътуване не е необходимо да ме придружава мъж и да ме пази. Той и семейството му са доста старомодни, мислят, че една лейди не може да излиза навън без придружител.

— Това не е толкова лошо, когато става дума за привлекателна и съблазнителна жена като вас, особено след заплашителните писма, които казвате, че сте получили напоследък.

Рейчъл отново забеляза познатата похотлива светлинка в очите му, но въпреки това се усмихна.

— Благодаря, партньоре. Една молба, не бих искала да обсъждаме делови въпроси пред него тази вечер. Разбира се, ако нямате нищо против. Това са лични работи, които трябва да си останат между нас и не са за ушите на роднините ми. Къде предлагате да вечеряме?

Хари предложи време и място за срещата и младата жена се съгласи. Поговориха още няколко минути, уточниха по кое време тя да дойде в кантората на следващия ден, вторник, двадесет и седми април. След това Рейчъл си тръгна, усещайки почти болезнено забития в гърба й поглед на Хари!

В петък Рейчъл се облече, за да отиде в Савана. Трябваше да се срещне с бижутера, за да види какво би могла да получи от продажбата на няколко от най-скъпите си украшения. Докато се приготвяше, размишляваше върху събитията от последните няколко дни. Вечерята с Хари и Дан в понеделник вечерта беше минала без проблеми, също както и другата й среща с Хари на следващия ден. Доколкото можеше да прецени, нищо в счетоводната книга не беше преправяно, а съдружникът й беше съвсем прав да се оплаква от състоянието на компанията. Според телеграмата, която бе получила вчера от Джордж, Хари го бе посетил в сряда и Джордж бе удържал обещанието си пред Рейчъл да говори само това, което се бяха уговорили.

Двамата с Дан бяха успели да откраднат още една пълна със страст нощ в Огаста. При завръщането й вчера вече я чакаше писмо от майка й. За облекчение и радост на Рейчъл, Катрин Флеминг Старджър се чувстваше по-добре и искаше да посети дъщеря си през следващия уикенд. Единствената част от писмото, която я бе разочаровала, бе потвърденото от майка й посещение при лекаря, придружена от Ърл през въпросните два дни. Следователно съмненията към втория й баща отпадаха, тъй като той не би успял да бъде едновременно на двете места, а Ърл Старджър никога не би наел някой да свърши мръсната работа вместо него!

Когато към един часа по обяд Адам Мейгс й плати справедлива цена за бижутата, които му бе предложила, Рейчъл отново почувства облекчение. Оттук имаше намерение да отиде в кантората на Милтън, за да го уговори заедно да посетят кораба на Дан днес следобед, но неочаквано случилата се неприятност осуети намеренията й.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

— О, Господи, кого виждам тук? — прозвуча от вратата заядлив глас със силен южняшки акцент. — Щастливата убийца си купува нови дрънкулки с парите на мъртвия си съпруг? Или може да си купува, още по-разкошни бижута, за да завърти главата на следващата си жертва? Ако Филип Маккандлис беше предпочел мен, вместо да се ожени, без да размисли, за тази Черна вдовица, щеше да е още жив и здрав. За кого ще се кичиш този път? Коя е четвъртата ти жертва, Рейчъл?

Тъмнокосата вдовица се обърна и срещна погледа на досадната червенокоса жена, чиито огнени плитки се мятаха буйно по гърба й, но запазваха съвършения си вид. Жълто-зелените котешки очи на Камелия издаваха повърхностния й характер и днес, както личеше, отново беше извадила острите си нокти. Преди Рейчъл да успее да излезе, за да избегне унизителната сцена, двадесет и петгодишната фурия вече беше открила представлението.

— Само една безсърдечна кучка като теб би хвърлила такъв прекрасен човек като Филип Маккандлис в някаква дупка вместо гроб. Дори не си даде труда да му направиш едно прилично погребение, та да могат многобройните му приятели да му кажат едно последно „сбогом“.

Очите на Рейчъл, с цвят на шери, станаха сивкаво зеленикави от гнева, който започна да расте в гърдите й. Тя впери поглед в красивата аристократка с нацупени пълни устни и овално лице. С тънката си дълга шия на Камелия й заприлича на раздразнена кобра, готова да атакува. Рижата фурия заговори отново, преди тя самата да успее да каже нещо, защото вниманието й бе привлечено от двете приятелки на госпожица Джоунс, които се подхилваха окуражително и се посбутваха с лакти една друга.

— О, да — рече провлечено тя, — зная за злодеянията ти. Имам много приятели в полицията, повече, отколкото ти имаш в цялата тази област. Този път вече си вътре с двата крака. Изненадана съм, че все още си на свобода, но това няма да е задълго.

Рейчъл с нищо не показа тревогата си, предизвикана от последните й думи, питайки се дали в тях има нещо вярно. Дори ако междувременно се бе случило нещо, за което още не я бяха разпитали, тя успя да отговори самоуверено:

— А, зле сте информирана, мис Джоунс, и при това се държите непристойно. Нищо ли не сте чували от семейството и учителите си за добро възпитание и маниери?

Камелия едва не зяпна от изумление, че Рейчъл въобще й отговаря, сякаш беше очаквала съперницата й да избухне в сълзи и да напусне бойното поле.

— Откъде би могла да знаеш нещо за доброто възпитание ти, която нямаш нищо общо с него? Ти си една престъпница и този път ще бъдеш затворена и наказана. Делото ти не е приключено, съвсем не е приключено.

Рейчъл разбираше, че спокойствието и самообладанието й вбесяват съперницата й. Затова отвърна с най-благия си тон:

— Няма да се карам с вас, мис Джоунс. Не знаете нищо нито за мен, нито за истинското положение, въпреки клюките, които разпространявате. Вие сте порочната и ненаситната, изгаряща от нетърпение да ме разкъса. Искате да си отмъстите, че измъкнах Крейг и Филип от хищните ви лапи.

Очите на Камелия се разшириха и тя отвори уста.

— Ако те можеха да проговорят от гробовете си или имаха възможността да избират отново, въобще нямаше да става дума за сравнение помежду ни!

Рейчъл знаеше, че е засегнала чувствителна струна, но не можеше да се въздържи да не атакува, за да я принуди да млъкне и затова отстъпи малко от добрия тон.

— Съвсем права си. И този път пораженията ти щяха да бъдат две. Една изпълнена с омраза, разглезена егоистична жена като теб никога не би могла да си намери добра партия, без значение колко лъскава и скъпа е стръвта ти.

Камелия ядосано свиваше и разпускаше юмруци, като че се готвеше да се нахвърли върху омразната си съперница.

— Как смееш да ме обиждаш!?

Адам Мейгс се раздвижи нервно зад тезгяха си. Искаше да попречи на тази сцена да се разрази, но Камелия Джоунс беше твърде ценен клиент, за да рискува да я обиди. Чувстваше се безпомощен в ужасната ситуация.

— По същия начин, по който ти смееш да ме обиждаш и да ме преследваш — отвърна Рейчъл. — Многократно ти предлагах мир и приятелство, но ти настояваше да останеш мой враг и мъчител. Измисляш лъжи по мой адрес и раздухваш неверни слухове. При всяка възможност се опитваш да ме унижиш и нараниш. Крайно време е да пораснеш, злобно момиченце, и да прочистиш главата си от подобни разрушителни мисли. Само така можеш да се надяваш някой мъж да пожелае да се сближи с теб.

Камелия зяпна от възмущение.

— Ти, надменна глупава кучко! Ще ти…

Рейчъл направо я вбеси, като я прекъсна с думите:

— Ето това имах предвид, Камелия. Гневливостта и глупавата ти омраза всеки път те побеждават. Не съм аз причината, че още не си се омъжила — те са виновни за това. Аз не съм ти отнела Крейг и Филип, защото ти не си ги притежавала. Ти си красива и богата и заемаш високо положение в обществото, но за някои мъже това не е достатъчно основание, за да се оженят за жена с такъв неоформен характер като твоя. Дори и да бях виновна, а аз не съм, пак нямаш причина, нито пък право, да се държиш като…

— Млъкни! Да не си посмяла да ме наричаш с разни имена или ще ти издера очите!

Рейчъл забеляза грижливо гледаните й ръце с дълги нокти, които се разпериха за миг, сякаш да я предупредят, и после се свиха в юмруци. Видя и бесните пламъчета в очите й.

— Ясно, ти можеш да ме наричаш, с каквито си искаш грозни имена и епитети, а аз трябва в отговор само да си мълча, така ли? Преди постъпвах по този начин, но с това вече е свършено. Страхувах се, че ако се ядосам и се опълча на хора като теб, ще си навредя дори още повече, отколкото ми вредят тези глупави разследвания и несправедливите клюки. Разбрах, че съм се лъгала. Не съм виновна, така че няма защо да се държа така, като че ли се срамувам или страхувам. Делото ми може да не бъде приключено никога, но властите така и няма да намерят доказателства за вината ми, защото такива не съществуват, защото не съм сторила нищо лошо на никой от четиримата.

— Четирима мъртъвци — трима съпрузи и синът на единия от тях — за три години? — подметна със сарказъм Камелия.

— Наистина странно и злощастно стечение на обстоятелствата, но смъртта им беше естествена или поради злополука.

Рейчъл местеше погледа си върху всяка от трите жени, надявайки се да ги засрами.

— Един ден всички вие, които се съмнявате в мен и ме преследвате, ще се убедите, че съм невинна. Надявам се, че тогава ще бъдете достатъчно поумнели, за да се извините.

— Да ти се извиним? На теб? Когато завали сняг през юли!

— И по-странни неща са се случвали, Камелия, зная го от опит.

Сякаш току-що виждаше бижутата, лежащи на тезгяха, Камелия вдигна едно от тях, което й се стори познато, защото бе виждала Рейчъл да го носи на едно парти. Тя се досети какво става и ехидно се усмихна:

— Дочух, че компаниите на Филип били закъсали. Мисля, че това го доказва. Трябва да продаваш скъпоценностите си, за да ядеш ли, нещастна интригантке? Взимам ги всичките, мистър Мейгс, до едно. Платихте ли й ги вече? — попита тя и Адам кимна утвърдително.

Рейчъл беснееше при мисълта, че тази кавгаджийка ще носи бижутата, с които е принудена да се раздели, за да преживява. Беше й неприятно, че Камелия ще носи нещо, което Филип е избирал специално за нея. Знаеше, че червенокосата щеше да злорадства всеки път, когато ги слагаше, като че те са бойни трофеи.

— Довиждане. Надявам се да не видим скоро, най-добре — никога. Мистър Мейгс, съжа…

Камелия сграбчи ръката на съперницата си, за да не й позволи да си тръгне и жестът й смая присъстващите.

— Не съм свършила още! Ти…

Рейчъл умишлено показа гнева си.

— Напротив, свърши! Ти…

— Не, не съм! Забрави да споменеш капитан Даниел Слейд, твоята четвърта поредна жертва. Ще се погрижа да те обесят, преди да го умориш и погребеш като другите.

Рейчъл се престори на изненадана.

— Какви ги дрънкаш?

Камелия приближи зачервеното си лице към лицето на съперницата си.

— И двете знаем много добре отговора на въпроса ти. Остави го на мира. Ако и него оплетеш в мрежите си и му сториш нещо лошо, ще те убия със собствените си ръце или ще наема някой да го направи вместо мен!

Отново всички присъстващи бяха шокирани от заплахата на червенокосата, макар да се съмняваха, че тя би сторила това.

— Не че това ти влиза в работата, мис Джоунс, но ние сме добри приятели, и ще продължим да бъдем, без значение какво мислиш ти и подобните на теб. Няма да се учудя, ако открия красивото ти носле, напъхано в сегашните ми неприятности. Ако това се случи, още от сега се подготви психически, че ще ти го отрежа.

Камелия впери невярващ поглед в Рейчъл.

— Ти ме заплашваш?!

— Ти си по заплахите, аз те предупреждавам. Въпреки богатството и влиянието ти, представителите на закона няма да те оставят ненаказана, ако извършиш подобно престъпление или платиш на някой да го извърши вместо теб. Можеш да бъдеш сигурна, че ще разкажа за днешната ни среща, и то в подробности, на онези чудесни следователи, когато се видим отново. Разбира се, ако ти първа говориш с тях, направи всичко възможно да им обясниш ясно намеренията си.

— Ще съжаляваш, ако се опиташ да очерниш името ми, уличнице.

— Така ли, скъпа Камелия? Би ли ни разказала още малко за подбудите си?

Една от приятелките на червенокосата я дръпна за ръката, за да я накара да се овладее. Камелия се намръщи, но все пак се поуспокои.

— Друг път, коварна Черна Вдовице — обеща тържествено тя. — Бъди сигурна, че няма да те изпускам от погледа си и ще се вслушвам във всяка дума за теб. Една погрешна стъпка и… — Тя плесна силно с ръце. — Ще бъдеш размазана като досаден комар.

Рейчъл срещна погледа й.

— Виновна или не, моята кръв по ръцете ти би ти доставила огромно удоволствие, нали?

Преди да успее да се спре, безразсъдното потвърждение като че ли само излетя от пълните устни на Камелия.

— Нямаш представа колко голямо.

Рейчъл се усмихна, защото съперницата й се бе изтървала.

— О, бъди спокойна, имам — измърка тя. — И внимавай, аз също няма да свалям очи от теб. Кой друг, ако не една отхвърлена и пренебрегната на два пъти любовница, една ревнива и отмъстителна съперница, би се заел със скалъпването на лъжливи обвинения и мотиви, за да съсипе обекта на омразата си? Дали „приятелите“ ти от полицейския участък са се сетили вече да погледнат на случая в тази светлина? Съмнявам се. На твое място бих внимавала повече какво говоря и какво върша поне известно време, иначе ще ти се наложи също да отговаряш на толкова въпроси, колкото и аз.

Рейчъл се обърна към смутения бижутер, усмихна се и каза:

— Съжалявам, че трябваше да бъдете свидетел на тази толкова недостойна сцена, мистър Мейгс. Благодаря ви за любезността и помощта. Приятен ден.

Рейчъл си тръгна с високо вдигната глава и изправени рамене под смаяните погледи на присъстващите. Не й беше приятно, че се наложи да се държи по такъв начин пред свидетели, но просто не можеше да постъпи другояче, трябваше да се защити и да принуди Камелия да млъкне. Грозната разправия беше изсмукала силите й. Но пък си бе осигурила вниманието от страна на червенокосата поне до края на деня, затова младата жена реши, че е по-добре да не посещава Дан на кораба, дори и придружена от Милтън Болдуин. Нито пък имаше настроение да се среща със съдружника си от корабната компания. Въпреки че изгаряше от желание да види любимия си, Рейчъл каза на Бърк да кара към къщи, където щеше да се отпусне и да помисли върху последните събития.

— Какво става, мис Рейчъл? — попита Лулу Ма.

Рейчъл се учуди на строгия тон и сериозното лице на икономката си. Не, направо беше смаяна.

— Вече ти казах, Лулу Ма, имах ужасен скандал с Камелия Джоунс в бижутерския магазин на мистър Мейгс. Затова съм толкова разстроена.

— Нямам предвид това. Какво става между вас и оня мъж?

Рейчъл изпитателно изгледа любопитната и безцеремонна жена, изненадана от факта, че икономката беше наблегнала особено на последните две думи.

— Какво всъщност имаш предвид, Лулу Ма?

— Той пристига неизвестно откъде, за да се види с мистър Филип. Вие се опитвате да го разкарате, той обаче лъже пред властите, за да ви спаси от неприятности. Държите се с него студено. След това вие заминавате нанякъде и когато се връщате, отново сте приятели.

— Обясних ти причината за това преди. Ние наистина сме приятели, Лулу Ма. Имах погрешно мнение за него и сгреших, че се държах зле.

— Защото те обича и ти помага ли? Надявам се, че няма да се оставите да ви залъгва, както правеше мистър Нюман.

Рейчъл знаеше, че икономката й постъпва така единствено от тревога и любов към нея, но въпреки всичко, се почувства обидена.

— Дан няма нищо общо с Крейг Нюман, нищо.

Лулу Ма се намръщи.

— Значи вече не е „капитан Слейд“, така ли?

Младата жена очакваше Лулу Ма най-сетне да осъзнае до каква степен предизвиква господарката си и колко й е трудно тя самата да овладее раздразнението си и да не я порицае строго.

— Има ли нещо нередно в това, че сме приятели?

— Нямам му доверие.

Рейчъл отговори спокойно, но твърдо:

— Аз пък му имам доверие.

— Твърде голямо и прибързано, страхувам се. Това само ще докара нови неприятности.

— Какви са причините да не харесваш и да не вярваш на Дан?

— Ето това са причините — посочи към стомаха си икономката, за да покаже, че има предвид интуицията си. — Той ми го казва и досега никога не е грешил.

Но не и този път, оспори наум Рейчъл.

— Не се тревожи, Лулу Ма — каза благо тя. — Не действам прибързано и съм предпазлива, като държа очите си широко отворени. Няма да позволя отново да ме наранят или измамят.

— Имам причина да се притеснявам и да не вярвам на думите ви, мис Рейчъл. Видях снимките в стаята.

— Какви снимки? — учуди се младата вдовица.

— Снимките, които сте правили по време на онова пътуване, дето са в чекмеджето ви.

Рейчъл се ядоса. Нервите й бяха разстроени от преживяното днес, от големите неприятности и опасности, на които беше изложена, и тя изгуби контрол над себе си.

— Значи си тършувала из вещите ми заради неоснователните си подозрения? Това изобщо не е твоя работа, Лулу Ма!

Икономката прие думите й като обида. Тя рязко прави рамене, тялото й застина и бузите и пламнаха:

— Отделях дрехите за пране и ги видях. Толкова много ви се струпа напоследък, че се опитвам да направя всичко, което е по силите ми, за да ви помогна. Така ли ми благодарите?

Въпреки упрека на Лулу Ма и явната й обида, Рейчъл все още беше сърдита.

— Защо не ги остави на леглото ми, както обикновено?

— Казах ви вече — отвърна женицата, — мислех, че с това ще ви помогна. Когато видях снимките, страшно се притесних. Рекох си, че той може да ви докара само неприятности. Не искам да страдате повече.

— Няма защо да се притесняваш.

И младата жена разказа за приема в Огаста, на който бяха поканени и подчерта, че идеята да се снимат била на Джордж Ледърс, който мислел, че двамата с Дан са братовчеди и че това ще им бъде един хубав спомен.

— Снимките не могат да ми навредят.

— Не се знае какво би станало, ако ги намери някой, който не би трябвало да ги види. По-добре ги унищожете.

При мисълта, че може да се наложи да изгори този скъп на сърцето й спомен, Рейчъл потръпна. Опита се да поуспокои страховете на икономката си с нова лъжа:

— Двамата не сме сторили нищо нередно, така че няма от какво да се опасявам. Снимките са чудесни, пък и аз изглеждах много добре на онзи прием. Освен това Дан е стар и много близък приятел на Филип. Няма причина някой да реши, че поведението ни е непристойно.

— Забравяте миналото си — не се предаваше Лулу Ма, — разследването, опасното положение, в което се намирате, злите езици, които не ви оставят на мира. Истинска лудост е точно сега да се сближавате с някой мъж. Знаете какво ще кажат хората — че сте си избрала номер четири и сте започнала да го омайвате преди още тялото на мистър Филип да е изстинало.

Двамата с Дан взимаха всички предпазни мерки, за да крият връзката си, така че нямаше опасност това да й създаде проблеми.

— Налага се да поема този риск, Лулу Ма. Не мога да зарежа всичките си приятели и познати мъже, за да не давам повод за клюки. Пък и те, така или иначе, няма да престанат.

— Именно мъжете, с които сте се сприятелявала, са ви причинявали най-големите неприятности, мис Рейчъл. Стойте настрана от тях поне докато приключи следствието — настояваше тя.

— Не зная колко време ще продължи това, Лулу Ма. Съмнявам се, че делото ми изобщо е приключвано, след като беше започнато преди две години. Няма значение какво правя и какво говоря — винаги ще се намери някой, на когото то да не се понрави. Трябва да се погрижа животът ми да стане възможно най-нормален.

— Дори и ако трябва да пострадате заради подобна глупост?

— Нека аз самата реша кое е най-доброто за мен, а не ти или който и да било друг. Съжалявам, че трябва да го кажа, но отсега нататък аз ще направлявам живота си.

— Никога преди не сте трясвали вратата пред лицето ми. Той е, нали? Той е причината да се държите така!

Рейчъл си помисли, че икономката й се държи собственически с нея и като че ли я ревнува, беше отегчително настойчива и обидена. За да бъде мир, младата жена рече:

— Много съм напрегната, Лулу Ма. Дан ми оказа незаменима помощ. Точно сега имам най-много нужда от неговата сила и подкрепа. Той не ми се натрапва.

— Той ви желае, мис Рейчъл. Той ви преследва, виждате ли?

— Дори това, което казваш, да е вярно…

— Той ще ви има. Знам го. Просто го усещам. То ме плаши.

Необичайното поведение на Лулу Ма притесняваше Рейчъл. Тя се запита, дали икономката й не се е побъркала. Или пък я тормозеше притеснението, че господарката й може да изгуби всичко и да се наложи двете отново да се справят сами с трудностите. А може би се страхуваше, че младата жена ще избяга с Дан и ще я остави да се оправя, както може.

— Успокой се — каза кротко Рейчъл, — благодаря за любовта и загрижеността ти. Ще се оправя, Лулу Ма, всички ще се оправим. Скоро неприятностите ще приключат и животът в „Мос Хейвън“ отново ще се нормализира.

Икономката поклати тъжно глава и няколко сиви кичурчета коса се измъкнаха от кока й. Тъмнокафявите очи бяха пълни с мъка.

— Не, мис Рейчъл, не и този път. Просто знам това. Този път ще пострадате сериозно. Дано Господ се смили над мен, не мога да ви предпазя от погрешни стъпки. Какво ще стане с нас?

— Продължавай да ме обичаш, вярвай ми и ме разбирай и бъди търпелива, Лулу Ма, и аз ти обещавам, че нещата скоро ще тръгнат към по-добро. Не мога да се съсредоточа върху решаването на проблемите ни, ако се караме. Моля те, помогни ми.

— Няма ли да нарушите обещанието, което ми дадохте?

— Не, скъпа приятелко, никога. Нямаше смисъл да ми задаваш този въпрос, щом сме заедно и заедно понасяме несгодите.

— Права сте, мис Рейчъл. Срамувам се от себе си. Ще ви помогна.

— Благодаря ти, Лулу Ма. А сега ще взема една хубава хладка баня. След днешното пътуване се чувствам мръсна, напрегната и трескава.

— Точно от това имате нужда. Ей сега ще приготвя всичко. А после ще ви сготвя, най-вкусната вечеря, която някога сте яла.

Рейчъл реши, че е по-добре да не спори и остави икономката да приготви банята й.

— Много си мила, скъпа приятелко. Отивам да взема нещата си за къпането. Нали не си забравила къде ти казах, че съм скрила кутията с парите, ако ти потрябват за пазаруване. Не можех да рискувам да се случи нещо с последните ни пари.

— Господи, имай милост над нас.

В седем вечерта Даниел Слейд пристигна в „Мос Хейвън“. Направи му впечатление, че икономката се намръщи щом го видя, когато отвори вратата. С няколко пестеливи думи тя го упъти, към гостната и се заизкачва на горния етаж.

След няколко минути Рейчъл влезе в стаята и усмихнато го поздрави. И двамата трябваше да се съобразяват с присъствието на възрастната жена, която разчистваше чиниите и остатъците от вечерята. Младата вдовица предложи на Дан нещо за пиене, но той отказа. Подеха весел и безобиден разговор, докато Лулу Ма довърши работата си и излезе от къщата.

— Защо не дойде да ме видиш днес? — попита Дан. — Чаках те и се притеснявах целия следобед. Беше казала петък, нали?

Рейчъл разказа за спречкването си с Камелия Джоунс в бижутерския магазин.

— След всичко това реших, че в понеделник ще имам по-добро настроение. Съжалявам, че си се притеснявал. Може би наистина трябваше да ти съобщя, но реших, че ще се досетиш, че нещо ми е попречило да дойда, например, че Милтън е бил зает.

— Тази ужасна жена — промърмори Дан. Чудеше се какво е правила Рейчъл в бижутерския магазин, след като бе останала почти без пари.

— Защо си ходила там? — не издържа той.

Младата жена реши да му каже истината. Дан остана потресен, че нещата са се влошили толкова.

— Не се притеснявай за пари, Рейчъл, ще ти дам толкова, колкото ти трябват. Каква сума ти е необходима, за да оправиш проблемите си?

— Засега нищо, но все пак, благодаря. Ако нещата съвсем се влошат, ще ти кажа.

— Не трябваше да продаваш бижутата си, за да се издържаш. Толкова ли си горда, че не искаш да приемеш пари от мен — като дар или заем?

— Да — потвърди тя. — Точно сега не искам да завися нито от теб, нито от някой друг. Трябва да напрегна на сили и сама да се погрижа за себе си.

Докато говореше, Рейчъл забеляза Лулу Ма, която надничаше иззад единия страничен прозорец. Това я разгневи, но тя не показа, че е забелязала икономка. Сложи пръст пред устата си, за да предупреди Дан, че трябва да замълчи.

— Лулу Ма ни подслушва — изговори тя само с устни, след това намигна и се усмихна, за да заблуди възрастната жена.

— Бил си добър приятел на Филип, а сега си такъв с мен. Благодарна съм ти за всичко, което направи и продължаваш да правиш, за да ми помогнеш в този труден момент. Ако ми е нужен заем, който да ми помогне до настъпването на по-добри дни, ще се обърна към теб. В понеделник имам работа в града, бихме могли да обядваме заедно и да побъбрим. Страхувам се, тази вечер съм много уморена.

Дан разбра, че му определяше среща едва след няколко дни. Стана му неприятно, че Лулу Ма провали визитата му, а подозрителното й поведение го заинтригува. Въпреки това отговори любезно:

— Разбирам, Рейчъл. Подобни сцени изтощават. Да обядваме заедно в понеделник е добра идея. Моля не се колебай да изпратиш Бърк при мен, ако има нужда от нещо или ако се случат други неприятности. Защо не дойдеш да ме изпратиш до вратата, за да останем за миг сами?

— Благодаря ти, Дан — каза тя, докато вървяха към вестибюла. — Много мило и благородно от твоя страна.

В мига, в който се скриха от дебнещия поглед на Лулу Ма зад стените на преддверието, двамата се прегърнаха и жадно се зацелуваха. Трябваше да бързат, защото предполагаха, че ако се забавят малко повече, бойката жена може да влезе и да ги изненада.

— Ще се видим в понеделник на кораба ти — прошепна тя.

— Обичам те, Рейчъл — прошепна той. — Някой ден ти също ще ме обикнеш.

— Може ли някоя жена да ти устои дълго? — тя се усмихна. — Кой би могъл да ти съперничи или да се сравнява с теб, Даниел Слейд?

— Никой, надявам се.

— А сега си тръгвай. Ще ти обясня всичко подробно в понеделник.

Той я целуна и прегърна отново.

— Лека нощ, любима.

Младата жена прокара пръсти по съблазнителните му устни:

— Лека нощ, Дан.

Рейчъл отвори вратата и излезе с него на верандата. Двамата си махнаха за сбогом и тя изчака, докато той се качи на коня си и потегли. Влезе вътре, заключи вратите и прозорците, после угаси лампите и се качи в стаята си. Надникна през прозореца на тоалетната, която беше най-високото място в сградата и видя светлинка да проблясва в двора край жилището на Лулу Ма, което се намираше зад кухнята. Рейчъл реши, че икономката е побързала да влезе в стаята си.

Рейчъл не можеше да си обясни защо Лулу Ма, която й бе служила вярно толкова дълго време, я шпионираше — по-точно ги шпионираше. Дали защото я обичаше и се тревожеше за нея? Или имаше друга причина? Предположенията, които Дан неотдавна бе изказал, че някой друг е виновен за нещастията, струпали се върху нея, не излизаха от ума й. Ако наистина беше прав, този някой трябва да бе започнал злодействата си още след сключването на първия й брак.

Отново, както и преди години, се запита, дали пък Лулу Ма не е обичала и желала Уилям Барлоу. И ако е било така, дали не се бе почувствала предадена, когато той е предпочел младата и красивата пред по-възрастната и грозноватата? Лулу Ма ги бе посетила през онзи съдбоносен проследен ден. Тя мразеше Крейг Нюман и също бе дошла в къщата им в деня на неговата смърт. Лулу Ма се бе опитала да я разубеди да не се омъжва за Филип, беше я предупредила, че това ще завърши зле. През целия месец преди смъртта на Филип Лулу Ма се отнасяше странно с него, сякаш му бе сърдита за нещо.

Докато двамата с Дан отсъстваха от града, икономката, която знаеше деня на завръщането им, е имала чудесната възможност да се свърже с представителите на закона. Може би Лулу Ма беше по-умна, отколкото изглеждаше. Може би беше способна да напише четливо едно писмо, например това, за което бе споменал следователят. А може би възрастната жена мразеше всички мъже — много от изказванията й навеждаха на тази мисъл.

Уилям Барлоу и синът му… Крейг Нюман… Филип Маккандлис… Би ли могла една заклета стара мома и лъжеприятелка…

Не позволявай да те налягат такива лоши и налудничави мисли, укори се Рейчъл. Лулу Ма понякога се държи странно, но не може да извърши четири убийства!

След като получи писмото от майка си, младата жена знаеше, че Ърл Старджър има алиби за два от най-важните случаи. Пък и той никога не би наел друг човек да извърши престъпленията вместо него. Би убил със собствените си ръце, за да изпита садистична наслада! Не, явно това не беше дело на развратния й втори баща.

Камелия Джоунс? Беше подла, но не би могла да убие.

Пол, братът на Крейг? Злобен и отмъстителен, но също вън от съмнение.

Рейчъл не можеше да се сети за друг, който би имал причина да убие съпрузите й или да изпитва сатанинското желание да я унищожи. Тези разсъждения отхвърляха всички, които познаваше! Това я върна отново към налудничавата й теория за проклятието, което тегнеше над нея и мъжете, с които се свързваше!

Внезапно я прониза ужасяваща мисъл. Лекарят, който представителите на закона бяха ангажирали да работи върху случая с Крейг, я беше попитал навремето дали някога е страдала от временно загубване на паметта или кратки припадъци. Той бе споменал, че има хора, които вършат неща, за които после не си спомнят и че такива хора не носят отговорност пред закона за действията си през въпросните периоди. Тогава Рейчъл си бе помислила, че това е само уловка, за да я принудят да си признае с надеждата, че наказанието й ще се размине. По-късно Филип й бе обяснил, че такава болест действително съществува.

Миналото нахлу в изтормозения й мозък. Когато синът на Уилям умря, тя беше задрямала. Събуди я викът му. Когато почина Уилям, тя спеше в съседната стая. Когато Крейг падна и си счупи врата, тя не чу вик, който той може би бе издал, защото в същото време бе загубила съзнание, докато работеше в градината — може би от палещото слънце или от тревогите, които имаше с него, а може би и поради бременността си, за която тогава още не знаеше. Когато умря Филип, тя отново спеше в друга стая.

Възможно ли е човек да извърши такива ужасни неща, без да си дава сметка за това, изпадна тя в паника. Възможно ли е да има такива престъпни наклонности, за които самият той не подозира? Възможно ли е да съществува някаква зла сила, някаква друга Рейчъл, която живее в нея и действа подмолно, без самата тя да го знае? Дали развратният Ърл й омразата й към него не бяха пробудили още едно същество в нея?

Господ да ми е на помощ. Разбира се, че не. Това е невъзможно, истинска лудост. Нали? — мислеше объркана тя.

Младата жена се питаше как би могла да разбере със сигурност, но нищо не й идваше на ума. Не смееше да отиде на лекар, защото това би означавало да се предаде сама! Ако предположенията й се окажеха верни и тя наистина беше опасна, ако проклятието да бъде Черната Вдовица ръководеше другата й, скрита природа, тогава нейният любим Дан ще бъде изложен наистина…

— Престани, Рейчъл. Това е невъзможно, невъзможно — промърмори тя, опитвайки се да превъзмогне завладяващата я паника, защото вече не беше сигурна, че е невинна и че не страда от някаква форма на лудост.

В събота Рейчъл, придружена от Бърк Уелс, наобиколи арендаторите в плантацията, за да убеди и себе си и тях, че всичко е наред. Носеше семпла черна рокля с дълги ръкави, в която й стана горещо, тъй като към обяд на този първи ден от май слънцето започна да прежуря.

След като се върна в къщи, постоя доста време в хладката вода, за да се освежи, после изми тъмнокестенявите си коси. Не беше спала добре предишната нощ, затова днес се чувстваше уморена и нервна. Седна навън, за да изсуши косите си на залязващото слънце, а в това време мозъкът й трескаво работеше.

Днес, след като предишната нощ бе шпионирала срещата й с Дан, Лулу Ма като че беше по-спокойна от обикновено и много внимателна с господарката си. Рейчъл се питаше, дали икономката й не подозира същите ужасни неща, за които тя самата бе мислила предишната нощ, и не се ли опитваше да я предпази, като пречи на връзките и с мъжете, с вероятните нови жертви. Младата жена обаче се страхуваше да подхване тази тема с Лулу Ма. И с който и да било друг.

Все още нямаше вести от Харисън Клементс, Джордж Ледърс или Милтън Болдуин. Като че ли всички бяха доволни от безмълвното им съдружие. Или може би просто очакваха това, което трябваше да се случи след тринадесет дни, на страшния четиринадесети май. Добре, че поне в къщата й не се случиха повече неприятни инциденти и не пристигнаха други заплашителни писъмца, което беше успокояващо.

Майка й щеше да пристигне да я види през следващия уикенд и може би най-сетне двете щяха да се помирят, щом Ърл нямаше да е наблизо, за да създава проблеми.

Дан… Колко го обичаше, как копнееше за него, колко й липсваше. Изгаряше от желание отново да бъде в обятията му, да се опива от целувките му, да тръпне от ласките му. Той се отнасяше с еднакво уважение към нея и пред хората, й, когато бяха сами. Вече можеха да говорят свободно един с друг, нямаше лъжа помежду им. Но когато единият се нуждаеше от тишина или уединение, другият не се чувстваше пренебрегнат. Връзката им с всеки изминал ден ставаше по-здрава и по-силна. И той сигурно очакваше в близко време да му признае любовта си и да се съгласи да му стане жена. Смееше ли обаче да направи това, докато не е сигурна, че не представлява опасност за него? Най-лошите й страхове, повтаряше си тя, не може да са верни. Знаеше, че единствената причина да се съмнява в своята невинност и нормалност, беше невъзможността да заподозре друг виновник за „лошия си късмет“.

В неделя сутринта, както беше обичаят и преди смъртта на Филип, Рейчъл и Лулу Ма се облякоха официално и отидоха на службата в една малка църквица в западния край на града. Рейчъл забеляза, че почти половината богомолци бяха вежливи, макар и да не се отнесоха особено приятелски с нея. Останалите обаче я гледаха намръщено, сякаш тя нямаше право да влиза в Божия дом, защото е престъпница, нищо че все още е ненаказана. Свещеникът я приветства затова, че се е върнала и изказа съболезнованията си за смъртта на съпруга й. Изглеждаше наистина благоразположен и изпълнен със съчувствие и младата жена изпита благодарност към него и облекчение.

По пътя към къщи Лулу Ма заяви ядосано на Рейчъл:

— Не трябва да ходим повече там, мис Рейчъл, при ония лицемери, които ви гледаха с такава омраза!

— Не можем да причиним зло сами на себе си, за да ги накажем, приятелко. Пък и не мога да се затворя в къщи, като че ли се срамувам или страхувам от нещо.

Възрастната жена не отговори и те изминаха остатъка от пътя в мълчание. Рейчъл усещаше някаква промяна в отношението на Лулу Ма към нея и това я тревожеше.

След обяда Рейчъл излезе в двора, за да се погрижи за цветята и декоративните храсти. Погали с пръст листенцата на гардениите, мечтаейки да разцъфнат по-скоро, за да може да пълни с тях вазата в спалнята си и през нощта да се наслаждава на упоителния им аромат. Уханието им ставаше замайващо силно, когато цветовете повяхваха и умираха, като че ли майката природа искаше тази жертва за подаръка, който правеха на хората.

Рейчъл се запъти към мястото, където бе погребан третият й съпруг. Загледа се в купчината пръст.

— Ако някой ти е причинил зло, скъпи Филип, аз ще го открия и ще го накажа — прошепна тя. — Ще намеря отговора на тази загадка. Но ти наистина страшно си объркал всичко! Няма ли да е истинска ирония на съдбата, ако почиваш близо до мястото, където може би си заровил онези дяволски пари, които могат да закопаят мен, ако не ги открия.

Известно време стоя така, без да откъсва поглед от гроба, изпълнена с тъга по своя добър приятел и спасител, от когото отчаяно имаше нужда сега.

— Къде са те? — попита умолително тя. — Не мога да прекопая цялата плантация с надеждата да ги открия.

— Какво да откриете, мис Рейчъл? — попита Лулу Ма, която беше чула последните й думи, докато безшумно бе дошла до тук.

Младата жена се стресна уплашено и ахна.

— Изплаши ме, не те чух да се приближаваш.

След това излъга, тъй като нямаше избор.

— Филип е изтеглил парите ни от банката малко преди да умре и ги е скрил някъде. Не знам дори дали са в „Мос Хейвън“. Иска ми се да ги намеря. Това ще разреши много от проблемите ни.

— Защо е постъпил така?

— Не зная. Последните месеци преди смъртта си той беше доста променен. Сигурно е имал основателна причина. Ако не беше в безсъзнание, преди да издъхне, щеше да ми каже.

— Държеше се странно, преди да умре. Гледаше дълго във въздуха, като че виждаше нещо там. Отмъкна уиски. Оставяше яденето си. Говореше грубо с мен. Дори задигна пари от кутията за домашни разходи. Много се притеснявах.

Рейчъл не попита защо Лулу Ма не й бе казала всичко това по-рано.

— Имаше проблеми във връзка с работата си. Сигурна съм, че не се е държал умишлено грубо с теб. Освен това, един мъж не може да открадне уиски или пари от собствения си дом.

— Не казах, че ги е откраднал. Просто се криеше, като че ли ги краде.

За да има с какво да залага, помисли със страх младата жена.

— Предполагам, че ги е дал на Бърк, за да купи продукти или семена, докато той самият не намери време да отиде до банката и да изтегли пари. Помислих, че после е забравил да ги върне в кутията, пък и не считах, че трябва да го разпитвам за собствените му пари — отговори тя.

— Сега нямаше да сме в такова положение, ако парите си бяха там, където трябва да бъдат.

— Положението се оправи, след като продадох бижутата си.

— Не се е оправило, щом е трябвало да направите това!

Рейчъл не искаше отново да се впуска в спорове, защото не знаеше докъде можеха да доведат те.

— Може да е така, но всичко това е минало, така че нека да го забравим. Освен това нямам кой знае каква нужда от бижута.

— Дойдох да попитам какво да правя с картината, която свалихте от стената в спалнята си, за да сложите на нейно място тази на капитан Слейд.

Рейчъл една се сдържа да не наруши обещанието, което сама си бе дала — да не се кара днес с Лулу Ма.

— Не е на Дан. Моя е. Аз я видях, харесах я и я купих — отговори тя с нарастващо раздразнение. — Знаеш, че никога не съм харесвала онези нацапотени цветя. Когато дойдох да живея тук, заварих и тази картина. Но досега не бях намерила нещо подходящо, с което да я заменя.

— А защо кораб?

— Притежавам половината от много кораби и от една корабна компания, Лулу Ма, и освен това живеем в пристанищен град. Картината е много хубава — драматична и вдъхновяваща. Филип също би я харесал. Ако той я беше видял, сега тя щеше да стои над камината в гостната. Не я ли харесваш?

— Не, мадам, но аз не разбирам много от картини за океана. Значи искате да изхвърля тази с цветята?

— Просто я увий и я занеси на тавана. Бърк ще ти помогне. Не искам да паднеш и да се удариш.

Знаеше, че ако тя самата се бе опитала да свърши тази работа, Лулу Ма щеше да се разбунтува, пък и искаше този разговор да приключи колкото се може по-бързо.

— Добре, мис Рейчъл. Дълго ли ще стоите тук?

— Не, защо?

— Не е хубаво да се притеснявате и да страдате толкова. Мистър Филип не трябваше да ви оставя в такова състояние.

Не губи самообладание, Рейчъл!

— Сигурна съм, че не го е желаел, Лулу Ма.

— Това не променя нещата. Не ми харесва как се отнасят с вас от години вече.

Рейчъл разбра, че трябва да се заеме с този проблем преди нещата да се влошили съвсем. Макар да се страхуваше от това, което знаеше, че е длъжна да направи.

— Лулу Ма — започна тя, след като си пое дълбоко въздух, — аз те обичам и съм ти благодарна за всичко, което правиш за мен. Не ми е приятно да те мъмря и да ти правя забележки, но напоследък като че ли забравяш, че аз съм ти господарка. Езикът ти е много остър и си пъхаш носа в личния ми живот прекалено много даже за близък приятел. Трябва да промениш държането си или ще си имаме неприятности.

Докато говореше, забеляза изненадата и обидата, които се изписаха върху лицето на икономката.

— Мис Рейчъл, как можете да ми говорите така? Никой не ви обича повече от мен, никой не се грижи толкова за вас. Защо ми причинявате болка?

— Наистина не бих искала да ти говоря така, Лулу Ма, но ти се отнасяш с мен като с дете, и то непослушно дете. Разпитваш ме за всичко, което казвам и върша и често оспорваш действията и решенията ми. Аз съм тази, която ще избирам приятелите си и ще преценявам кое е най-доброто за нас. И моля те, не говори така грубо за Филип, той беше добър човек, само дето в края на живота си беше малко пообъркан. Точно сега имам много проблеми. Не утежнявай допълнително обстановката, като ме принуждаваш да се държа деспотично с теб. Неприятно ми е, когато не се разбираме.

— Извинявайте, мис Рейчъл, не предполагах, че съм била лоша.

Възрастната жена изглеждаше разкаяна и Рейчъл омекна.

— Не лоша, приятелко — отговори тя, — просто се държиш прекалено покровителствено. Аз съм голяма жена. Мога сама да се оправям с проблемите и с хората. Правилни или грешни, решенията трябва да бъдат мои. Нали така?

— Да, мис Рейчъл, отново ще стана такава, каквато бях.

Младата вдовица се усмихна и добави:

— Аз също, Лулу Ма. Хайде сега да хапнем баница е мляко. Повече няма да говорим по този въпрос.

Влязоха заедно в къщата и отидоха в трапезарията. Рейчъл наля млякото в чаши. Когато се обърна към Лулу Ма, видя, че тя втренчено я гледаше, играейки си с ножа, който държеше в ръцете си.

— Нещо не е ли наред? — попита Рейчъл, после погледна към тепсията и видя кървави вадички, които се стичаха по кората на баницата.

— Ти си се порязала! — извика тя.

Лулу Ма погледна учудено наранената си ръка, като че ли не усещаше болка. Тя се намръщи и възкликна:

— Виж какво направих! Съсипах баницата!

— Не се притеснявай.

Рейчъл и подаде някакво парцалче с думите:

— Стегни порязаното, за да спреш кръвта, докато изтичам за бинт и лекарства.

И тя се втурна към банята на горния етаж, грабна това, което й беше нужно и се върна, за да се погрижи раната.

По-късно Лулу Ма каза, без да откъсва очи от превързаната си ръка:

— Благодаря. Ще изхвърля баницата и ще направя друга.

— Не го прави веднага. По-добре легни да си починеш. Напоследък много работиш и сигурно си изморена. Аз ще приготвя вечерята. И без спорове.

Рейчъл имаше нужда да види Дан, но засега копнежът й трябваше да задоволява единствено с негови снимки. Отвори чекмеджето, за да открие, че и трите липсваха, а на тяхно място имаше оставена бележка. Някой отново я предупреждаваше с нейния почерк, че морският капитан щеше да умре, ако тя не се раздели с него… Рейчъл впери поглед в последните няколко думи — „от твоята собствена ръка, както и останалите. Ако искаш да живее, откажи се от него. Аз съм единственият, за когото е безопасно да бъде с теб, защото никога не би могла да ме убиеш.“

Някой си е свършил работата, докато те бяха в църквата, тъй като снимките все още бяха в чекмеджето тази сутрин, когато се обличаше. Лулу Ма явно не бе виновна за кражбата им, тъй като Рейчъл беше получила другите бележки, когато беше извън града. Естествено и тя самата не можеше да ги е…

В понеделник Рейчъл се облече изключително грижливо, за да изглежда възможно най-добре за среща си с Дан същия следобед. Първо възнамеряваше да посети Милтън Болдуин, за да види как вървят работите във фирмата. Можеше пък да има късмет и нещата да се бяха пооправили след последния им разговор. Възможно беше дори да й даде някаква част от печалбата. Сигурно той всеки месец взимаше от касата пари за лични разходи, така че би трябвало да даде и на нея като съсобственик на фирмата. Надяваше се разговорът им да бъде приятен и резултатен, тъй като след това очакваше Милтън да я придружи до кораба на Дан, за да не дава храна на клюките. Но дори и да откажеше, тя пак щеше да отиде, пък нека злите езици си говорят каквото искат!

Съдружникът й я посрещна сърдечно. Усмихна се и каза:

— Мислех да ви посетя днес следобед, така че идвате точно навреме. Трябва да обсъдим много важен въпрос.

Обхвана я вълнение.

— Намерил сте купувач за фирмата?

Милтън се намръщи и поклати глава.

— Не, страхувам се, че не става въпрос за това. Не исках да ви притеснявам с този проблем по-рано, за да имате време да се възстановите след преживяното от внезапната смърт на Филип. Сега, когато вече сигурно сте успели да получите парите от неговата застраховка и банковата му сметка, непременно трябва да уредим този въпрос.

Той взе някакъв лист хартия от бюрото и й го подаде.

— Прочетете това споразумение. Можете ли да изплатите парите от посочения тук заем? Нуждая се от тази сума, Рейчъл. Филип обеща да я върне на шестнадесети април. Ако ли не, както ще видите от договора ни, аз получавам и неговата част от компанията. Дадох ви две седмици повече от уговорката ни, за да успеете да се съвземете от загубата на съпруга си и да сложите в ред делата си. Нямам възможност да изчаквам повече. Искате ли да откупите документа за заема или ми предоставяте вашата част от фирмата? Заемът е за шестдесет хиляди долара и е пресрочен. Законно, поради неспазване на срока, компанията е вече моя, но аз не мога да постъпя така с вас. Помислете си и ми кажете какво е решението ви.

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Рейчъл беше сразена от новината. Мозъкът й крещеше, че това не може да бъде вярно. Питаше се колко още провала би могла да издържи. Толкова много пари липсваха — и от бизнеса им, и от личните им средства. Къде бяха отишли те? Внезапно една мисъл прониза мозъка й.

— Как е възможно това, Милтън? — обвини го тя. Аз прегледах книжата на фирмата, спомни си. Нищо не, или не беше, записано там за такъв голям заем, за какъвто и да е заем.

— Заемът беше личен, между приятели, Рейчъл. Филип беше този, който настоя да използваме дела му от фирмата като гаранция. Съгласих се, защото не бих могъл да издържа финансово на такава загуба. Услужих му с тези пари само защото беше съвсем отчаян, а вече беше подписал договора за голямата сделка и мислех, че ще може да ми върне парите в скоро време. Неприятно ми е да ти го кажа, но нямам избор. Трябва да разбереш и да се примириш с предложението ми. Какво предпочиташ — да платиш или да ми оставиш твоята част от компанията?

— Не мога да платя тази сума! Филип не ми оставил никаква застраховка. Банковата ни сметка е празна. Докато не се осъществи тази голяма сделка, нито Джордж нито Хари биха могли да ми заемат толкова пари. Двете компании са вложили огромни суми в мистериозната поръчка, за която като че ли само Филип е знаел. Ако продам „Мос Хейвън“, за да събера нужната сума и нещо провали сделката, ще загубя всичко и ще остана без пукнат грош. Освен това ти ми каза, а и счетоводната книга го доказва, че фирмата е пред банкрут, така че защо да хабя пари, които и без това нямам за нея?

Нито пък би могла да поиска такава сума от Даниел Слейд.

— Добре щеше да бъде, ако ме бе предупредил за това по-рано. Дойде ми като гръм от ясно небе.

— Съжалявам, Рейчъл, но мислех, че и без това ти се струпаха достатъчно проблеми. Пък и предполагах, че щом оправиш делата на Филип, тази работа ще се уреди лесно и спокойно помежду ни. Не бих искал да ти причинявам неприятности, но това са много пари, мои пари.

— Чудно защо Филип е определил датата за връщането на заема преди приключването на голямата сделка, от която е трябвало да получи парите? Откъде е се е надявал да вземе сумата, която е трябвало да ти върне? — попита тя, размахвайки листа в ръката си.

— Не зная. Той избра шестнадесети април. Може би е възнамерявал да използва част от аванса, която — всички знаем — е получил и скрил някъде.

— Това не са били пари, с които е можел да разполага! Това е безсмислено — прошепна тя, изучавайки подписа на споразумението, който като че ли беше този на Филип.

Всички искаха липсващите пари и всички мислеха, че те са в нея. Дали това не беше хитрост, за да получат частта си от тях? Дали документът е оригинален, дали заемът в действително съществува? Ако Милтън лъжеше, тя нямаше начин да го разобличи. Щеше да загуби една от трите си компании, а от другите две не получаваше нищо. Вместо да реализира печалба от продажбата на едната от фирмите си, тя я губеше така, за нищо!

— Много съжалявам, че е поставям в такова неизгодно положение, Рейчъл — каза Милтън, без да вдига поглед.

Младата жена го погледна изпитателно, с напразната надежда, че би могла да прочете нещо в очите му.

— Наистина ли мислиш, че това е справедливо и правилно? Със сигурност собствеността на компанията — кораби, два склада, тази кантора, в момента съществуващите договори и всичко останало — струва повече от шестдесет хиляди долара. Защо не повикаме счетоводител, за да остойности точно какво трябва да ти преотстъпя, за да уредим разплащането на заема? Мога да стана акционер вместо съдружник. Трябва ми финансовата подкрепа от тази фирма, докато продам дяловете си от другите компании. Това може да се проточи месеци, и то без особена, а може би изобщо без печалба.

— Това, което казваш, звучи разумно и логично, но в действителност нещата не стоят така. Цената на една собственост на хартия не е същата като тази, която действителност можеш да получиш за нея. Когато или ако намеря купувач, няма да получа шестдесет хиляди за продажбата, имаме големи дългове. Ще бъда щастлив, ако получа някаква печалба от това.

— Можеш ли да ми дадеш отсрочка, докато получа парите от голямата сделка?

От отговора младата жена се надяваше да разбере доколко коравосърдечен можеше да бъде съдружникът й, затова добави:

— Само няколко седмици. Каква е разликата за теб щом така или иначе сега не мога да платя, а ако не успея да ти дам парите, това няма да ти помогне?

— Какво ще правя, ако сделката пропадне? Вие всички изглежда се опасявате, че ще стане точно така.

— В такъв случай моята част моментално става твоя собственост.

— Съжалявам, Рейчъл, но това е чиста загуба на време за мен.

— Искаш фирмата днес, веднага, така ли? — попита предизвикателно тя.

— Искам този неприятен въпрос да се уреди по-бързо.

— Защо така внезапно се разбърза, Милтън? Какво значение би имал още един месец?

— Ако аз притежавам и единствен ръководя цялата компания, мога да взема някои рисковани решения и да предприема отчаяни действия, за да спася фирмата и себе си.

— А защо не го направиш и сега?

— Не тълкувай погрешно думите ми, моля те, но мисля, че бих могъл да разреша проблемите си по-добре ако името Маккандлис изчезне от компанията. Като има предвид следствието, което се води в момента и сега ти си ми съдружник… Не искам да ти се сторя безсърдечен, но миналите и настоящите ти неприятности и твоята репутация могат да навредят сериозно на фирмата. Няколко от най-обещаващите ми клиенти вече намекнаха, че ти си причината, за да не работят в бъдеще с нас. Дългогодишни клиенти отидоха да търсят услугите на други корабни компании, откакто ти си новият ми съдружник. Казаха, че не искат парите, с които си плащат, да послужат на една… Знаеш какво имам предвид. Съжалявам.

Рейчъл го наблюдаваше. Познато й беше отношението на жителите на града, затова не можеше да го нарече лъжец. Това, в което го обвиняваше, беше, че мисли единствено за собственото си спасение, без значение какво би й струвало. Странно, но беше само ядосана, не и натъжена или изплашена, от възобновяване на клюките й злословията по неин адрес.

— Моля те, Рейчъл, нека да го направим по възможно най-безобидния и приятелски начин. Мога да кажа на адвоката си Франк Хенли да изготви документите, с които ставам собственик и на твоята част от фирмата, след което само трябва да отидем в кантората му и да ги подпишем пред свидетели. Ако не се съгласиш, ще трябва да оставя Франк да се заеме с тази работа. Вярно, че споразумението не е подписано от свидетели и не е изготвено от адвокат, но е напълно законно и има задължителна сила. Това наистина е подписът на Филип. Не би искала на случая да се дава гласност, а и никой от нас не иска да разваляме отношенията си. Законно ние вече не сме съдружници. Помогни ми да направим това прехвърляне по-лесно.

Рейчъл се питаше кой ли бе попълнил датата, на която изтича срокът за връщането на заема и дали това бе направено със съгласието и знанието на Филип.

— Всъщност нямам никакъв избор, нали?

— Страхувам се, че не. Ще кажа на Франк да подготви документите, за да ги подпишеш и ще ти съобщя, когато са готови. На мен също ми е трудно, Рейчъл, затова съм щастлив, че приемаш така спокойно нещата.

Младата жена реши за последен път да провери чувствата и мотивите му.

— Ако намеря тези шестдесет хиляди ще мога ли да откупя споразумението? — попита тя.

Милтън я изгледа и се поколеба, но все пак каза:

— Разбира се. Но това трябва да стане преди пети — допълни той.

— Седмица преди да получа парите от сделката? Не е справедливо.

— Четиринадесети май е датата за потеглянето на корабите със стоката, а не за разплащането. Не можем да кажем колко ще продължи пътуването и доставката и кога ще получим парите. Не бих могъл да издържа толкова дълго.

Младата вдовица се престори, че приема.

— Иска ми се да беше отказал да заемеш тези пари на Филип, или поне те да не бяха толкова много, като си знаел, че има проблем със залаганията.

— Не ми влизаше в работата да се интересувам защо се е нуждаел така отчаяно от тези пари, Рейчъл. Бяхме приятели и съдружници и затова се опитах да му помогна да се измъкне от затруднението, в което бе изпаднал.

— И да ме поставиш в още по-голямо.

— Това не е нито мое дело, нито мое намерение.

— Постъпи така, както трябва, Милтън. А аз си тръгвам. Приятен ден.

След като излезе от кантората, Рейчъл се замисли дали и Хари и Джордж не притежаваха подобни споразумения, които щяха да я лишат и от другите две компании. Ако загубеше всички фирми и „Мос Хейвън“, щеше да стане пак толкова бедна, колкото след смъртта на Крейг. Какво или кой беше пуснал в ход този кошмарен план? Как би могла да го спре? Не можеше да се обърне към Дан, дори той да беше единственият й шанс за спасение. Не можеше да бъде напълно негова, преди отново да стъпи здраво на краката си.

Рейчъл беше доволна, че каза на Бърк Уелс да я чака. Помоли го да я закара до „Бей Стрийт“, където даде бакшиш на някакъв моряк, за да предаде съобщение на капитан Даниел Слейд на „Мери Уинд“, пуснал котва зад оная скала в пристанището. Помоли го да каже, че нещо й е попречило да отиде на срещата, че няма причини да се притеснява или да я посещава и че иска да го покани на вечеря в дома си в сряда. Изчака да види, че морякът се приближава до кораба на Дан, който се виждаше между две сгради.

В „Мос Хейвън“ Рейчъл каза на Лулу Ма, че Дан ще дойде на вечеря в сряда, че майка й ще й гостува през този уикенд и че е загубила корабната компания. Не можа да реши дали някоя или всичките новини накуп учудиха възрастната жена, която не коментира нито една от тях.

Във вторник сутринта Рейчъл беше сразена от едно съобщение във вестника, който получаваше:

„Корабната компания «Маккандлис и Болдуин» вече е еднолична собственост на Милтън Болдуин.“

Очевидно съдружникът на Филип нямаше търпение да осведоми обществеността, че я е изхвърлил от фирмата, така че клиентите му отново да се върнат и да потърсят услугите му. Трябва да бе оставил съобщението си в редакцията преди срещата си с нея, щом са успели да го публикуват в днешния брой!

Значи така? А щеше да ми дадеш отсрочка и искаше спокойно да оправим нещата… — мислеше разгневена младата жена.

По-късно през деня Ърл Старджър я посети отново.

— Какво искаш пък сега? — попита раздразнена тя.

Не можеше да прецени кое първо привлече вниманието й — отсъствието на похот и самодоволство в лешниковите му очи, току-що сресаната му тъмнокестенява коса, или измамно искрената усмивка, която смекчаваше изострените черти на лицето му и му придаваше по-естествен вид.

— Успокой се, моето момиче. Минавам само за минутка, дори няма да влизам. Исках да ти благодаря, че си писала на Катрин. Сигурно това й помогна да се почувства по-добре. Утре ще отплувам за Бостън за три седмици, така че защо не отидеш да я видиш? Няма защо да се страхуваш, че ще ме видиш, щом няма да си бъда в къщи.

Мама не му е казала, че ще идва!

— Достатъчно добре ли се чувства, че я оставяш сама за три седмици?

— Да, пък и има достатъчно слуги около себе си, които да й помагат и да я пазят. Рейчъл, извини ме, ако в миналото съм направил нещо, с което съм те обидил. Това повече няма да се повтори. Ако не можем да се помирим и да станем приятели, нека поне временно да спрем да воюваме, заради Катрин. Неразбирателството ни продължи твърде дълго. Помогни ми да загърбим миналото. Ще отсъствам цели три седмици, затова моля те, възползвай се от случая, за да прекараш малко време с нея.

Рейчъл се питаше каква е причината на лицемерното разкаяние в поведението му и изкусните му молби, но така или иначе нямаше да се хване на въдицата му. Но тъй като не искаше да преживее още една неприятна сцена днес, отговори.

— Може и да отида. Идеята ми се струва добра.

— Непременно го направи. Не би искала отношенията между вас да свършат по този начин.

Сърцето й заби силно, защото й се стори, че това е ловко прикрита заплаха срещу нея или срещу болната й майка.

— Какво имаш предвид?

— От опита, който натрупа след напускането на бащиния си дом и при здравословното състояние на Катрин, сигурно си се убедила, че неочакваната смърт не е изключение в живота. Не чакай прекалено дълго. Обещавам да не правя нищо, с което бих попречил на срещата, от която и двете се нуждаете.

— Ще помисля сериозно за това.

— Надявам се да го сториш. Довиждане, Рейчъл. Пази се.

Тя го изпрати с продължителен поглед, пълен с любопитство и подозрение.

Дан пристигна в сряда вечерта в шест и половина. Въпреки че докато се хранеха и Лулу Ма им сервираше, не можеха да си говорят друго, освен, общи приказки, Рейчъл забеляза, че любимият й е обезпокоен. Разбра го по начина, по който Дан се насилваше да се усмихне, по напрежението, с което седеше на стола си и липсата на обичайния блясък в сините му очи. Не вярваше причината да е в това, че не беше го посетила в понеделник, тъй като го бе предупредила и го бе поканила на вечеря. Щом останеха сами, щеше да го попита за странното му настроение. Но първо щеше да се убеди, че любопитната й икономка няма да ги шпионира и тази вечер.

Точно когато Лулу Ма се канеше да сервира десерта и кафето, на задната врата се почука. Рейчъл дочу, че възрастната жена говори с някакъв мъж и отиде да види кой и защо ги търсеше в този късен час. Беше един от арендаторите, който каза, че жена му ражда и той е дошъл да потърси помощ. Младата жена забеляза нежеланието на икономката си да я остави насаме с Дан, но не беше в характера на Лулу Ма да отказва помощта си за нещо, в което я биваше.

— Аз ще сервирам десерта и ще разтребя масата, Лулу Ма. Тръгвай с него, съпругата му има нужда от теб. Няма време да се вика лекаря от града. Мога да се справя сама, докато се върнеш.

— Но вие имате гост, мис Рейчъл.

— Не се тревожи за нас. Дан няма да стои дълго. Дори ще ти оставя да разтребиш масата, ако това ще ти помогне да тръгнеш по-спокойна.

— Оставете ми просто аз да върша моите работи — отстъпи намръщено възрастната жена.

След излизането й Рейчъл се върна в трапезарията и обясни за какво ставаше дума. После поднесе кафето и десерта.

Дан беше ядосан, че Рейчъл е продала семейната корабна фирма. Той беше имал намерение да я откупи от Милтън и след това да се завърне в Чарлстон, където искаше евентуално да се установи с Рейчъл. Но не можеше да го направи, преди да се разреши опасната мистерия. След това нямаше да има пречки и да разкрие истинската си самоличност.

— Прочетох съобщението във вчерашния вестник и съм изненадан, Рейчъл — започна той. — Защо продаде компанията? Казах ти, че ще ти дам или заема толкова пари, колкото са ти нужни за издръжката ти. Защо първо не сподели с мен?

Младата жена не разбираше защо го вълнува толкова тази тема, но той безспорно беше обезпокоен.

— Не съм я продавала.

И тя разказа как беше загубила фирмата в понеделник.

Новината смая Дан, но в същото време беше доволен, че несправедливо се бе усъмнил в нея.

— Повярва ли му?

— Не съвсем, но какво можех да направя? Подписът върху споразумението беше на Филип. Не мога да изплатя заема, така че защо да си причинявам допълнителни неприятности, започвайки една битка, предварително обречена на провал.

— Откажи да подпишеш документите, с които му преотстъпваш частта си от компанията.

Тя го изгледа смаяно.

— Защо? Как? Поради каква причина?

— Този таен заем е доста подозрителен. Ако беше само за няколко хиляди долара, бих повярвал, но се съмнявам, че Болдуин би заел на човек, известен със слабостта си към залаганията, такава голяма сума дори и гарантирана с част от компанията, собственост на Филип, като се има предвид, че самият Болдуин се е опитвал да те убеди, че фирмата е пред банкрут. По-логично би било да се опита да получи от теб парите, а не да преотстъпиш частта си според условията на споразумението.

Дан реши, че е по-добре да наеме детектив, който да проучи Милтън и този любопитен случай, но засега мислеше да запази намерението си в тайна.

— Ако започне да те притиска да подпишеш, кажи му, че най-напред искаш да отидете в съда, за да си убедена в автентичността на документа. Наблюдавай как ще реагира на предложението ти.

— Първо ще се ядоса много, а после ще започне да търси, начин да си отмъсти.

— Това няма значение, нали? — отсъди Дан. — Аз ще ти помогна да се пребориш с него. Трябва да вземем този документ, дори и да се наложи да го открадна. Само така бихме могли да разберем дали е действителен. Освен това, без документа той няма да има друго доказателство, освен думата си, че е заел пари на моя… приятел.

— Но ако се окаже, че не е подправен, постъпката ми няма да е честна и справедлива.

— Ако трябва, ще ти дам шестдесет хиляди долара, за да му платиш.

— Не! Компанията е в много тежко положение и ти само ще изгубиш парите си.

— Мисля, че той лъже, Рейчъл. Дай ми време и аз ще го докажа.

Младата жена се почувства обнадеждена, но и разтревожена.

— Как?

— Ще помисля как, но първо трябва внимателно да проуча всичко.

Някаква интуиция му пречеше да сподели с нея плана си. Утре щеше да изпрати да доведат онзи детектив от Чарлстон. Щеше да пристигне с влака, така че да се заеме със случая, без да губят време.

— Не подписвай документите, докато не се убедим, че казва истината — рече той и след това я посъветва какво да каже на Милтън.

— О, имай милост, той също ще стане мой враг. Нито искам, нито мога да се справя с нови неприятели. Добре, ще направя както искаш, дори това да ми причини големи неприятности.

— Неприятностите не са нещо ново нито за теб, нито за мен. Дори и да потънем, ще се борим, няма да се предаваме.

Планът му беше хитър.

— Ще ти се доверя, Дан, и ще постъпя така, както ме съветваш. Когато ме завари в кантората, докато тършувах в сейфа, в ръката си държах свитък документи, но ги оставих, без да успея да ги разгледам. Споразумението за заема би могло да е сред тях или в заключеното бюро на Милтън.

— Недей забравя, че после претърсихме всичко.

— Вярно! И къде тогава е било?

— Тогава вероятно още не е съществувало.

— Моля се да си прав, Дан, а ние бързо ще намерим начин да го докажем.

— Непременно ще намерим. А сега, две добри новини. Тази сутрин вторият ти баща отплава за Бостън, както и Камелия Джоунс. Проверих разписанията им. И двамата се връщат след три седмици. Поне за известно време няма да ти досаждат.

Рейчъл остана доволна от новината. Това означаваше, че няма опасност Ърл да осуети посещението на майка й, нито пък да се натъкне на гордо разхождащата се с бижутата й Камелия.

— Утре и аз заминавам — каза Дан, — но ще се върна идната сряда. Екипажът ми скучае, а ми предложиха и една много изгодна сделка — спешно да превозя товар до Ню Орлиънс. Не ми се иска да те оставям точно сега, Рейчъл, но парите може да ни потрябват за финансирането на тази сделка.

Той заминаваше!

— Не мога да те оставя да използваш спестяванията си, за да ме измъкнеш от моите неприятности. Това не е твой проблем, пък и има опасност да изгубиш всичко.

— Проблемът е мой, защото ти си въвлечена в него и си в опасност.

Думите му я стоплиха и тя се усмихна, но все така не й се искаше той да заминава.

— Нямаше да се окажа в това положение, ако можех да намеря изчезналите пари.

— Защо да не ги потърсим отново? Лулу Ма ще отсъства още няколко часа. Моментът е изключително подходящ. Може да се сетя за някое място, където още не ти е дошло на ум да провериш. Тъй като съм мъж и парите са скрити от мъж, може пък да имам по-голям шанс да открия скривалището.

— Нямам нищо против. Тогава нека побързаме.

Докато все още беше светло, те претърсиха съседните постройки и двора около къщата. Дан дори взе фенер и претърси всеки участък, над който имаше някакво подобие на навес. Опита се да си спомни дали Филип имаше любими места за скривалища като дете и провери всички места, за които се съмняваше.

След като прегледаха и помещенията в къщата, Дан се опита да си представи Филип в тази обстановка — докато се храни и бъбри с Рейчъл в трапезарията, да работи или да си почива в уютния си кабинет-всекидневна, в приемната, където е седял и може би се е забавлявал, в гостната, където е прекарал последните си часове, сам и в ужасни мъки, в стаята до спалнята, на която не й било писано да се превърне в детска стая за наследника му и в голямата спалня, където брат му беше спал и любил жената, която сега той самият обичаше до лудост.

Когато влязоха в гостната и седнаха да си починат, Рейчъл пошепна:

— Видя ли, пак нищо. Нито пари, нито някаква информация.

— Парите биха могли да са закопани на всяко място в това голямо имение.

— При първото търсене забелязах нещо странно: не намерих нищо лично, останало от миналото на Филип. Нали не е нормално? Като че ли е унищожил или скрил цялото си минало, преди да дойде в Савана.

— Може да ги е оставил някъде в Чарлстон, за да се избави от мъчителните си спомени. Следващия път, като отида там, ще проверя специално заради теб.

Рейчъл се приближи до една малка масичка край стената. Взе оттам една музикална кутийка и отвори капака й. Разнесе се приятна мелодия.

— Филип ми я подари. Винаги, когато се чувствах притеснена или тъжна, той я отваряше, за да може мелодията й да ме поразсее. Понякога дори танцувахме из стаята на тази музика, бъбрехме и се смеехме. Въпреки всичко, което научихме иди подозираме, в действителност Филип беше добър, мил и любящ. Беше най-близкият ми приятел. Иска ми се да вярвам, че е съзнавал прекрасно с какво се заема, приемайки тази сделка и че — ако беше жив — щеше да знае как да оправи тази бъркотия. Съжалявам, че умря в такива душевни и физически мъки. Не го заслужаваше.

Дан беше трогнат и благодарен за отношението й към покойния й съпруг, но същевременно думите й пробудиха тъгата и болката от загубата на брат му. Затова предложи:

— Защо не се поразсеем с едно-две кръгчета, мадам?

Танцуваха в мълчание, утешавайки се един друг с присъствието си. Когато обаче срещнаха погледите си, непосредствената близост на телата им и романтичната обстановка започнаха да им действат прекалено възбуждащо. Не знаеха кога ще се върне Лулу Ма.

— Какво ще кажеш за една партия шах? — попита Рейчъл. — Филип ме научи да играя.

— Чудесно предложение, точно от това имаме нужда — подразни я с усмивка той.

Младата жена се усмихна на свой ред, след това затвори музикалната кутийка и я върна на мястото й. Извади шаха. Наредиха фигурките на малка масичка и седнаха да изпитат изкуството си.

Скоро обаче допирът на коленете им и размяната на погледи отново нарушиха покоя им.

— Битката, която водим, е обречена на неуспех — пошегува се Дан.

Преди Рейчъл да успее да отговори, сякаш точно над къщата проехтя гръмотевица, която я накара да подскочи и тихичко да извика от уплаха. Двамата бяха толкова погълнати един от друг, че не бяха чули далечния тътен, нито бяха забелязали светкавиците, предвещаващи наближаващата буря. Тя избухна с пълна сила почти веднага, а от небето започна да се излива истински потоп.

— Страх те е от бури? — попита Дан.

— Не, просто се стреснах. Отивам да затворя прозорците горе. А ти ще провериш ли тези на долния етаж?

Дан провери и заключи всички прозорци и врати на етажа. Когато Рейчъл се върна, той се усмихна и рече:

— Съмнявам се, че Лулу Ма би могла да се върне скоро в това време. Навън е ужасно, а бурята едва започна.

Сякаш приела думите му като покана да се хвърли в обятията му, Рейчъл отвърна:

— По-добре да почакаме още малко, в случай че са тръгнали насам, преди да започне бурята. Ако до двайсет минути не е тук… Защо се усмихваш така? Нямаше ли точно това предвид?

Дан отговори дрезгаво, докато галеше косите и страните й:

— Всеки час, откакто се върнахме от Огаста, и всеки миг, откакто съм тук.

— Значи сме единодушни.

Очите й искряха от желание и нетърпение.

— Без ни най-малко съмнение, моя очарователна магьоснице.

— Защо не угасиш лампите — всички, освен тези тук? Отивам да се освежа. Качи се горе при мен след десет минути, ако Лулу Ма все още не е дошла.

— Можеш ли да ми услужиш с някаква покривало за коня ми?

— В килера край задния вход има. Заключи, след като се върнеш.

Докато младата жена излизаше от гостната, Дан забеляза, че е намалила времето за изчакване от двадесет на десет минути.

— Боже Господи — мислеше ужасено той. — Мога ли да се любя с вдовицата на брат си, в неговия дом, в леглото му, същото, в което той е…

Да, отговориха сърцето и тялото му и той се успокои.

Дан намери покривалото и излезе да прибере коня си в обора. Там го разседла и натрупа пред него купчина сено. Даде му и няколко бучки захар, за да го успокои. След като се върна в къщата, заключи и събу мокрите си ботуши.

Дан намери Рейчъл застанала пред широко отворената врата към верандата на горния етаж, загледана навън. Приближи към нея и обхвана с ръце кръста й. Тя въздъхна замечтано и се облегна на рамото му. Младият мъж зарови брадичката си в ухаещите й коси. Известно време и двамата наблюдаваха бурята.

Постепенно топлината започна да намалява, тъй като вятърът ставаше все по-силен и по-хладен. Безмилостно плющеше по стените на „Мос Хейвън“ и люлееше клоните с такава сила, сякаш искаше да ги откърти от стволовете на дърветата. Наоколо се търкаляха изтръгнати от корен цветя, във въздуха се вихреха многоцветни листчета и счупени клонки. Оглушителни гръмотевици разтърсваха къщата и блъскаха стъклата.

Ослепителна светкавица разкъса тъмните облаци и дъждът като че ли заваля още по-силно. Гръмотевиците наподобяваха следващи един след друг взривове. Земята беше така подгизнала, като че ли вече не съществуваше. Дъждовните капки застигаха дори застаналите до вратата влюбени.

— Ела да сътворим наша собствена буря — прошепна в ухото й той, като я привлече по-близо до себе си започна да гали гърдите й през дрехите.

Рейчъл се обърна с лице към него и отвърна на целувките му.

Дан я вдигна, затвори вратата с ръката, с която подхванал коленете й и я понесе към спалнята. Там горяха само няколко свещи, които пръскаха интимна романтична светлина в стаята. Никой не се сети за този, който доскоро също бе живял в нея.

Дрехите им бяха махнати бързо, тъй като телата се бунтуваха от изгарящото ги желание, което по силата си не отстъпваше на вилнеещата вън природна стихия. Той здраво обхвана хълбоците й и я притегли към слабините си. Рейчъл се отпусна върху него. Прасците й се притиснаха към бедрата му и стъпалата й потънаха в мекото легло, когато телата им, стремящи се едно към друго, плътно се притиснаха. Ръцете й галеха гладкото му тяло. Заравяше пръсти в космите на гърди му. Изгаряше от копнеж по този мъж, затова се наведе напред, за да утоли жаждата си от устните му.

Вкопчваха се все по-здраво един в друг, а телата и сякаш се нажежаваха. Ръцете му докосваха голата плът, устните му се движеха надолу по шията й, наслаждавайки се на кожата й и опивайки се от бурната реакция. Дан я сложи да легне по гръб, за да приласкае всяка частица от тялото й, да се потопи в мамещата падинка между гърдите й. Младата жена изстена, когато любимият й жадно започна да превзема двата съседни хълма. Думите и движенията й го окуражиха и той продължи още по-настойчиво любовния си щурм.

Пръстите на Рейчъл се бяха впили в гърба и раменете на Дан, после се заровиха в лъскавата му черна коса. Направо я подлудяваше с ласките си. Тя се стараеше постигне същото със своите милувки.

Повече не се опитваха да сдържат това, за което двамата изгаряха от желание. Езиците им сякаш изпълняваха див еротичен ритуал. Телата им бяха плътно прилепнали едно към друго, стремящи се към общата награда. Гръмотевица разтърси къщата, любовната им игра разлюля леглото. Светкавици затанцуваха зад прозорците, а страстта прониза като огън телата им. Радостната треска ги обземаше със същата сила, с която бурята атакуваше. Пулсът им се ускоряваше, а сърцата им сякаш всеки момент щяха да изскочат от гърдите им. И двамата отчаяно се нуждаеха от това неудържимо сливане на тяло и душа. Само този миг и любовта им имаха значение за тях.

Дан обхвана лицето на Рейчъл в дланите си и страстно я целуна. Не можеше да контролира повече желанието си да направи тази жена неделима от себе си.

Топлината на телата им се увеличаваше заедно с нарастващото напрежение. Движенията им продължиха до мига, в който обзелият ги екстаз ги пренесе отвъд реалността. Блаженството, което ти завладя, стигаше до самата им същност, те се впиха един в друг и изпиха до капка нектара на сладострастието.

Дори след като зашеметяващата експлозия отшумя и настъпи затишие, двамата, все така сплели тела, още не можеха да си поемат спокойно дъх. Беше толкова задушно, че потта им не можеше да засъхне и намокри чаршафите. Това обаче не ги притесни, тъй като тя беше наситена с мириса на утолената страст.

— Чудесно беше, Рейчъл. Как е възможно всеки следващ път да бъде по-прекрасен? — пошепна учудено, но и доволно той.

Младата жена се притисна към него и мълчаливо се усмихна. Това означаваше, че не го е разочаровала, че всеки следващ път ставаше все по-изкусна в любовта.

— Не зная, но се радвам, че е така. Ти си превъзходен учител.

Те се прегърнаха и започнаха нежно да се целуват, отпуснати и щастливи.

Притисната до силното му тяло, Рейчъл мечтаеше това да е техният дом и никога повече да не им се налага да напускат сигурността, която им даваше той. Искаше й се да не ги заплашва никаква опасност, да не ги преследва никакво тъмно минало. Молеше се в скоро време всички тези препятствия да бъдат преодолени.

Дан я притисна още по-здраво в обятията си и подпря брадичка върху главата й. Изпълваше го странна смесица от спокойствие и възбуда. Несъмнено нещата помежду им винаги щяха да бъдат такива — стимулиращи, спонтанни, удовлетворяващи, невероятно нежни, и прекрасни. Това, което бяха изживели заедно, беше много повече от физическа наслада. Той се отмести, да може да срещне погледа й.

— Оставяш ме без разум и самообладание, Рейчъл. Какво да правя с властта, която имаш над мен?

— Позволи ми да я запазя, моля те, аз също ти позволявам да властваш над мен. Някой ден ще можем се наслаждаваме един на друг. Няма да си даваме обещания, нито ще искаме нещо един от друг, докато не уредим живота си. Съгласен ли си?

Дан я притисна отново в обятията си и не отговори. Питаше се дали щеше да му липсва настоящия момент, когато отново се отправеше на път из моретата. Да, но това беше напълно нормално. Дали щеше да бъде доволен да заживее като земевладелец с тази жена? Дали щеше да се промени или отегчи, ако се откажеше от кораба и пътешествията си? Не, вероятно не, не с такава привлекателна и предизвикателна жена като Рейчъл до себе си, денем и нощем. Само трябваше да я убеди колко много си подхождат.

В четири сутринта в четвъртък природните сили се успокоиха. Дан събуди Рейчъл и й каза, че си тръгва, преди да се е зазорило, за да избегне възможна среща с Лулу Ма и за да може да отплава по-рано. Прегърнаха се и се целунаха, след което тя го изпрати до входната врата, за да заключи след него. Видя как фенерът се скри в обора и след малко чу коня му, който в галоп отнесе господаря си към града. Усмихна се уморено, но доволно. Преди да се върне в леглото си, провери дали не са останали някакви следи, които да издадат, че са прекарали заедно една страстна нощ.

Когато Лулу Ма надникна в спалнята, завари господарката си да спи сама. Възрастната жена въздъхна с облекчение и отиде да върши тихо работата си, за да не събуди Рейчъл, която сигурно не беше могла да заспи до късно заради бурята.

Призори Дан отплава с ценен товар на борда за Ню Орлиънс. Ако не бе поел този ангажимент от понеделник, нямаше да тръгва никъде след всичко, което беше научил за проблема на Рейчъл с Милтън Болдуин. Физическите заплахи не се бяха появявали напоследък и тъй като и младата вдовица, и Бърк се пазеха от всякакви неприятности, любимата му със сигурност не беше изложена на опасност. Трябваше да спечели възможно най-много пари. Връщането на загубената предплата вероятно беше единственият начин да предпази Рейчъл от отмъщение и клюки, тъй като никой не би повярвал, че тя не знае къде са парите. Тя нямаше да бъде в безопасност, докато въпросът не бъде окончателно уреден. Каквото и да му струваше това, Дан искаше да остави тази опасна ситуация зад гърба си. Майката на Рейчъл щеше да я посети тези дни, а вторият й баща, от който тя се страхуваше, беше далеч. Заплахите бяха намалели, по-точно — престанали, а пък и той щеше да се върне идната сряда, два дни преди крайния срок за изпълнението на поръчката. Въпреки това се чувстваше обзет от безпокойство, когато погледна за последен път към Савана.

Следобед Милтън изпрати на Рейчъл писмо, с което я уведомяваше, че адвокатът е подготвил документите за прехвърлянето на компанията на негово име и настояваше тя да отиде в кантората на Франк Хенли утре следобед в един часа да ги подпише.

Момчето, донесло посланието, изчака, докато тя надраска отговора:

„Ще имам гости до понеделник, които не бих желала да оставям сами или да си развалям настроението. Следващата седмица ще дойда в града, за да се заема с тази работа. Видях вестника от вторник, така че явно няма да имаш проблеми, причинени от моите «неприятности и репутация», те вече не могат да навредят на компанията до срещата ни. Работи със старите си и обещаващите клиенти, докато дойда да се видим. Късмет.“

Пратеникът си тръгна с плика, който му даде Рейчъл. Това беше първата стъпка към изпълнението на плана на Дан. Единственото, което можеше да направи, бе да се моли любимият й да не е сгрешил, в противен случай се обричаше на още безполезни страдания.

В пет часа следобед в петък Катрин Флеминг пристигна с файтон, каран от един слуга, който също така трябваше да я пази по целия път от „Уайт Клауд“, разположен близо на половината път между Савана и Огаста.

Майка и дъщеря се разцелуваха. Радостта от срещата остави завинаги в миналото предишните неприятности и страдания и стопи ледената стена помежду им.

— Толкова много време мина, мамо — каза Рейчъл с овлажнели очи. — Страшно много ми липсваше. Глупаво беше да не се виждаме толкова време. Нека никога повече не се караме и не се сърдим. Чувствах се ужасно без теб.

Катрин беше разбрала от писмото на дъщеря си колко несправедливи са били и двете една към друга. Беше чувствала Рейчъл по-близка от другите си деца и вече няколко години страдаше от раздялата им.

— Съжалявам, че се държахме така лошо, но това повече няма да се повтори — обеща тя, също със замъглени от вълнение очи. — Сега, след като е направено всичко, за да бъдем отново заедно, няма да позволим на нищо да ни раздели. Трябваше да проявя повече разбиране и търпение, тогава ти ставаше жена, а това е трудно.

— Войната нарани всички ни, предполагам, че и двете се борехме с промените в живота си. Моля те, прости ми, че ти причиних болка и те изоставих.

— Ако ти ми простиш, че бях сляпа и се държах егоистично. Не виждах друго, освен собствения си интерес, не предполагах, че децата ми се чувстват толкова зле в дома ми. Зная, че Ърл понякога може да бъде труден и деспотичен, но на един ерген му трябва време, за да се научи да бъде съпруг и баща. Не му е било лесно да се ожени за вдовица с четири деца, но въпреки това не трябваше да заставам винаги на неговата страна. Наистина съжалявам.

— И двете допуснахме грешки, мамо, но това няма да се повтори.

Без да пуска ръцете на майка си, Рейчъл леко отстъпи, за да може да я огледа. Беше по-слаба и по-бледа, отколкото при последната им среща. Въпреки това все още беше красива — с руса коса, зелени очи и изящни черти. Преди да се разболее от болестта, която беше изсмукала силите й, Катрин изглеждаше не по-възрастна от тридесет и няколко години. Сега вече й личеше, че е на четиридесет и пет, и това натъжи дъщеря й.

— Влизай и сядай да си починеш, мамо, сигурно пътуването те е изтощило.

Катрин отговори, докато приближаваха към верандата:

— Пътят беше дълъг и уморителен, но аз съм толкова щастлива, че пристигнах. След като получих милото ти писмо, реших, че обезателно трябва да дойда, за да се помирим. Оздравяването ми и пътуването на Ърл чудесно съвпаднаха.

— Да, вярно. Толкова се радвам, че дойде. Липсваше ми, а и се притеснявах за теб. Как се чувстваш?

— Много по-добре, почти оздравяла. Разбира се, изглеждам като плашило, след дългото боледуване и пазене на леглото.

— Не, изглеждаш чудесно, очарователна си, както винаги… Тя пристигна, Лулу Ма! — извика младата жена, след като влязоха в къщата.

Икономката се втурна да ги посрещне. След приветствията Лулу Ма се отправи към горния етаж, за да занесе багажа на гостенката, а после се върна в кухнята, за да довърши приготовленията си за вечерята — един специалитет, за който бе загубила вече няколко часа.

Междувременно отиде да покаже на прислужника на Катрин, къде да приюти конете и къде да се настани за следващите няколко дни.

— Къде е Филип? Не се ли е върнал още от кантората си?

Рейчъл погледна изумено майка си.

— Какво? — прошепна объркана тя, опасявайки, че може би болестта е засегнала разума на Катрин.

Госпожа Старджър се усмихна отново.

— Да не би и той да е заминал по работа като Ърл. Много ми се искаше да се видя и с него. Този път ти си щастлива, нали Рейчъл?

— Ърл не ти ли каза какво се е случило? Не си ли прочела във вестника?

— За какво става дума?

— Филип е мъртъв, мамо.

Виждайки изумлението на Катрин, младата вдовица разказа кога и как бе починал третият й съпруг, вероятно от холера.

— Не мога да повярвам, че Ърл не ти е казал. Това стана преди три седмици, писаха и във вестника. Ърл идвал тук два пъти след този ужасен ден, на двадесет втори април и във вторника, преди да отплава. Не знаеше, че ще идваш да ме видиш, затова и си замълчах. Защо е всичко това, мамо?

Катрин бе смаяна от новината за смъртта на третия си зет.

— Това е истински удар за мен, Рейчъл. Ърл вероятно не е искал да ме разстройва, докато бях болна и докато се възстановявах. А вие двамата никога не сте разбирали, затова не му казах, че ще ти гостувам, ще му кажа за това, след като се върне след три седмици. Защо е идвал тук? Карахте ли се, както обикновено?

Младата жена се изкушаваше да й признае всичко, но с това само щеше да причини мъка на майка си, която така или иначе, никога нямаше да се раздели с Ърл, дори и да повярва на обвиненията й. Току-що се бях сдобрили, не искаше да рискува отново да се скарат. По-добре беше, поне засега, да остави майка си в безопасния й, изпълнен с мечти свят.

— Той също дойде да се сдобрим. Първия път се скарахме, но следващия се държахме любезно.

— Не можете ли да станете приятели и да изгладите разногласията си?

— Не, мамо, съжалявам. Мисли, че съм побъркана затова съм убила четирима човека.

— Но ти каза, че Филип е умрял от холера. Нищо не разбирам. Нали нямаш отново неприятности с властите?

Рейчъл разказа за тайното погребение, за предателското анонимно писмо и за разследването, което все още не беше приключило. Въпреки това не разкри нито една от криещите опасност тайни.

— Какво ще ти направят сега?

Младата вдовица се взря в зелените очи, пълни с любов и тревога.

— Нищо, мамо. Аз съм невинна. Случаят ще приключи скоро. Нямат доказателства, за да ме арестуват, защото не съм сторила нищо лошо.

— Какво става с живота ти, Рейчъл? Само на двадесет и една години си, а вече овдовяваш три пъти… Защо продължават да ти се случват тези ужасни неща?

— Не зная, мамо, но и на мен ми е много трудно.

— Какво ще стане с теб, скъпото ми дете?

— Ще се оправя, мамо. Сега вече съм по-силна и по-мъдра. Нека не говорим повече за тези тъжни неща. Как си ти? Ърл каза, че си ходила два пъти на лекар. Кога? Защо?

— На двадесет и шести март и на петнадесети април. Чувствах непрекъсната слабост и умора, но сега вече съм по-добре. Лекарят ми каза да лежа и ми предписа лекарство за усилване. Това, заедно с писмото ти, ме излекува. Толкова ми липсваше, Рейчъл. Липсват ми всичките ми деца.

Младата жена не знаеше дали да се радва или не на факта, че майка й бе потвърдила алибито на Ърл за тези две възможни дати — смъртта на Филип и получаването на анонимното послание в полицията.

— Имаш ли новини от Ричард или Розмари?

— Не, но ми се иска близнаците да се обадят, поне да ми пишат, за да знам, че са здрави и щастливи.

— Аз също, мамо. Някой ден и това ще стане.

— Ако с нещо съм те наранила или предала доверието ти, Рейчъл, моля те да ме извиниш. Не искам повече нищо да вгорчава отношенията ни.

— Няма, мамо, неприятностите приключиха. Ще си обещаем една на друга да си пишем и да се виждаме редовно.

Лулу Ма влезе да им съобщи, че вечерята е готова за сервиране. Двете жени минаха в трапезарията, където продължиха разговора си на масата.

Уикендът им достави огромно удоволствие с дългите сърдечни разговори и разходките за отмора, които възстановиха силите на майка й и предизвикаха руменина върху бузите й. Когато в понеделник сутринта Катрин се отправи към дома си и двете се бяха помирили — както помежду си, така и с миналото.

Освен това Рейчъл беше научила нещо много важно — вторият й баща не се бе отдалечавал от „Уайт Клауд“ в продължение на седмици, с изключение на дните, когато беше водил съпругата си при лекаря и по време на двете си посещения в „Мос Хейвън“. Младата жена беше сигурна, че майка й казва истината. Чувстваше се едва ли не разочарована, че трябва да зачеркне името на Ърл Старджър от листа на заподозрените, очакваше, че той е отговорен ако не за друго, поне за любовните послания. Тогава кой оставаше? Хари, клиентът или някой друг, все още неизвестен шегаджия.

През нощта във вторник последва друго нападение с камъни и вандалско драскане с боя по стените на къщата. Този път Рейчъл беше сигурна, че това не е дело на Ърл Старджър или на Камелия Джоунс, тъй като и двамата бяха заминали. Предположи, че това може да е проява на злобата на местните жители или пакост на малчугани. Нямаше нищо против да се забавляват по този начин, стига само да не решат да посегнат на нея или на прислужниците й. Помоли се този жесток спорт да им омръзне по-бързо.

И черните букви отново бяха замазани със сиво-синя боя.

В сряда Дан не се появи, дори ида се бе върнал в Савана, но затова пък районът бе навестен от още една яростна буря. Рейчъл наблюдаваше през прозореца, припомняйки как беше прекарала времето си преди няколко дни, докато и тогава бушуваше нейната посестрима.

В четвъртък сутринта Рейчъл получи бележка от Милтън, в която той я упрекваше, че не е удържала думата си и не го е посетила досега, „както беше обещала“. В края настояваше да отиде в кантората утре в десет сутринта, за да приключат с този въпрос. Тя отпрати момчето и предаде, че ще отговори по-късно днес.

След това седна да напише ответното писмо.

„Ще бъда в града утре сутринта, както вие настоявате, но не за да подпиша документите, че се отказвам от компанията. Няма да дойда в кантората на господин Хенли. Ще се срещнем в нашата кантора, за да поговорим сериозно, като предварително ще се видя с господин Хенли, за да разбера какви са законните ми права в това странно дело. Нека оставим нещата така, както са в момента, докато не се убедя, че подписът наистина е на Филип и ако е така — че датата на плащането е вярна. Не мога да повярвам, че подобно споразумение, с такива условия и за толкова много пари, е сключено без свидетели и без нотариус. Искам да разбера дали съм отговорна според закона за един личен и недоказан заем, преди да го изплатя или да се откажа от частта си от компанията и в зависимост, от това, ще реша как да постъпя по-късно. Изглежда страшно бързате да ме отстраните от фирмата преди утрешното осъществяване на голямата сделка на Филип. Това възбужда любопитството ми, а пък безсърдечното ви държане и грубата ви кореспонденция предизвикват гнева ми дотолкова, че да се заема с това проучване. Ако въпреки това продължите да ме притеснявате, ще бъда принудена да се срещна с вас в съда. Сигурна съм, че скоро ще можем да разрешим този проблем, без да се предизвикваме един друг повече. Ще се видим утре сутринта.“

Ето че беше отказала и блъфирала — стъпка номер две в плана — както я бе посъветвал Дан. Беше изненадана от факта, че поне засега любимият й бе отгатнал абсолютно точно действията на Милтън. Надяваше се, че междувременно се е върнал в пристанището, за да й вдъхне силата и смелостта, от които се нуждаеше, за да направи стъпка номер три утре. Опитваше се да си представи как би реагирал Милтън на изненадващите вести, когато ги получи този следобед. Освен това нямаше търпение да разбере дали предположенията Дан са верни.

По-късно този ден Лулу Ма и Бърк отидоха в града, за да пазаруват и да предадат съобщението на Милтън. Рейчъл се надяваше, че Дан ще пристигне, докато прислужниците й отсъстват, за да могат спокойно да си поговорят, без да се притесняват, че могат да ги подслушват. Това всъщност беше причината, поради която изпратила и двамата си верни служители в града.

Когато чу почукването на входната врата, тя се спусна да отвори с широка усмивка на лице. Пое си рязко дъх, когато погледът й се спря върху двама непознати мъже с тъмнокафяви коси и очи — явно кубинци, помисли си паникьосана тя, дошли един ден по-рано за решителния отговор, и то когато беше съвсем сама в имението.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Единият от мъжете я оглеждаше от глава до пети, но с поглед, изпълнен с възхищение, а не с похотливост. Беше висок, с приятно изражение на красивото лице, но тя се чувстваше напрегната и уплашена. Спомни си, този, който я беше нападнал с нож, имаше испански акцент и употребяваше испански думи. Слушаше го с все по-нарастващ ужас.

— Буенас тардес, сеньорита (Добър вечер, госпожице). Не исках да ви уплаша. Дойдохме да се видим със сеньор Маккандлис — каза той на правилен английски, след което се усмихна.

Рейчъл се опитваше да се овладее. Поне гласът му не напомняше този на нападателя й.

— Не е тук — отговори тя, поглеждайки към втория мъж, който изглеждаше враждебен и заплашителен.

Само след миг той вече не й се нравеше и тя с нетърпение чакаше да чуе гласа му.

— Къде можем да го намерим, сеньорита? — попита първият, привличайки вниманието й към себе си. — Сеньор Маккандлис ни помоли да се срещнем днес, тук. Няма причина да се страхувате от нас. Ние сме амигос. Приятели — обясни й той.

Младата жена разбра, че безпокойството й е било изписано върху лицето. Затова положи усилие да се успокои и да избистри ума си, за да се справи с положението, още повече, че не трябваше да показва пред неприятели страха си, защото те биха могли да се възползват от това.

— Колебаете се и дори като че ли се страхувате, сеньорита. Защо?

— Филип Маккандлис е мъртъв. Не ви ли го каза някой в града, когато сте питали как да откриете дома му?

Забеляза, че думите й ги изненадаха и объркаха. Не можа да се въздържи и да не въздъхне облекчено от факта, че те не знаеха за смъртта на Филип, следователно, не бяха отговорни за нея. Поне що се отнася до това, положението беше добро.

— Нямаше нужда да бъдем упътвани как да стигнем до неговата плантация, сеньорита. Кога се случи това? Как? Кой движи… делата му?

Рейчъл отново се разтревожи.

— Били сте тук и преди? Кога?

— Преди седем семанас… седмици. Коя сте вие, сеньорита?

Не знаеше, дали да му вярва.

— Филип умря преди седем седмици, в петък, на двадесет и шести март. Кога се видяхте с него?

— Посетихме го във вторник същата седмица. Докато повтаряше зададените по-рано от него въпроси, приветливостта и добродушният му тон изчезнаха.

Рейчъл реши да се прави на абсолютно несведуща по въпроса с надеждата да си изясни по този начин някои неща.

— Умря от холера. Аз съм госпожа Маккандлис, неговата вдовица. Мога ли да ви помогна с нещо? Какво искахте от съпруга ми?

— Нашата поръчка, сеньора Маккандлис.

Тя се престори, че не разбира за какво става дума, но нещо й подсказваше, че събеседникът й знае от самото начало с кого разговаря.

— Моля? — рече подканващо тя.

— Вие ли сте неговата ередера, неговата наследница?

Тя се престори на още по-объркана.

— Да, разбира се. Защо?

— Вие ли притежавате трите му компании?

— Наследих по половина от всяка от тях. Филип имаше съдружници във всичките си компании. Защо ми задавате такива лични въпроси? Не съм длъжна да ви отговарям.

— Вие ли управлявате дяловете, които са принадлежали преди на сеньор Маккандлис?

Младата жена го изгледа, за да подчертае думите си.

— Да — отговори най-после тя, — но няма да ви кажа нищо повече, докато не ми обясните защо е всичка това. Кой сте вие?

— Карлос Торес. А това е ми амиго (моят приятел), Хоакин Чавоус.

Рейчъл погледна първо към красивия мъж, след това към този с враждебното изражение от дясната му страна.

— Не си спомням да съм срещала имената ви в никоя от счетоводните книги на съпруга си, нито съм ги чувала от него самия. Не знам нищо и за предишното ви посещение в дома ни, а това ми се струва странно.

— Сеньора Маккандлис беше в града този ден. Съпругът ви не би ви казал за нас или посещението ни — нашата сделка трябваше да се пази в тайна.

— Това нещо лично ли е?

— Това е нещо много сериозно! — процеди през зъби вторият посетител. — Ние не сме глупаци!

Рейчъл подскочи с широко отворени от уплаха очи. Не можеше да откъсне поглед от него, но същевременно си даде сметка, че гласът му оневиняваше и него. Той също не беше тайнственият нападател с ножа.

— Успокой се, амиго (приятел) — прекъсна невъздържания си спътник Карлос. — Простете държането на Хоакин, но работата наистина е страшно важна, а новините никак не са добри.

— Не ми харесва грубостта му, мистър Торес, тъй като няма причина да бъде груб. Ако ми обясните каква точно е била сделката ви с Филип, вероятно бих могла да ви помогна или поне да ви изпратя при този, който ще стори това. Но ако мистър Чавоус продължава да се държи така враждебно, ще трябва незабавно да напуснете дома ми.

Рейчъл знаеше, че не трябва да преиграва и да показва абсолютно неведение, тъй като ставаше дума за много пари и те нямаше да изоставят току-така тази работа, особено Чавоус. По-добре беше да се направи, че се досеща за някои неща и заедно да се решат да решат проблема.

— Платихме на сеньор Маккандлис много пари за пушки и куршуми. Според уговорката корабите със стоката трябваше да отплуват от Савана маняна (утре). Можете ли да ни помогнете.

Изражението на Рейчъл говореше, че може би знае нещо по въпроса.

— Да не би да говорите за една много голяма поверителна поръчка за доставка на десет хиляди пушки, много кутии с патрони и други амуниции?

— Си (да), сеньора Маккандлис. Знаете ли за нашата сделка.

— Малко, и то — страхувам се, не особено обнадеждаващо.

— Какво искате да кажете? — попита Карлос, присвивайки тъмните си очи.

— Откакто Филип почина, се опитвам да сглобя отделните части на тази загадка, която той остави след себе си, но информацията ми беше оскъдна и объркваща. От това, което успях да науча от съдружниците му и от предсмъртните бълнувания на съпруга си, разбрах, че след като сте дали предплата от петстотин хиляди долара на Филип, той е скрил някъде тези пари за по-сигурно. Поне съдружниците му казаха, че не са получавали никакви пари. Разбирате ли, Филип е пазел в тайна от всички ни тази сделка. Не знам дали е действал така по ваше настояване, но ние нямаме никаква информация. Няма представа кой е клиентът, къде трябва да се транспортира стоката и какви са условията на сделката?

Младата жена забеляза, че Карлос я наблюдаваше със странно изражение и това я притесни още повече. Въпреки това той не я прекъсна.

— В предсмъртната си агония Филип спомена нещо за пари и за пушки, но той вече не беше на себе си, пък и всичко звучеше толкова объркано. Тогава за първи път чух нещо за тайната ви сделка, но това не беше кой знае колко. Видях се със съдружниците му — тук, в Огаста и Атина — но те претендираха, че не знаят повече от мен. Единственото, което им беше известно, беше количеството амуниции, барут и пушки, което бяхте поръчали, и че утре корабите трябваше да бъдат готови да отплават за Хаити. Филип беше записал само две двойки инициали: К. Т. и Х. Ч., следователно това спокойно бихте могли да бъдете вие. Съдружниците му ми казаха, че бил получил аванс от петстотин хиляди долара, но че не им дал никакви пари в предплата. Търсих навсякъде, но не можах да открия къде ги е скрил. Вярно ли е това? Давали ли сте му наистина толкова голям аванс?

— Лъжеш! — извика Хоакин с изкривени от злоба черти на лицето.

Рейчъл погледна войнствено настроения си събеседник.

— Не зная чия е била идеята сделката ви да се пази в тайна, но така или иначе, съпругът ми умря, без да успее да ни уведоми — мен или партньорите си. Нямам основания да мисля, че те ме лъжат. Всъщност, всичките са много притеснени от създалата се ситуация и от опасността да загубят такъв важен клиент. Опитах се да разкрия тази загадка, но как бих могла да го сторя с толкова неизвестни? Нямаше какво друго да сторя, освен да изчакам, докато въпросният клиент ме потърси, за да разбере защо закъснява доставката на стоката и да разрешим заедно проблема. Нямах представа, че възнамерявате да отплавате заедно със стоката. Говорим за една и съща сделка, нали?

— Да. Но за какво… усложнение става въпрос?

Гласът на Карлос звучеше недоверчиво. В същото време той държеше здраво ръката на Хоакин, за да попречи на бурната му реакция от неприятната вест.

Рейчъл го изгледа така, сякаш не бе успяла да разбере смисъла на тази английска дума.

— Разбира се, за всички нас. Вие искате оръжието, а ние се нуждаем от печалбата. Компаниите не могат да изпълнят поръчката, без да им бъде платено, а предплатата не може да се намери никъде.

— Предплата? — повтори Карлос. Погледът му я пронизваше.

— Дали сте му предплата за половината от цялата сума, нали? В бълнуванията си Филип спомена, че я е получил от вас и я скрил. Съдружниците му също казаха, че е взел аванс, но не им е дал нищо от него. Казах ви, че търсих парите многократно, но така и нищо не намерих.

— Не, сеньора Рейчъл, не сме му давали аванс.

Той спря за миг, тъй като тя въздъхна шумно и се усмихна с облекчение. Карлос обаче сложи край на радостта й, като добави:

— Платихме му тодо, всичко, уно милион де доларес.

— Моля ви, кажете ми, че това не значи „един милион долара“ — възкликна тя.

— Един милион американски долари. Искаме да получим незабавно оръжието си.

Младата жена пребледня и потрепери.

— Един милион… Филип е получил един милион долара от вас, а не петстотин хиляди?

Обхващаше я паника.

— Si, сеньора Ракел. Платихме, и сега очакваме да получим нашите пушки и патрони. Много е опасно да задържате нашите динеро, нашите пари, и да отказвате да ни предадете стоката.

Рейчъл отбеляза три неща: сега Карлос използваше малкото й име, но тя не беше му го казвала, видът му беше враждебен, когато я заплашваше и най-накрая — нито веднъж не беше споменал, че иска да му върне парите, ако не може да изпълни договора.

— Парите ви не са в мен, господине — каза младата вдовица, — а съдружниците на Филип няма да изпълнят поръчката, без да им се заплати. Съжалявам, че съпругът ми е запазил в тайна сделката и че е скрил парите ви, но нито аз, нито партньорите ми имаме вина за това. Всъщност аз току-що научих за това от вас. Но няма как да разбера дали казвате истината. Всички ние бяхме в неведение, затова сега сме изпаднали в такова неизгодно положение. Истинско нещастие е, че сумата, която сте платили, липсва, но не може да очаквате да ви доставим стока, за чието производство нямаме средства. Всъщност амунициите ще пристигнат скоро. Но Харисън Клементс няма да изпрати оръжието, докато не му бъде платено.

Погледът на Карлос беше враждебен, когато каза:

— Платено му е.

— Искате да кажете, че сте дали парите на него и на Филип? Но той ми каза…

— Платихме на сеньор Маккандлис, а те са съдружници. Сеньор Клементс участва в сделката, даде думата си. Би било неразумно от негова страна да не оправдае доверието ни. Трябва да го убедите да ви… сътрудничи.

— Опитах на няколко пъти. Опитах да го накарам да приеме по-малка печалба, ако вие приемете по-малко количество оръжие и амуниции от предварително договорените. За да спасим тази сделка, всички ние ще трябва да проявим разбиране и да си сътрудничим. Засега той отказва да направи каквато и да е отстъпка.

— Това си е ваш проблем.

— Защо да е мой? Доскоро и не подозирах за тази сделка и научих случайно за нея. Ако Филип беше загубил съзнание по-бързо, и досега нямаше да знам абсолютно нищо.

— Вие сте съпругата и наследницата на сеньор Маккандлис. Знаем какви слухове се носят за вас, сеньора. Не се опитвайте да ни измамите и да откраднете парите ни. Това би била глупава постъпка, която ще ви струва живота. Ние сме по-силната страна. Същото се отнася и за съдружниците ви. Всички участваме в тази сделка, вярно. Но вие носите отговорност и трябва да изпълните задълженията си. Ако искате да живеете, сеньора Ракел, и да запазите близките и собствеността си, не ни предавайте. Предупредете съдружниците си, че постъпват неразумно. Давам ви, на вас и на тях, уна семана (една седмица) отсрочка до следващия петък, за да натоварите стоката на корабите. Следващия път трябва да науча по-добри новини или всички вие, включително и тези, които обичате, ще пострадат за предателството ви.

Рейчъл беше ужасена от заплахите му, но попита:

— Защо ме заплашвате? По същия начин ли постъпихте през февруари, когато съпругът ми се е опитал да откаже поръчката ви? Хари ми каза, че Филип възнамерявал да анулира договора, но променил намерението си в деня, в който се разболя и умря. Значи вие извършихте онези ужасни престъпления, за да го уплашите и да накарате отново да промени намерението си?

И Рейчъл разказа за злополуките, причинили смърт и разрушение, преди да продължи предизвикателно:

— Нима се нуждаете толкова от оръжието, че сте готови да вършите и такива неща, за да го получите? Затова ли Филип се е опитал да се откаже, защото е разбрал що за хора сте?

Карлос я изгледа странно и отвърна:

— Не зная за какво говорите. Идвали сме само три пъти: да сключим сделката, да платим предплатата и след това — да платим остатъка от сумата. Идвахме, свършвахме си работата и веднага си заминавахме. Не сме заплашвали, нито пък сме причинявали зло на никого тук.

Интуицията подсказа на младата жена, че събеседникът й казваше истината.

— Ако вие не сте се опитвали да сплашите съпруга ми, за да го заставите да работи с вас, кой тогава е направил това?

Може би Хари? — размишляваше тя. — Не мога да отговоря, защото не знам. Рейчъл събра цялата си дързост, за да попита:

— А можете ли да ми докажете, че сте платили на Филип? Имате ли договор или поне разписка с подписа, му?

— Имате думата ми. Трябва да приемете нея за доказателство.

— Значи аз трябва да повярвам на думата ви, но вие на моята — не, така ли?

— Si, защото на риск не са изложени вашите пари.

— Вие, а не някой друг, донесохте парите и сключихте договора, така ли?

— Si. Но не направихме писмен договор, да не би да го намерят испанските шпиони. Вярвахме на съпруга ви. Той не би посмял да ни изиграе номер. Същото важи и за вас.

Рейчъл реши да изпита докъде е решен да стигне в заплахите си.

— Какво ще стане, ако съобщя на властите за това недоразумение и за заплахите ви? Какво ще стане, ако ви арестуват?

— Ние имаме muchos amigos[1], сеньора Ракел. Това би било много estupido[2] от ваша страна и ще ви струва скъпо, на вас и на останалите. Други ще заемат местата ни, ако бъдем убити. Те също няма да ви повярват.

— Но аз казвам истината!

— Така ли, сеньора Ракел! Това е изкушението човек да ги запази за себе си, е голямо. Не трябва да му се поддавате, в противен случай няма да живеете дълго и няма да можете да ги изхарчите.

— Това мислят и съдружниците на мъжа ми, затова и отказват да ми помогнат да осъществим сделката. Кълна ви се, както се заклех и пред тях, парите не са в мен, нито зная къде са. Ако искате, проверете сами.

— No importa[3], сделката остава в сила и трябва да бъде изпълнена, иначе…

Не беше нужно да довършва или да превежда изречението си, за да го разбере събеседничката му. Все пак тя реши да направи още един опит.

— А какво ще стане, ако изчезна, така че да не можете да ми сторите зло?

— Би ли могло всичко, което притежавате и обичате, също да изчезне, за да се спаси от нас? Мислите ли, че близките и приятелите ви ще бъдат в безопасност, ако ни предадете? Знаем достатъчно за вас и за другите. Разучихме всичко, преди да сключим договора със съпруга ви. Майка ви се казва Катрин Старджър и домът й е в „Уайт Клауд“. Не ви интересува дали ще убием втория ви баща. Прислужниците ви са Лулу Ма и Бърк. Много други живеят и работят в плантацията ви. Съпругът ви нямаше роднини, но той беше омбре (мъж) и се интересуваше и за другите. Много хора работят за компаниите ви. Знаем достатъчно и за съдружниците ви. Ако избягате с парите ни, няма да ви гоним, за да ви накажем — обещавам ви, че ще пострадат други заради вашето предателство. Това ли искате, други да заплатят за алчността ви?

— Не, моля ви, не наказвайте други заради това, което си мислите за мен. Парите ви не са в мен и не зная, как бих могла да ги събера, за да покрия разходите по сделката, но ще опитам.

И Рейчъл разказа всичко, което знаеше и което партньорите й претендираха, че знаят, за тази мистерия, но това изглежда нямаше никакъв ефект върху двамата кубинци.

— За да разреша загадката, трябва да зная повече. Кой е купувачът, човекът, който ви е изпратил да сключите тази сделка? Мога ли да поговоря с него, за да се опитам да намеря някакво разрешение на проблема?

— Не. Условията остават същите, никакви промени или откази.

— Кога е договорено това? Какви са причините? Как е било направено? Ако искате да разреша загадката, трябва да ми дадете повече сведения.

— Както желаете, сеньора Ракел. Срещнахме се през януари и се договорихме. Платихме аванса. Поръчката трябваше да отплава manana[4]. През февруари сеньор Маккандлис настоя да получи цялата сума. Донесохме я преди седем седмици. Опасността от потушаване въстанието нараства с всеки изминал ден. Нуждаем се pronto[5] от това оръжие. Трябва да придружим корабите до… мястото на срещата.

— Къде? Защо Филип е записал Хаити, когато местоназначението всъщност е Куба?

— Тази информация не ви е нужна. Това нито променя, нито утежнява проблема ви. Не бихте могли да разкриете на шпионите това, което не знаете, ако ви заловят и започнат да ви разпитват. Ние водим война. Борците за свобода защищават живота и каузата си, както и своите amigos. Не се опитвайте никога да мамите и предавате отчаяни hombres[6], сеньора Ракел.

Младата жена не се опита да опровергае думите му, но те се запечатаха в мозъка й.

— Как така избрахте Филип? Може би именно човекът, който ви е свързал с него, пази парите? Кажете ми името му, възможно е да си върна сумата и бързо и безопасно да уредя изпълнението на сделката.

— Парите не са в Рикардо. Той сега е в Сантяго де Куба. Нашият amigo ни уведоми за оръжейните компании тук. Научихме, че съпругът ви разполага с всичко, което ни е нужно — фирми за оръжие, амуниции и корабни превози. Той беше най-доброто, което можехме да изберем. Поговорихме и сключихме сделката. Ние изпълнихме обещанието си. Каквото и да ви струва това, вие трябва да изпълните вашето. Както бащата е отговорен за постъпките на своето дете, така вие и останалите сте отговорни за действията на сеньор Маккандлис.

Безполезно беше да спори повече.

— Можете ли да ми дадете малко повече време, за да убедя съдружниците му и после да превозим оръжието от другите два града в Савана? — попита Рейчъл. — Не се опитвам да ви мамя, просто не мога да се справя сама с изпълнението на поръчката ви, още по-малко в кратък срок. Трябва да намерим парите, нужни за стоката и превоза й. Ние не сме богати, мистър Торес, а това са много пари.

Карлос се загледа в очите й известно време, след което заговори с приятеля си на испански, но избухливият Хоакин като че ли изобщо не беше съгласен с него. Най-накрая й каза.

— Una semana, една седмица, сеньора Ракел. Ако не се справите или ако се обърнете към властите, ще бъдем принудени… да убедим на практика приятелите ви и вас самата, колко неразумно и опасно е това. Comprende?

— Разбирам. Ще се опитам да направя всичко възможно, за да…

— Не се опитвайте, сеньора Ракел, направете го. Животът на много хора зависи от вас, както тук, така и в моята страна. Нашите управници ни научиха да бъдем жестоки. Няма да се поколебаем да използваме това, което сме научили, за да извоюваме свободата си.

— Съжалявам, че страната ви трябва да понася такива страдания, но аз нямам вина за тях. Знам какво е войната, какво значи да загубиш тези, които обичаш — изпитах го преди няколко години. Знам за борбата, която водите от шестдесет и осма година насам и независимо дали ми вярвате или не, надявам се, че ще победите. Бих искала да не се налагаше моята страна да остане неутрална… Мога ли да ви задам още няколко въпроса?

— Si — отговори с усмивка Карлос.

— Законна ли е тази сделка? Ако намерим начин да изпълним нашата част от задълженията, няма ли опасност да си навлечем сериозни неприятности с тукашните власти за това, че сме ви продавали оръжие?

— Няма защо да се притеснявате за това. Няма американски закон, който да забранява тази сделка. Съпругът ви получи нужното разрешително за превозването на оръжието.

— Съдружникът му ми каза, че има разрешително от митницата, но трябваше да бъда абсолютно сигурна, че всичко е напълно законно. В противен случай, колкото и да ме заплашвахте, нямаше да направя никакъв опит да ви помогна да получите оръжието си. Имам си достатъчно лични неприятности, за да добавям още е към тях.

— Всичко е законно. Но трябва да се направи възможно най… поверително. Comprende?

— Да. Един приятел ми обясни, че се борите за независимост. Разказа ми също за потопения от Испания кораб и за убитите американски моряци. Можете ли ни уверите, че това няма да се случи отново? Не искам да рискувам живота на моряците от екипажите си.

— Няма опасност, имате думата ми. Отговорете на един въпрос, сеньора Ракел: какви други неприятности имате и могат ли те да се отразят на сделката ни?

Младата жена предполагаше, че вече са чули клюките, които се носеха из града, така че по-добре беше им каже истината.

— Казахте, че сте чули слуховете по мой адрес.

Карлос кимна и тя продължи.

— Те не са верни. Но местните власти отново започнаха разследване и ме поставиха под наблюдение. Не са убедени, че Филип е умрял от холера, предполагат, съм го убила. Не могат да го докажат, защото нямам вина за смъртта му. Това отчасти е причината, поради която не можех да тръгна и да задавам въпроси за тази тайнствена сделка на Филип и за много липсващи пари. Така бих им дала основателен мотив да ме подозрат. Компренде?

— Si, сеньора, но за нас е без значение дали сте виновна или не, интересува ни единствено оръжието.

— За мен обаче това има значение. Не съм го убила и парите ви не са в мен. Ако, както се оказа след смъртта на Филип, бизнесът му не беше пред фалит, щях да дам нужните пари, за да могат съдружниците му да довършат тази сделка. Точно сега трябва да се справя с два сериозни проблема, като желая да се измъкна благополучно и от двата. Съпругът ми не ми остави почти никакви пари, така че не мога да върна вашата сума. Не искам обаче заради това да ме подозирате несправедливо, че парите ви са в мен. Отчаяната му нужда от средства е била сигурно причината, заставила го да приеме и да сключи този договор с вас. Разбрах, че бил пред финансова катастрофа едва когато се опитах да се заема с делата му след неговата кончина и това беше жесток удар за мен. Вече се срещах със съдружниците му по повод тази мистерия и липсващите пари. Знам, че ако не ви помогна, ще ме убиете и ще унищожите малкото, което ми е останало. Трябва да съм кръгла глупачка или откачена, за да желая толкова силно парите ви, че да ги открадна. Аз обаче нито съм луда, нито съм идиотка.

— Това е bueno[7], сеньора Ракел, защото би ми било много неприятно да изгоря толкова хубава casa[8] като тази и да убия такава красива жена като вас.

— И ще го сторите, дори ако съм невинна за това, в което ме обвинявате?

Карлос впи умишлено ледения си поглед в умоляващите й очи.

— Si, но това ще ми причини мъка.

Той се усмихна и добави:

— Не ме карайте да страдам заради вашата глупост и алчност.

Рейчъл го изгледа, стисна здраво зъби, после каза:

— Не вярвате на нито една моя дума, нали?

— Без значение е дали вярвам или не. Имам заповед да се върна с оръжието. Ако не мога да я изпълня, виновниците за това трябва да умрат. Ще изпълня дълга си.

Младата жена не се съмняваше, че ще постъпи точно така, както казваше.

— Не е честно да ни държите отговорни за един милион долара, които дори не сме видели. Не можем да се справим с такава голяма загуба. Надявате се да платим за оръжието ви от джобовете си, а те са почти празни, и при това — без да имаме никакво доказателство, че сте платили на Филип. Защо не ни помогнете да разрешим този въпрос така, че никой да не пострада?

— Това не е наш проблем, сеньора Ракел, но ние ще го разрешим.

Младата вдовица отвърна нападателно:

— Не се и съмнявам в това. Как мога да се свържа с вас, когато се наложи да ви съобщя нещо?

Карлос се усмихна криво.

— Ще дойдем идния петък. Ако се опитате да ни измамите или да ни убиете, нашите amigos, които ще заемат местата ни, няма да бъдат толкова любезни и великодушни, колкото е Карлос Торес днес. Дано следващия път, когато спра погледа си на това красиво лице… — и той се опита да погали пламналото й от гняв лице.

Рейчъл пресече ласкателните му думи, отблъсна ръката му и го погледна право в очите.

— Да не си посмял да ме докоснеш! — каза задъхано тя.

— А, ето една огнена, умна и смеела жена. Би било чудесно да имаме такава compatriota[9], нали, Хоакин?

Заядливият му приятел промърмори нещо и се намръщи.

Карлос довърши прекъснатите си преди малко думи:

— Дано следващия път, когато спра погледа си на това красиво лице, сеньора Ракел, да имате по-добри вести за нас.

— Младата жена го погледна още по-решително и ледено.

— Надявам се новините да бъдат добри и за двама ни. Искам този неприятен въпрос да се уреди по-бързо и окончателно.

Карлос възкликна с одобрение и възхищение:

— Вие сте умна, така че не се съмнявам в успеха ви. Adios, огън на сърцето ми.

Рейчъл проследи с поглед двамата кубински бунтовници, които се метнаха на конете си и се отдалечиха. Изглеждаха сякаш родени и отгледани върху седлата. Тя се облегна на вратата на верандата, затвори очи и въздъхна тежко, за да намали напрежението си. Малко по-късно се почувства напълно изцедена, без капчица сила. Не можеше да повярва, че бе преживяла тази ужасна сцена. Не се съмняваше, че тези мъже могат да я убият. Ако поне Дан беше тук…

А защо не е? — попита разтревоженият й мозък.

Беше я оставил напълно беззащитна в такъв тежък момент, а и не се бе върнал предишния ден, както бе обещал. Това я бе принудило сама да се изправи лице срещу лице с двама опасни врагове.

Старите й страхове и съмнения за неговата истинска самоличност отново започнаха да я измъчват. Днешното му отсъствие идваше точно навреме, за да даде възможност на двамата бунтовници да я наплашат. Да не би Дан да бе един от тях? Неизвестният клиент? Дали помощта му и романтичните им отношения не бяха само хитър капан, използван, за да разкрие това, което той мислеше, че е истината за нея? Или пък опит да я сплаши така, че да даде парите, които твърдеше, че не притежава? Дали не се лъжеше в преценката си за своя любим?

Не, Рейчъл, този път преценката ти е правилна — зауспокоява се тя. — Той наистина те обича и те желае. Някаква причина, може би лошото време, трябва да го е забавила. Той ще се върне скоро и ще ти обясни. Не превръщай една обикновена грешка в престъпление! Вярвай му. Той е единственият, който може да ти помогне и ще ти помогне.

Но как би могъл един мъж, даже ако той е силен, умен и смел като Даниел Слейд, да се справи с двамата опасни бунтовници и другите кубинци, които биха ги заместили? Опитвайки се да я спаси, той самият можеше да бъде убит, както я беше заплашил Карлос, както я предупреждаваха неотдавна получените писма. На всичкото отгоре не може да се обърне за помощ към властите. Нямаше да разберат, нито да й повярват или да й помогнат. Само щяха да решат, че имат допълнителна причина да я обвиняват: кражба, измама, незаконна търговия с оръжие й кой знае какво още. Нямаше избор, трябваше да намери начин да изпълни поетото към бунтовниците задължение, за да спаси не един живот.

В петък по обяд Рейчъл седеше в кантората на Милтън. Във въздуха се усещаше силно напрежение. Не беше казала на верните си служители за посещението на кубинците и все още не се бе видяла с Даниел Слейд. Беше обаче с твърдо намерение да реши проблемите си така, че да не изложи на опасност тези, които обича.

— Не те разбирам, Рейчъл. Какво съм сторил, за да ме намразиш и да искаш да си отмъстиш? Не съм виновен за незавидното положение, в което се намираш, защо се държиш така, сякаш искаш да ме накажеш? Мислех, че сме се разбрали да уредим този въпрос като приятели, но явно съм се лъгал. Би ли обяснила, ако обичаш, защо постъпваш по този начин?

Младата жена забеляза враждебния му тон и злите му зелени очи, но този път не се страхуваше от него.

— Не те мразя, Милтън, нито пък ти отмъщавам или проявявам глупав инат. Онзи ден, след като ме шокира с новината си, ти ми каза, че съжаляваш за това, че трябва да вземеш дела ми от компанията, но нямаш избор. Е, аз също нямам друг избор, освен да се защитавам. Помоли ме да проявя разбиране за положението, в което се намираш. Сега ти на свой ред ми дължиш същото. Нямам друго доказателство, освен думите ти, че документът и заемът са действителни. Както каза, става въпрос за много пари — мои, както и твои. Не виждам смисъла във всичко това, особено в датата за разплащане. Нито пък в нетърпението ти да ме отстраниш от фирмата. Даде съгласието си за една седмица отсрочка, след което още на следващия ден съобщи чрез вестника, че ставаш едноличен собственик. Как успя да публикуваш тази новина толкова бързо? Това би могло да стане само рано сутринта, преди срещата ти с мен. През цялото време, когато сме разговаряли, ти не си имал никакво намерение да удържиш на думата си.

Милтън се съгласи, намръщил лице.

— Имаш право, дадох обявата, преди да се срещнем. Иначе трябваше да чакам следващия брой. Реших, няма защо да губя време, тъй като според мен не можехме да вземем друго решение. Когато обаче срещата ни се разви по-различно от очакванията ми, вече беше късно да се откажа от публикуването на съобщението.

— Защо не ме предупреди? Мислеше, че няма да го прочета ли? И защо ми написа такова враждебно и почти заповедническо писмо вчера?

— Защото ти не удържа обещанието си да дойдеш и подпишеш документите. Бях ядосан и притеснен…

— По-точно — прекъсна го Рейчъл, — ти се страхуваше, че днес може да ми платят за изпълнението на договора и че в такъв случай ще откупя частта си от компанията. Имаш ли начин да докажеш, че споразумението е автентично?

— Всеки съд би признал, че подписът е на Филип и че условията са напълно валидни.

— Така ли, Милтън? Абсолютно сигурен ли си?

Стори й се, че той започва да показва признаци на безпокойство, когато тя така уверено оспори думите му.

— Да не би Франк Хенли да ти е казал противното?

— Още не съм ходила при него. Исках първо да поговоря с теб. Никой от нас не иска неприятности или скандал точно сега.

— Това е вярно. Как според теб е справедливо да постъпим?

Младата жена забеляза саркастичния му тон, но не му обърна внимание.

— Вече се срещнах със загадъчния клиент, но остатъкът от сумата няма да ни бъде платен преди доставката на стоката — излъга тя. — Хари обаче иска веднага да получи своята част. Веднага, след като успея да го убедя да ни съдейства, товарът може да бъде изпратен и тогава ще ни платят. След което и на теб ще ти бъде платено.

Събеседникът й попита с широко отворени от учудване очи:

— Искаш да кажеш, че все още държиш да бъдем съдружници?

— Не се ужасявай толкова. Напълно ме удовлетворява да бъда таен съдружник, за да запазим клиентите и бизнеса си.

— Мен обаче това не ме удовлетворява, Рейчъл. Това окончателно ще съсипе фирмата.

— Забрави ли кой притежаваше по-голямата компания, преди да се слеете? Или кой привличаше повечето от клиентите?

— Филип никога не е работил повече от мен! Дори по-малко!

Младата вдовица се почувства засегната от недоброто му отношение към починалия й съпруг.

— Ти загуби още един клиент, Милтън. Можеш да отмениш потеглянето на кораба за Хаити днес. Изпълнението на договора ще се проточи. Освен това клиентът ми поиска капитанът на „Мери Уинд“ Даниел Слейд да достави стоката, когато поръчката бъде готова. Той им е предложил да транспортира оръжието по-бързо и на по-ниска цена.

Милтън подскочи възмутен.

— Не можеш да постъпиш така с мен! — извика той. — Нуждая се от тази сделка. Двамата с Филип имахме договор.

Младата жена отговори спокойно:

— Покажи ми договора, който си подписал с моя клиент, и ще му кажа, че трябва да го изпълни.

Милтън отново седна на мястото си.

— Нямам такъв договор и ти го знаеш!

— Нима? Изглежда, че доста неща не сте ми казали — ти, Хари, Джордж и дори Филип. Уморена съм от всички тези тайни, които ме съсипаха душевно и финансово. От сега нататък обявявам война на всичко или всеки, който се опита да ми навреди. Ако си толкова сигурен, че можеш да спечелиш спора помежду ни, нека се явим пред съда, за да докажеш там правотата си.

Видя как Милтън пребледня и потрепери.

— Боже мой, ти наистина говориш сериозно! Ще се бориш за това, независимо дали си права или не!?

— Дяволски прав си, точно така ще направя — отговори решително Рейчъл, за да го убеди, че нищо не може да я накара да се откаже. — Опитай се да ме поставиш и друга клопка, и аз ще ти покажа отново ноктите си!

Събеседникът й я погледна недоверчиво и притеснено. Стана и се заразхожда из стаята, размишлявайки по въпроса. Най-после се обърна към нея и рече:

— За да спася фирмата и да избегна неприятен скандал, ще ти дам още една отсрочка, ако се съгласиш междувременно да пазиш в тайна съдружието ни. Но само до приключването на мистериозната ти сделка, независимо от резултатите от нея. Повече от това не мога да направя. Съгласна ли си?

Сега беше неин ред да го погледне. Той беше отстъпил. Може би все пак Дан беше прав, че съдружникът й искаше да я измами. А може би Милтън се беше изплашил от предизвикателството й?

— Приемам — отговори тя, за да спечели поне време, докато успеят да го изобличат, сигурно Дан знаеше как да стане това. — Ако поне за известно време забравиш за този дълг, няма да намесвам съда или господин Хенли в спора ни.

— Трябва ли този път да искам да подпишеш пред свидетели обещанието си?

Рейчъл не му позволи да продължи със сарказма си.

— Както желаеш. Може би идеята е добра, защото така няма опасност отново да промениш предварително уговорената дата на отсрочката.

— Само се пошегувах.

Личеше, че се смее насила.

— Надявам се.

— Кой е този тайнствен клиент?

Младата жена стана и оправи полата си.

— Не мога да ти кажа.

— Защо? Още една от тези тайни, които каза, че мразиш, така ли?

— Не, клиентът настоява за това. Съжалявам.

— Ясно. За мен е без значение кой е клиентът. Уреди бързо този въпрос, Рейчъл.

— Можеш да си сигурен, че така и ще направя. Довиждане, Милтън. Скоро ще получиш вести от мен.

— Надявам се, Рейчъл, и се надявам да бъдат добри… О, да, рано тази сутрин по влака пристигна стока, изпратена от Джордж Ледърс. Стовариха я в склада ни в южната част на града.

— Благодаря. Скоро ще се погрижа за нея. На твое място, Милтън, бих поставила пазач. Не би искал да й се случи нещо, докато ти отговаряш за нея, нали? Спомни си за инцидентите преди няколко месеца. Клиентът ми няма да е доволен, ако нещо се случи с амунициите. Не изглежда човек, комуто можеш да противоречиш или да разочароваш.

— Незабавно ще се погрижа за това.

— Решението ти е разумно. Още едно опустошение няма да се хареса на клиента ни.

— Обещавам ти, че стоката ще бъде в безопасност.

— Разчитам на честната ти дума. Приятен ден, Милтън.

След като излезе, Рейчъл се поздрави за успеха, който беше постигнала благодарение умния съвет на Дан. Първата й работа сега бе да изпрати телеграми на Хари и Джордж, за да ги запознае с последните новини. След това трябваше да отиде до пристанището, за да разбере какво става с кораба на Дан. Съжаляваше, че не се бе сетила за това по-рано, защото изгаряше от нетърпение да го види. Но ако корабът беше пристигнал, а капитан Слейд все още не я бе посетил, трябваше да открие причината за това.

Рейчъл се взря в красивия кораб, пуснал котва в пристанището, почти напълно закрит от другите плавателни съдове. Питаше се дали това място умишлено не бе избрано — отдалечено и скрито. Изкушаваше се да се качи на борда на „Мери Уинд“, за да разбере лично от капитан Даниел Слейд причината за особеното му поведение. Все пак реши, че е по-добре да се върне в къщи и там да дочака посещението и обясненията, които й дължеше, каквито и да бяха те, и когато и да дойдеше.

[1] Muchos amigos — Приятели Б.пр. ↑

[2] Estupido — Неразумно Б.пр. ↑

[3] No importa (исп.) — Това е без значение. — Б.пр. ↑

[4] Manana (исп.) — утре. — Б.пр. ↑

[5] Pronto (исп.) — спешно, бързо. — Б.пр. ↑

[6] Hombres (исп.) — мъже. — Б.пр. ↑

[7] Bueno (исп.) — добре. — Б.пр. ↑

[8] Casa (исп.) — къща. — Б.пр. ↑

[9] Compatriota (исп.) — сънародничка. — Б.пр. ↑

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Рейчъл спря, за да изчака конника, който препускаше към нея от „Мос Хейвън“. След като Дан спря, тя веднага забеляза колко е разтревожен.

— Моля те, кажи ми, че не си получила съобщение да отидеш да се срещнеш сама с тайнствения клиент — едва не я умоляваше той.

— Не, ходих да се видя с Милтън. Къде беше досега? Закъсня.

— Отплавахме по-късно от предвиденото и пътувахме по-бавно заради внезапно разразилата се буря. Веднага след като хвърлихме котва в Савана, наех кон и дойдох да те видя. Не знаеш ли колко е опасно да се движиш сама? Защо не взе Бърк със себе си? За Бога, Рейчъл, някакъв злосторник неведнъж, е влизал в дома ти и е обикалял наоколо, така че няма никакво съмнение — не е безопасно да оставаш сама.

— Всички искат да доведа докрай изпълнението на сделката, значи дотогава съм в безопасност. Заплахите са само, за да ме изплашат, а не да ме наранят. Надявах се, че вече си в града и бихме могли да си поговорим насаме. Ела да се скрием някъде, преди някой да се е приближил.

Докато водеха конете си към прикритието на гъстата гора, Дан попита:

— Мислиш, че не те заплашва опасност дори от страна на автора на любовните бележки? И двамата не вярваме, че става дума за един и същи човек. Със сигурност той не е нормален и е опасен. Недей да постъпваш друг път така, или ще те заключа в каютата си, за да те предпазя. Разбра ли?

Рейчъл се усмихна от удоволствие, погали с поглед напрегнатото му лице и рече:

— Справих се чудесно сама, така че престани да се тревожиш напразно.

— Само това съм правил, откакто отплувахме миналата седмица. Постъпих много глупаво, че не оставих един-двама от хората си, за да те пазят. Следващия път обаче ще го направя.

Рейчъл с усмивка изказа благодарността си.

— Номерът ти с Милтън успя, — рече тя. — Ядоса се, но каза, че ще изчака да получа парите от сделката. Обаче настоява името Маккандлис да не се появява на фирмената табела.

И тя разказа целия им разговор и причината Милтън да се съглася.

— Засега това е добре, но не и занапред. След като обвиненията отпаднат от теб и всички научат каква е истината, това вече няма да е нужно.

Дан беше сигурен, че детективът, който бе наел, скоро ще разобличи Болдуин. Ако се окажеше, че споразумението за въпросния заем е фалшиво, може би чрез него щяха да намерят този, който бе изфабрикувал и другите бележки, така че това щеше да реши едновременно два от проблемите им.

— Случило ли се е друго, докато ме нямаше? Лу Ма ми каза, че днес не си имала никакви посетители следователно клиентът все още няма намерение да те безпокои за поръчката си.

Рейчъл реши да остави жестоката новина за накрая. Разказа му, че някой отново беше хвърлял камъни в къщата, че снимките им бяха откраднати, докато двете с икономката са били на църква и на тяхно място е оставено писмо, и за посещението на майка си. Тя побърза да му разкаже за всичко, което бе научила, за да му даде възможност да я упрекне отново, че е излязла сама дори след новите инциденти.

— Не знам защо Ърл не й беше казал за смъртта на Филип, може би е решил да остави аз да й съобщя неприятната вест, вместо да го направи той. Той нямаше представа, че мама ще идва, но затова пък ме покани да я посетя, докато той отсъства. Мама е много по-добре. Каза ми, че Ърл не е излизал от къщата през дните, през които получих заплашителните бележки. Очевидно говореше истината, така че той е извън подозрение.

— Почти ми се иска да не е така, за да можем да решим поне част от проблемите си.

— И аз се почувствах по същия начин — призна Рейчъл. — Изпратих телеграма на Джордж, за да му благодаря — получихме амунициите тази сутрин. Милтън е поставил охрана пред склада ни. Съобщих на Джордж, че се опитвам да променя някои от предварителните условия с клиента. Трябва да бъда сигурна, че помагайки ми, той няма да понесе финансови загуби.

— Ще натоварим амунициите и оръжието на кораба ми, за по-голяма сигурност. Не можем да си позволи нещо да се случи с вече произведената част от поръчката.

— Идеята ти е великолепна. Благодаря. Телеграфирах и на Хари, но не очаквам от него нито помощ, нито разбиране. Казах му да ми изпрати разрешителното писмо от митницата, с надеждата да получа още някаква информация от него и го помолих най-настоятелно да изпрати поне част от пушките, за да успокоим временно клиента.

— Вече изпратих на Хари парите, които получих за пътуването си до Ню Орлиънс, за да купя още сто пушки. Прибавени към това, което вече съм поръчал, общият им брой ще стане почти три хиляди. Ако намерим начин да ги докараме до пет хиляди, ще изпълним половината от договора, за който Филип е получил пари. Ако сделката е законна, бихме могли да изпълним и втората половина от нея и да получим някаква печалба.

— Страхувам се, че не бихме могли, Дан. Филип е получил всичките един милион долара и клиентът ни изпрати свои хора, за да придружат стоката. Вчера ме посетиха двама кубинци. Дадоха ми седмица отсрочка. Освен това не е честно ти да купуваш оръжие, за да ни измъкнеш от тази каша. Хари и Джордж също са толкова замесени, колкото и аз. Не мога да те оставя да влагаш средства в нещо, което няма да ти донесе печалба. Ако двете компании не могат да върнат парите или да доставят стоката, тогава ще трябва да понесем последствията. Хари на драго сърце би те оставил да изхарчиш и последния си цент, за да го спасиш от опасността, но аз не мога да постъпя така. Съмнявам се, че клиентът би се съгласил да получи пет хиляди или дори по-малко пушки, когато е платил за десет хиляди. Не разбираш ли, че тези един милион долара правят всякакви допълнителни договаряния невъзможни? Ние не можем да се справим дори със загубата на петстотинте хиляди!

Докато Дан я наблюдаваше мълчаливо, младата жена му разказа в подробности за ужасната среща.

— Казаха, че не са отправяли заплахи нито към Филип, нито към мен. Колкото и опасни да изглеждаха, аз им повярвах. Бас държа, че зад всички заплахи стои Хари, иска сделката да се осъществи докрай на всяка цена. Мисли, че ако ме изплаши достатъчно, ще „намеря“ парите и ще им ги дам.

— Боже мой, Рейчъл, можело е да те убият! Не трябваше да те оставям сама. В неделя трябва да отплувам отново, но двама от хората ми ще останат в „Мос Хейвън“, за да те пазят, а Люк ще се заеме с някои разследвания. Поръчката, която съм получил, е по-голяма от предишната и парите ни трябват, за да купим още оръжие. Не спори с мен, не правя това, за да помогна на компаниите или на съдружниците ти. Единствената грижа си ти, твоята безопасност и твоя живот. Спречкването с бунтовници е нещо опасно. Стоката от три поръчки е достатъчно основание, за да можем да се спазарим с тях, а освен това имаме и амунициите от Джордж. Ако ти, Хари и Джордж се откажете от печалбата, бихме могли да съберем достатъчно, за да…

Младият мъж спря да говори за момент и се намръщи.

— Не, не и за плащане от един милион. Ако ставаше дума само за аванса и можехме да осигурим половината от поръчката, тази неприятност щеше да бъде уредена другата седмица.

Рейчъл запази мълчание, докато Дан потъна в мисли, за да огледа от всички страни новото развитие на нещата. Той беше толкова умен, че непременно щеше да измисли нещо.

— Все още се налага да отскоча до Чарлстон, любов моя. Искам да видя дали не бих могъл да намеря човека, който евентуално съхранява парите на Филип и още не е разбрал за смъртта му. Ще потърся у стар семеен адвокат и при приятелите му.

— Това е добра идея. Виж също така, дали някой знае къде са личните му вещи. Може там да намери нужната ни информация.

— Ще проверя всичко, за което се сетя. Ще се върна след няколко дни, с или без буря! Този път обаче ти ще стоиш заключена вътре в къщата с пистолет под ръка. Обещаваш ли?

Младият мъж я придърпа в обятията си и я целуна. Очакваше с нетърпение деня, когато тя щеше да стане госпожа Даниел Слейд Маккандлис.

— Прекалено рано ли е да ти направя ново предложение, Рейчъл?

Тя беше наистина изненадана, но запази самообладание.

— Да. Точно сега не мога и да помисля за нов брак. Дори да не бях затрупана от всички тези проблеми, аз съм вдовица по-малко от два месеца. Представяш ли си как ще реагират хората, ако се омъжа отново толкова скоро?

— Какво ни интересува какво ще кажат или ще си помислят? — възкликна Дан.

— Не би трябвало, а ако бях виновна, нямаше и да се интересувам. Аз обаче съм невинна и това ме засяга. Освен това помисли, как биха приели новата любовна връзка и прибързано сключения нов брак представителите на закона.

— Права си, въобще не се сетих за това. Забравих, че следствието все още не е приключило. Имаш ли някакви новини във връзка с това?

— Никакви. Не знам дали това е добро или лошо.

— Това е добър признак, любима. Щяха да се обадят, ако бяха научили нещо ново. Просто не искат да ти кажат толкова скоро, че отново си оправдана.

Дан силно я прегърна и погали копринените й коси.

— Знам, че ти е трудно, любов моя, но не губи кураж, бъди все така силна.

— Ще бъда, защото имам теб. Благодаря ти за всичко, Дан. Правиш толкова много, за да ми помагаш и да ме пазиш.

Младият мъж се засмя.

— Защото съм егоист. Мисля единствено за себе си. Аз те обичам и те желая. И начинът да те имам, е първо да те измъкна от тази каша. Дори това да ми струва скъпо, какво от това? Винаги мога да спечеля още пари, но не бих могъл да намеря друга Рейчъл Маккандлис, ако допусна нещо да ти се случи.

Щастливата жена сгуши лице на гърдите му, вслушвайки се в силните удари на сърцето му.

— Ти си най-прекрасният мъж, който някога е съществувал.

Дан хвана брадичката й и я повдигна. Погледите им се срещнаха, а след това — и устните им. Рейчъл наистина се нуждаеше и от неговата утеха, и от неговото докосване. Скоро двамата се почувстваха силно възбудени и изгарящи от желание да задоволят глада си един за друг.

Младата жена се опита да възвърне самообладанието си. Неохотно се отдели от устните му.

— Съжалявам, Дан, но не бих могла да се любя тук. На два пъти вече стреляха по мен недалеч от това място. Някой може да ни дебне и в този миг. Не мога да се отпусна и…

Дан я прегърна силно и прошепна:

— Разбирам, любов моя. Ще те изпратя до дома после се връщам в града. Искам да се опитам да открия тези кубинци. Може би ще успея да науча от тях повече, отколкото ти си успяла. Утре ще натоваря кораба си и ще вдигнем котва в неделя призори. Ще дойда да те видя веднага, щом се върна. Не забравяй — двама от хората ми ще бъдат наблизо, за да те пазят.

В събота Рейчъл получи отговор на телеграмата, която беше изпратила на Хари. Съобщаваше, че двете поръчки на Дан ще пристигнат в точно определения срок, но отново отказваше да изпрати оръжие, за което не му е платено, без да се интересува от заплахите, отправен към нея. Ядосаната жена се питаше дали съдружникът й щеше да постъпи по същия начин, ако заплахите бяха по негов адрес. Ако той и занапред упорстваше в отказа си, враждебно настроените бунтовници можеха наистина да изпълнят заканата си!

В четвъртък Рейчъл вече се чувстваше много притеснена. От петък насам всичко беше спокойно, може би дори прекалено спокойно, мислеше си с тревога тя. След всичко случило се напоследък, това беше наистина необходим, но доста подозрителен покой. Това, че не се случиха нови инциденти, може би се дължеше на двамата мъже, които Дан бе оставил да я пазят и които се намираха някъде в гората, край дома й.

Късно следобед единият от тях дойде да й каже, че капитанът му я чакал на същото място, където била последната им среща. Младата жена оседла коня си и препусна към закътаното място в гората. Този път взе мерки, за да е сигурна, че никой, не я следи. Плъзна се от гърба на животното в разтворените обятия на Дан.

— Господи, колко ми липсваше — прошепна тя.

— И ти на мен.

Те се целуваха, прегръщаха и милваха, докато вече едва си поемаха дъх от възбуда. Преди да споделят новините, трябваше да утолят страстта си. И скоро, останали без дрехи, те се отпуснаха върху покритата с листа земя.

Докато закопчаваше ризата си, Дан разказваше:

— Днес изпратих на Хари трета поръчка за сто и петдесет пушки. Странно, любов моя, но Люк не е открил нищо за тези бунтовници. Двамата кубинци са се появили като градоносни облаци в слънчев ден. А после като че ли са се разтопили във въздуха. Или са се скрили някъде. Люк не могъл да открие дори кораба, с който са пристигнали. Ти си единствената, която ги е видяла.

— Все пак, те не са плод на фантазията ми. Просто се крият, изчаквайки утрешната ни среща. Какво научи в Чарлстон?

— Страхувам се, че нищо. Ако връзката на Филип е била от Чарлстон, аз не успях да я открия. Докато бях там, не открих нищо, което е принадлежало на съпруга ти.

— Толкова се надявах и се молих да се върнеш с тези пари. Къде ли са, Дан? Човек не може да скрие един милион долара къде да е.

— Не знам, любов моя. Не се притеснявай и не губи смелост.

— Не ми харесва, че печелиш пари само за да…

Младият мъж сложи пръст на устните й, за да я накара да замълчи.

— Не искам да чувам повече приказки за това. Освен това се нуждаем от стръв за капана си. Може да не се наложи да им давам стоката. В такъв случай бих могъл да ги продам, където и да е по света и да си върна вложените средства.

— Запази няколко пушки за доказателство. В случай, че Хари… Това е то, Дан! Ще се опитам да шантажирам този мръсник. Ако не ми даде това оръжие, ще го излъжа, че е откраднал и използва незаконно патенти за производство на оръжия. Той няма да има избор, ще се наложи да ни съдейства.

— Не го заплашвай, когато си сама, Рейчъл. Отчаяните хора са…

— Знам, опасни. Но най-сетне трябва да се справя с тази змия. Трябваше да се сетя по-рано за това. Ще му телеграфирам утре, преди срещата ни с кубинците. Това ще ни осигури още една отсрочка — времето, нужно на Хари да изпрати пушките или поне част от тях.

Тя го прегърна и го целуна в радостта си.

— Най-после една магия за късмет. Това си ти, Даниел Слейд.

Рейчъл и Дан се явиха на мястото на срещата, което им бе посочено чрез съобщение и се намираше на мили от плантацията. Слязоха от конете и се насочих към двамата мъже, които внимателно ги наблюдаваха.

— Дошла сте с охрана, сеньора Ракел, но това не необходимо — отбеляза Карлос. — Какви новини носите? Кога ще отплаваме?

— Случиха се…

— Не, сеньор, само тя да говори — с тези думи кубинецът прекъсна Дан.

Синеокият американец се опита да спори, но Рейчъл го възпря с леко стискане на ръката и с усмивка.

— Аз ще се оправя с всичко. Това е капитанът на кораба „Мери Уинд“ — Даниел Слейд. Той именно ще транспортира стоката до местоназначението, когато всичко бъде готово. Очакваме да получим част от поръчката в понеделник и остатъка — една седмица по-късно. Около първи юни всичко ще бъде приключено!

Карлос се намръщи.

— Това не отговаря на уговорката, сеньора Ракел.

— Имали се устен договор с Филип, господин Торес. Той е мъртъв, а парите, които сте му дали, са изчезнали. Така че аз правя всичко според силите си, за да изпълня неговата част от сделката. Или трябва да изчакате, докато успея да се справя, или да предприемете това, което вие смятате за правилно. Ако ме убиете или ми причините допълнителни неприятности, няма да получите нито вашите armas[1], нито вашите dinero. Comprende? — попита делово тя.

Карлос се намръщи още повече. Освен това трябваше да успокои раздразнението на Хоакин, преди да може да отговори:

— Вие сте тази, която не разбира, сеньора Ракел. Намирате се в такова положение, че не можете да си позволите да ни заплашвате или да ни предадете. Не се и опитвайте да го сторите.

— Нямам такова намерение. Просто ви дадох добър съвет, в интерес на всички нас.

— Слушайте, тя прави всичко, което е по силите й, за да изпълни задължението си. Плаща за всичко от собствения си джоб, а аз се съгласих да превозя оръжието ви безплатно в памет на стария си приятел. Проблемът не е в нея, а в съдружниците й. Те са тези, които се опъват. Впрочем, и тях не можете да ги обвинявате — не им е платено.

— Откъде да знаем дали това, което казвате, е истина, капитане? Нямаме нито парите си, нито стоката. Няма да си тръгнем, преди да получим едното или другото.

— Тогава ми дайте още десет дена — помоли Рейчъл. — Какво ще загубите? Опитах се да събера парите, нужни да покрия разходите, но съм почти разорена. И трите компании на Филип са пред фалит, така че за тях не мога да получа нищо. Банката отказва да ми даде заем. За да продам къщата си също ми трябва време. Можете ли да ми предложите нещо друго?

— Както ви казах и преди, сеньора Ракел, това не е наш проблем.

— Не би трябвало да е и мой! Затова ми дайте отсрочката, от която се нуждая.

— Ще помислим за това и ще се свържем с вас веднага щом стане възможно. Не ни подвеждайте или и вие, и други хора ще sufrire[2]. Не се и опитвайте, капитане — обърна се той към Дан, докато пръстите му си играеха с дулото на пистолета. — Хоакин е бърз и точен. Нуждаем се от вашия кораб и умения, така че не го принуждавайте да ви убие. Освен това, ние сме в непрекъсната comunicasion[3] с нашия предводител, така че ако не се обадим дълго време, ще дойдат други, които да ни заместят. Те ще дойдат, за да ви убият, а не да разговарят, както правим ние. С нашето убийство няма да премахнете заплахата над живота й — само ще стане peor.

— Престанете да я тормозите и отново да я плашите — предупреди с леден тон Дан.

— А, ето какво било situasion[4] — рече Карлос с разбираща усмивка, без да откъсва очите си от двамата. — Ако искате да я спасите за себе си, капитан, постъпете така, както ви казахме. Ще ви се обадим скоро. Adios, amigos.

Рейчъл и Дан наблюдаваха отдалечаването на двамата rebeldes cubanos[5].

— Дявол да го вземе! Трябваше да оставя един от хората си да шпионира, така че сега да може да ги проследи, преди отново да са изчезнали. Трябва да намерим начин да се измъкнем от тази безизходица, любов моя. Те ще изпълнят заплахата си без ни най-малко угризение или колебание.

— Зная, Дан, и затова ми е толкова неприятно, че намесвам и теб. Може би телеграмата, която изпратих на Хари, ще подейства в наша полза. Поне ще ни даде достатъчно оръжие, за да можем да се пазарим. Иска ми се да видя физиономията му, когато прочете телеграмата ми.

Съботата мина, без да пристигне очаквания отговор от Харисън Клементс. Това обърка Рейчъл. Не можеше да повярва, че заплахата й няма да разтревожи толкова силно съдружника й, че да не изпълни това, което тя искаше от него, не — молеше. Тя реши, че той трябва да е или в Атланта, зает с новия си бизнес и следователно не беше получил провокиращата телеграма, или пътуваше насам, за да се срещне лично с нея.

В неделя следобед Рейчъл и Дан се разхождаха пред къщата, когато пристигнаха двама мъже, същите, които бяха разпитвали младата вдовица по повод смъртта на Филип. Рейчъл се стегна от страх, че идват пак по този повод и че неизвестният злодей, който не й даваше мира, най-после бе открил начин да хвърли вината върху нея.

Въпреки това се опита да изглежда спокойна.

— Какво мога да направя за вас, господа?

Офицерът се вгледа в Рейчъл.

— Шериф Андерсон ни помоли да дойдем, за да ви зададем няколко въпроса, с което да услужим на шерифа от Огаста и да му спестим едно пътуване до Савана. Имате ли нещо против да говорите с нас, госпожо?

— Разбира се, че не, но съм смутена. Какво иска да узнае от мен шерифът на Огаста?

— Кой и защо е убил Джордж Ледърс?

Младата жена пребледня и потрепери. Ледени иглички пронизаха цялото й тяло. Сърцето й запрепуска и тя усети, че всеки момент може да изгуби съзнание.

— Джордж… е мъртъв? Как? Кога?

— Вчера. Някой взривил компанията, която двамата притежавате. Той самият и един работник са мъртви. Един от хората му е казал, че неотдавна сте задавали подозрителни въпроси за пушки и експлозиви. Защо, госпожо?

Рейчъл изпадна в паника.

— Мислите, че имам нещо общо със смъртта му?

— Просто ни отговорете на въпроса, ако обичате.

Искаше й се да откаже.

— Това са напълно нормални въпроси, като се има предвид с какъв бизнес се занимава компанията, господине. Той ни развеждаше двамата с капитан Слейд из фабриката и спомена за опасностите. Просто го попитах дали е взел мерки за сигурност и дали има застраховка, за да покрие евентуални загуби. Аз съм нов съдружник и се опитах да навляза в работата, така че не разбирам защо моите въпроси са се сторили странни на някого.

— Ако досега никога не е имало… подобни инциденти, но взривът е станал непосредствено след вашето посещение и проява на любопитство, което наистина изглежда странно, госпожо.

— Не съм била там от миналия месец, почти три седмици. Знаете кога отидох — исках вашето разрешение нали си спомняте?

— Да спомням си нашия разговор. От колко време познавате господин Ледърс?

Не се впускай в подробности и не му давай повече сведения от тези, които той иска от теб, Рейчъл. Бъди искрена, но отговаряй кратко и внимавай!

— Откакто се омъжих за Филип.

— Колко пъти сте го виждала?

— Три пъти. С Филип миналата Коледа и още два пъти след неговата смърт.

— Харесвахте ли го?

— Беше истински, джентълмен и добър съдружник.

— Знаете ли дали е имал врагове, които биха желали смъртта му?

— Как бих могла да знам? Живеем в различни градове и се виждаме рядко. Единственото, което ни свързва, е бизнесът. Както вече ви казах, виждала съм го само три пъти. Кой би могъл да желае смъртта на толкова добродушен, мил и приятен човек? Не мога да си представя, че е имал врагове. Сигурен ли сте, че това е злополука? Джордж беше казал, че само един удар или искра са достатъчни да възпламенят барута за пушките.

— Не е злополука, госпожо. Динамитът и барутът са използвани умишлено. Доколкото си спомням, вие имахте някакви неприятности с двамата си съдружници, подозирахте, че ви мамят и именно заради това се втурнахте да се срещнете с тях, преди дори да съобщите за… неочакваната смърт на съпруга си.

Рейчъл добре помнеше хитростта, която бе използвала тогава.

— Както ви казах тогава, по време на първото ми посещение нито един от съдружниците ми не позволи да прегледам счетоводните книги, без разрешението на Филип. При следващата ми визита обаче, когато вече бяха научили за смъртта му, и двамата ми дадоха възможност да направя справка с всички книжа, които пожелах. Не открих нищо съмнително, а и съдружниците ми приеха мотивите, принудили ме да ги излъжа по време на предишната ни среща. Не знам защо Филип не им е вярвал, според мен съмненията му са били безпочвени.

— Къде бяхте през последните два дни?

— В петък ходих в телеграфната служба в града — чиновникът, който работи там, може да го потвърди. Вчера си бях в къщи и имам няколко свидетели за това.

— Цял ден си е била в къщи — потвърди Дан, който до този момент мълчеше и слушаше, така че присъствието му да не се набива много в очи.

— Миналия път бяхте неин свидетел. Често ли идвате тук?

— През по-голямата част от последните две седмици пътувах до Чарлстон и Ню Орлиънс. Върнах се във вторник. Видях се с Рейчъл в петък, а от миналата неделя двама от хората ми са непрекъснато около дома й. За да проверите верността на думите ми относно моите пътувания, можете да се обърнете към пристанищните власти, а за Рейчъл можете да попитате моряците ми.

— А те защо са тук?

— Защото някой се опитва да я сплаши, правейки си жестоки шеги. На два пъти вече са хвърляли камъни по дома й, от къщата липсват някои неща, стреляли са по нея и някой е писал с боя обидни думи по вратата и стените на къщата.

— Защо не ни казахте за тези инциденти, госпожо?

— Какъв смисъл би имало? Дори и да ми бяхте повярвали, не бихте могли да ми помогнете. Никога не сме успели да видим злосторника или злосторниците.

— Може би това са само извратени шегички. Те ще престанат, когато нещата се поуталожат.

— Те вече престанаха, откакто Дан беше толкова любезен да остави хората си да ме пазят… Кого другиго подозирате за убийството на Джордж?

— Никого. Никой не е видял нищо. Всичко е напълно разбито. Страхувам се, че загубихте тази част от наследството си. Освен това то не е застраховано.

— Какво?

— Не е застраховано, госпожо. Не го ли знаехте?

— Джордж ми каза, че застраховката е скъпа, но не спомена, че няма такава.

— Значи сте очаквали да ви бъде платено?

— Как бих могла, щом до преди малко не знаех за случилото се? А Моли Сю, съпругата на Джордж? Как е тя?

— Не знам, но шерифът на Огаста каза, че господин Ледърс е имал застраховка живот, така че тя няма да е толкова засегната, колкото сте вие.

— Това е по-маловажно от факта, че Джордж е мъртъв. Мога ли да отида да я видя?

— Шериф Андерсън не иска засега да напускате града. Иска първо да направи справка за някои други, предизвикващи любопитство неща.

Рейчъл се опитваше да не показва безпокойството си.

— Какви неща?

— Това е работа на полицията, госпожо.

— Ще ми съобщите ли, когато мога да пътувам?

— Да, госпожо. Вие май прекарвате доста време заедно, така ли е?

— Противозаконно ли е човек да се среща с приятелите и деловите си партньори? — попита Дан.

— А, да, спомням си. Вие очаквате да получите поръчката си. Май няма да дочакате тази от Огаста. Много лошо. Кога трябва да пристигне поръчката ви от Атина?

— Утре, ако всичко върви според уговорката.

— И тогава ли ще отплавате? Или ще останете, за да се опитате да си набавите това, което не можахте да получите?

— Поръчката от Атина пристигна в петък, точно както беше по договор, в случай че искате да проверите и това.

— Това наистина е било удобно за вас.

Отговорът на Дан беше рязък и студен.

— Да, така е.

— До скоро виждане, госпожо.

— Надявам се да не се виждаме повече, освен, за да ми кажете, че сте намерили убиеца на Джордж и че разследването във връзка със смъртта на съпруга ми е приключило.

— Убийството на господин Ледърс не е наш случай, госпожо. Но ако се сетите за нещо, което би могло да бъде от полза, обадете ми се.

На Дан и на Рейчъл им направи впечатление, че офицерът не спомена нищо за нейния случай, преди да си тръгне. Колегата му пък не бе проронил нито дума.

— Мислиш ли, че са го направили кубинците? — попита в трепет тя.

— Те знаят, че амунициите им са в Савана, на сигурно място, така че биха могли да направят нещо, за да ви уплашат с Хари. Но трябва да са луди, за да посегнат на живота, на който и да е от вас.

— Дали да разкажа за тях и за цялата объркана ситуация в полицията?

— Не, поне не още, може би те нямат нищо общо с това. Дори да е тяхно дело, нямаме никакви улики, с които да им помогнем да хванат убиеца. Така само ще си навлечем големи неприятности. Обещавам ти, че ако бунтовниците са виновни за това, те ще си получат заслуженото.

— Горката Моли Сю. Утре ще й изпратя съболезнованията си с телеграма. Не мога да й кажа защо нямам възможност да отида на погребението на съдружника си, така че — освен ако от полицията не й кажат, че ме подозират — тя ще се почувства наранена и объркана.

— Не вярвам, а освен това, ако й кажат, тя никога не би повярвала, че ти си виновна.

— Защо хората около мен продължават да умират? Наистина нося лош късмет.

— Успокой се, любов моя, това не е по твоя вина.

— Сега, след смъртта на Джордж дали отговорността за всички дългове на фирмата ще падне върху мен?

— Не мисля. Утре ще попитаме адвоката ти.

— Само това ми липсва, нови ядове и дългове! По дяволите, Рейчъл! — упрекна се тя. — Какво става с теб. Джордж е мъртъв, сърцето на Моли Сю е разбито, а ти се тревожиш за себе си!

— Това беше неочакван удар, любов моя, така че е нормално човек да се обърка.

— Наистина ли, Дан? Понякога си мисля, че съм… Ела да пийнем нещо по-силно, за да прогоним напрежението.

В понеделник Дан дойде да каже на Рейчъл, че двете му поръчки от Атина са пристигнали — две хиляди деветстотин и шестдесет пушки. Беше ги натоварил на „Мери Уинд“ за по-голяма сигурност и поставил денонощна охрана. Докато разговаряха, пощаджията донесе телеграма. Харисън Клементс, вбесен, приканваше Рейчъл да отиде в кантората му и сама да провери лицензите, които беше откупил и които даваха право на компанията им да използва патентите за направата на оръжията. Предлагаше да й продаде своята част от компанията и се кълнеше, че не може да продължава работа с такава „непочтена жена, на която не може да се разчита“. Съобщаваше й, че е изпратил разрешителното от митницата, но да не очаква нито сега, нито по-късно пушки, които той трябва да заплати от джоба си.

Никога повече не ме заплашвай! — завършваше посланието си той.

Рейчъл погледна Дан и каза:

— Надявам се, че местните власти не са прочели тази телеграма, не искам даже да помисля колко би ми навредила тя, ако нещо се случи с Хари или колко невинен и непричастен ще изглежда, ако тази сделка се окаже незаконна. Той може да има лицензите, но как да разбера дали са действителни? Мисля да направя с него същото, което направих с Милтън.

— Бъди по-внимателна с него, любима. Той е опасен и непредсказуем. А колкото до нас — налага се известно време да се виждаме по-рядко, не трябва да допуснем представителите на закона или враговете ни да разберат истината за нас. Ще се видим в петък вечерта, освен ако междувременно не се случи нещо друго и не изпратиш да ме повикат. Хората ми ще продължават да бдят над теб.

В четвъртък пристигна специален пратеник на Хари, който донесе исканите от нея документи. Беше пътувал без прекъсване и почивка, затова единственото му желание беше по-скоро да изпълни задълженията си и да отиде в някой от местните хотели, за да си отспи.

Рейчъл внимателно огледа митническото разрешително и заключи, че е автентично. После огледа лицензите за право на ползване на съответните патенти за производство на оръжие. Приносителят имаше поръчение да й ги остави да ги прегледа и после да ги върне на Хари. Те също й се видяха в ред и напълно законни. Подправянето на почерци и изработването на фалшиви документи може да бяха лесна работа за една тренирана ръка, но не можеше да се каже същото и за печатите. Като че ли наистина нямаше нищо незаконно в производството на оръжие. Вероятно се беше объркала. Ако парите можеха да бъдат намерени и сделката приключена, Рейчъл щеше да получи голяма печалба, от която имаше страшна нужда, и то без никакви рискове. Но това „ако“ беше като че ли непреодолимо.

Пратеникът прибра документите, които му подаде младата жена и потегли към града.

Тогава тя отвори писмото, което той й бе оставил. Това, което прочете, много я разтревожи — в компанията беше избухнал пожар и един работник беше загинал. Материалните загуби бяха минимални и нямаше опасност да разклатят или дори да забавят производството. Хари беше поставил въоръжени часови. Освен това знаеше за убийството на Джордж. Молеше я да намери парите на кубинците, за да могат да изпълнят договора, преди да убият и тях двамата! Накрая потвърждаваше, че третата поръчка на Дан ще пристигне в понеделник заедно с още тридесет пушки лично от него.

По-късно този ден, за нейна изненада, я посети Ърл Старджър, току-що завърнал се от Бостън. Той й подаде с усмивка едно от украшенията, които беше продала на Адам Мейгс, и което после беше откупил от Камелия Джоунс.

— Тя пътуваше с приятели на кораба, отиваха на почивка. Злорадстваше, че е трябвало да продадеш много от бижутата си, за да има от какво да живееш. Това ме ядоса, Рейчъл, тъй че я уговорих да ми продаде едно тях. Казах, че е за съпругата ми, но искам ти да го приемеш в знак за помирението ни.

И той пъхна брошката и един плик в ръката й, пред тя да успее да я дръпне.

— Това са само хиляда долара, но те ще ти помогнат, докато разрешиш проблемите си.

Рейчъл поклати глава и се опита да му върне подаръците.

— Не искам нищо от теб. Мога да се справя и сама.

Ърл категорично отказа да си вземе обратно парите и диамантената игла.

— Считай ги като подарък от майка ти за коледите, когато не се виждахме. Не бъди излишно горда и не се инати, Рейчъл. Много по-малко срамно, е да приеме пари от семейството си, отколкото да бъдеш разорена и да се изложиш на подигравките на съгражданите си. Ако настояваш, мисли за парите като заем и ми ги върни, когато можеш. Недей допуска още един скандал, който да затрудни още повече живота ти.

След това Ърл промени темата.

— Отиде ли да видиш Катрин, докато ме нямаше?

— Не, поканих я в „Мос Хейвън“ и тя ми гостува няколко дни. Прекарахме чудесно заедно и вече се чувства по-добре. Защо не си й казал, че си ме посещавал два пъти? И защо майка ми не знаеше за смъртта на Филип.

— Мислех, че ти трябва да й кажеш лошите новини, когато се видите. Тя и без това се тревожи за теб, а както беше и болна, не можех да позволя да се притеснява допълнително. Мислех да ти кажа, че тя не знае за това, но забравих да го направя при последната ни кавга. Имаше ли някакви проблеми във връзка със смъртта на Филип, докато ме нямаше?

— Не, но случаят още, не е приключен. Кога пристигна в Савана?

— Във вторник вечерта. Вчера трябваше да свърша някоя и друга работа в града. Оттук потеглям направо за вкъщи. Видяла ли си днешния вестник?

— Защо?

— Има статия за някакви неприятности, станали вчера в Атина, във вашата компания. Чух също и за това, което се е случило миналата седмица с фирмата ви в Огаста. Какво става, Рейчъл? Имаш ли нужда от помощ или защита? Мога да ти наема телохранител да те пази.

— Защо питаш за тези неща?

— Преди да си тръгна оттук преди няколко седмици, ти спомена, че си получила заплашителни писма. Тогава не мислех, че това е нещо сериозно, но нападенията срещу твоите компании ме карат да променя мнението си. Нещо не е наред, моето момиче. Кажи ми, ако се нуждаеш от помощ или от още пари. Тези са всичките, които имам днес в себе си, но мога да ти изпратя. Няма защо да се чувстваш задължена към мен за това. Искам само да те предпазя от нови неприятности и опасности. Не мисля, че Катрин би могла да понесе загубата на още едно от децата си.

Рейчъл помисли, че не трябва да се размеква и заблуждава от привидната искреност на втория си баща. Въпреки това, за да избегне някоя неприятна сцена, тя каза:

— Благодаря за съчувствието и за предложението ти, Ърл, но аз ще се справя. Моля те, пази, доколкото е възможно, тези новини в тайна от мама. Полицията скоро ще открие извършителите на тези престъпления. Освен това, аз съм в пълна безопасност — един стар приятел на Филип, капитан Даниел Слейд, е в града по работа.

Наблюдаваше го дали няма да реагира по-особено при споменаването на името на Дан, но не забеляза нищо.

— Двама моряци от екипажа му ме пазят непрекъснато. Който и да е бил този, който ме е заплашвал и си е правил злонамерени шегички, вече не може да ме доближи. Иска ми се обаче той или те да се опитат, за да бъдат хванати, разобличени и наказани. Казах за това, в полицията, но те не могат да направят нищо.

— По-спокоен съм, като знам, че си в безопасност. Бъди предпазлива, а аз ще кажа на Катрин, че си добре. Довиждане, Рейчъл! Обади се, ако се нуждаеш от нещо.

— Довиждане, Ърл, и благодаря.

Докато младата жена проследи с облекчение тръгването на втория си баща, Лулу Ма се обади зад гърба й:

— За първи път не се разделяте като най-зли врагове. Какво искаше той?

Рейчъл й предаде с няколко думи разговора с Ърл и след това подаде парите на икономката.

— Сложи ги в кутията за домашни разходи. Ще ни потрябват другата седмица за сметките.

— Приела си пари от него? Не мога да повярвам. Та ти го мразиш.

Младата вдовица въздъхна тежко.

— Нямам избор. Ще му ги върна по-късно, въпреки че аз имам по-големи права над печалбите от „Уайт Клауд“ от този янки.

— Сдобрихте ли се?

— Не, за Бога. Но нямах настроение да се карам с него. Той няма да се промени, но тъй като не ме дразнеше както обикновено, реших, че няма вреда, ако се държа по-мило.

Следващият ден беше пълен с поредица от изненади. Рейчъл отиде да отвори входната врата, за да види пред себе си непознат мъж, който се представи като застрахователен агент от Мейкън.

— Дойдох да ви донеса това, госпожо.

И той й подаде пакет с пари.

— По желание на господин Маккандлис, ако се случеше нещо с него, аз имам задължението да ви предам тези сто хиляди долара в брой. Извинявам се, че посещението ми се забави толкова, но аз едва сега научих за смъртта му. Ако се разпишете на тази бланка, парите от застраховката са ваши и след като съм изпълнил ангажимента, мога да хвана последния влак за вкъщи.

— Не разбирам. Не знаех, че съпругът ми е имал застраховка при вас.

— Направи я през февруари и плати стойността й до юли включително. Господин Джордж Ледърс също имаше застраховка при нас. Когато във вторник се видях със съпругата му, тя ми каза, че господин Маккандлис е починал през март. Инструкциите на съпруга ви бяха в случай на смърт да ви донеса в брой стойността на застраховката.

— Това наистина е съвсем неочаквано, господине, но е нещо, от което страшно се нуждая. Благодаря ви.

След като прочете и подписа разписката, застрахователният агент си тръгна. Рейчъл гледаше, без да вярва на очите си, банкнотите и й се искаше това да бяха липсващите един милион долара. Имаше нужда от тези пари, за да покрие и други разходи, но в момента най-важното беше да купи пушки, за да спаси своя живот и живота на други хора. Набързо се преоблече и, придружена с един от моряците на Дан, се запъти към града, за да се види с него.

— Сигурна ли си, че искаш да вложиш всичките пари за още оръжие? — попита той.

— Както и ти каза, когато ставаше въпрос за твоите пари, животът на двама ни е по-важен. Ще телеграфирам на Хари, че съм изпратила парите. Той има готови пушки, които чакат, така че може да ги изпрати веднага, преди следващата ни среща с бунтовниците.

— Аз сам ще му занеса парите, за да сме сигурни, че ще ги получи и ще изпълни поръчката. Ако хвана влака и не спирам никъде, утре ще бъда там.

Дан изпрати Люк Конър до централната гара, за да провери разписанието. Докато бяха сами, Рейчъл разказа на любимия си за писмото от Хари, което беше получила тази седмица и за посещението на Ърл Старджър — този път по-приятно от обикновено. Обсъдиха и това, което Дан трябваше да каже на Хари.

Когато Люк се върна, той съобщи на приятеля си, че има два часа да си стегне багажа и да се качи на влака, след това му подаде билета, който бе купил.

— Добре, така ще имаме време да посетим твоя адвокат, Рейчъл, за да разберем какво е законното положение във връзка с компанията в Огаста. Мисля, че дори компанията да е неплатежоспособна, при положение че счетоводните книги са унищожени и Джордж е мъртъв, ти не си отговорна за дълговете й. Ще видиш. Надявам се да се отървеш поне от една от грижите си. На твое място щях да гледам да се отърва от дела си и в Атина възможно най-скоро, преди и там да се е случило нещо. Знам, че така ще ти остане само плантацията, но не се притеснявай — аз ще се грижа за теб. Освен това, възможно е да си върнеш корабната компания, ако всичко в нашите разследвания върви така, както предполагам. Ще се заемем с това веднага, след като разрешим най-важния проблем в момента. Люк, искам да не се отделяш от Рейчъл, докато ме няма, в случай че тези безмилостни кубинци решат отново да се приближат до нея.

След като изпратиха Дан до влака, Люк и Рейчъл се отправиха към плантацията с файтона й. По пътя той каза:

— Щастлив съм, че най-после се запознах с жената, която ще промени живота ми.

— Какво имате предвид? — попита тя тъмнокосия мъж, който — точно както го бе описал Дан — изглеждаше винаги така, сякаш всеки момент ще се усмихне широко.

Люк Конър се засмя и синият му поглед омекна.

— Откраднала сте сърцето на най-добрия ми приятел и той е решил да се задоми.

Младата жена не знаеше какво да отговори, затова повтори последните му думи:

— Да се задоми?

— Вече ви е предложил ръката си, нали?

— Да, но аз не я приех. Още е много рано.

Помощник-капитанът не откъсваше очи от нея и се наслаждаваше на изключителната й красота.

— Ще приемете. Дан никога не се примирява с „не“, когато иска нещо. Аз ще стана капитан на „Мери Уинд“, а вие ще си стоите в къщи и ще създавате семейство.

— Семейство? Дан иска ли деца?

— Кой мъж не иска? Вие двамата ще имате красиви бебета.

Рейчъл разбра, че е време да припомни на Дан, че има голяма вероятност да не може да му роди деца. Ако намеренията му не бяха наистина сериозни, той нямаше да говори за нея и за съвместното им бъдеще пред най-добрия си приятел.

— Да не съм сбъркал нещо или пък казах нещо неприятно, Рейчъл?

Младата жена се усмихна на спътника си и отвърна:

— Разбира се, че не. Просто думите ви ме завариха неподготвена. Когато някой непознат ухажва една жена, тя не би могла да знае доколко сериозен и честен е той с нея. Мисля, че разговорът ни доказва, че Дан е и двете.

— Даниел Слейд е най-чистосърдечният и заслужаващ доверие човек, когото познавам. Надявам се само, че вие изпитвате същите чувства към него, които изпитва той. Не бих искал нещо да му причини болка. Той е моят най-добър приятел, моят капитан и ми е като брат. Вие го обичате и искате да се омъжите за него, нали?

Рейчъл погледна сърдечния и красив мъж. Вярно, беше по-дързък и по-любопитен, отколкото приличието позволяваше, но явно го правеше от любов и загриженост за приятеля си.

— Не би трябвало да мисля за това, Люк. Филип беше мой съпруг и добър приятел на Дан. Мъртъв е само от два месеца и точно толкова време познавам Дан. Не искам да избързвам и да предизвикам нови клюки затова, че съм се омъжила преди тялото на Филип да е изстинало. По-добре посъветвайте приятеля си да поукроти порива си и да ме опознае по-добре, преди да вземе такова важно решение за бъдещето си. Знаете, че разследването на моя случай още не е приключило. Ако разберат, че двамата с Дан сме толкова близки, представителите на закона ще започнат да подозират, че сме виновни за смъртта на Филип, за да се отървем от него. Това може би ви звучи невероятно и налудничаво, но не и когато става въпрос за нещо, свързано с мен. Не искам той да пострада в никакъв случай.

— Разбирам ви, Рейчъл, но Дан ще се погрижи за всичко.

— Вие сте му помогнал, за да ме проучите, а сега се запознахме. Мислите ли, че съм способна да бъда Черната Вдовица? Мислите ли, че съм виновна?

Люк я прониза със светлосините си очи.

— Не, Рейчъл, не мисля.

— Дори и в началото ли?

— Имах известни съмнения, но никога не съм бил убеден — призна той.

— Ценя честността ви, Люк.

— Успокойте се и оставете за известно време грижите на нас. Единият от проблемите вече е уреден — онзи адвокат ще ви измъкне от неприятностите и дълговете в Огаста.

Когато пристигнаха, Карлос Торес и Хоакин Чавоус ги чакаха пред обора.

— Друго завоевание ли ще ви пази този път, сеньора Ракел?

Младата жена впери поглед в нахалника.

— Това е помощник-капитанът и най-добрият приятел на капитан Слейд, Люк Конър. Не трябваше да убивате Джордж Ледърс и да разрушавате компанията ни в Огаста, за да ни заплашите. Казах ви, че Джордж е изпратил своята част от договора, амунициите на сигурно място на кораба на Дан. Този, който задържа нещата, е Харисън Клементс от Атина, но ако отново се опитате да му сторите нещо зло, както сте направили в сряда, няма да можем да изпълним уговорката. Трима мъже са мъртви, по-точно убити. Една от компаниите е вдигната във въздуха. Наранете друг човек или подпалете още нещо — и аз отивам да се оплача в полицията. Ясно ли е?

— Не зная кой и защо ви заплашва, сеньора Ракел, но това не сме ние. Би било глупаво от наша страна да причиняваме вреда на хора и фабрики, от които се нуждаем за изпълнението на поръчката си. Да не би това да е поредната ви хитрост или опит да не изпълните обещанието си? Понеделник е последният ви ден, за да изпълните цялата сделка. В противен случай ще има нови инциденти и този път ние ще стоим зад тях.

— Дан сега е в Атина, за да докара част от поръчката. На кораба му са натоварени две хиляди деветстотин и шестдесет пушки. Други три хиляди и четиридесет пристигат в понеделник. Това прави шест хиляди пушки и цялата поръчка от амуниции. Трябва ми още време, за да набавя останалите четири хиляди. По-точно, трябва да намеря сто двадесет и седем хиляди долара, за да заплатя изработването им.

— Шест хиляди не са достатъчни, сеньора Ракел. Платили сме за десет. Намерете pronto останалите. Отпускам ви време до вторник, no mas, не повече — заяви хладно той.

В понеделник Люк придружи Рейчъл до града, за да се срещне с Дан. Влакът пристигна навреме и те се поздравиха един друг с усмивки.

— Как вървяха нещата докато отсъствах? — попита Дан, забелязвайки пълното разбирателство между своята любима и помощника си.

Младата жена погледна към Люк и се усмихна.

— Ще повярваш ли, че приятелят ти успя да спечели Лулу Ма и тя не се мръщи като го види. Явно много го е харесала, нали е стара мома. Ако беше по-възрастен, без съмнение щеше да започне да го преследва.

— Как успя да сториш това чудо, приятелю? Тя не може да ме понася.

Люк направи гримаса към Дан и сви дяволито рамене.

— Никой не може да ми устои.

— Така е, защото ти представляваш заплаха за нея, Дан — намеси се Рейчъл. — Страхува се, че ще изчезнеш някъде из моретата с господарката й и тя ще загуби хубавата си работа.

— Точно това е и намерението ми, стига само и ти да си съгласна.

— Люк играе майсторски шах. Прекарахме много добре, докато се опознавахме. За моряци и двамата яздите прекрасно.

— Старата хитрост за смяна на темата, Люк, виждаш ли с каква бързина и лекота Рейчъл си служи с нея — пошегува се Дан.

— Никога не съм била непочтена с теб, Даниел Слейд, не и за това.

— Да бъдеш непочтен и да бъдеш прям са две различни неща, любов моя.

— Може ли да обсъждаме въпроса по друго време и друго място, сър?

— Виждаш ли, Люк, аз съм изцяло неин, а тя не иска да го признае.

— Слушайте, вие, морски дяволи — сложи край на закачките Рейчъл. — Предстои ни сериозна работа. Какво стана? Очакването просто ме убива — каза тя.

— Докарах три хиляди и четиридесет пушки. Хари прибави безплатно тридесет, както беше обещал.

— Колко великодушно от негова страна — каза саркастично Рейчъл. — Изобщо не съм го изплашила.

— Направих всичко възможно, за да го убедя да изпрати останалите четири хиляди и динамита — започна разказа си младият мъж, — но той не искаше и да чуе. Подчертах, че амунициите от Джордж са вече на кораба ми и че няма да се налага да плащаме за тях, но това не промени нещата. Казах му, че си готова да се откажеш от твоя дял от печалбата и че сме платили от джоба си за пет хиляди деветстотин и седемдесет пушки. Предадох му дори и това, което ти ми каза, че ще се откажеш от твоята част от компанията, ако той изпрати поне половината от останалото оръжие. Отговорът му отново беше отрицателен. Каза, че не може да хвърли ей така, на вятъра, сто двадесет и седем хиляди долара.

— Но ние вече изхарчихме двеста и седем хиляди петстотин, за да спасим кожите си.

— Той го знае, любов моя, но това не променя решението му. Каза, че бунтовниците трябва да се задоволят с амунициите и шестте хиляди пушки. Убеден е, че вече сме направили всичко възможно, за да оправим кашата, забъркана от Филип.

— Ние? — повтори възмутено тя. — На него това не му струва нито долар.

— Казва, че няма никаква печалба от сделката. Дори и двамата да пожертвате печалбата си, пак ще ви трябват общо триста тридесет и четири хиляди долара, за да се изпълни поръчката. Съгласил се е да се откаже от печалбата, но не и да плаща за оръжието от собствената си сметка, тъй като тази на компанията е на нула.

— Той носи същата отговорност като мен. Може би дори по-голяма.

— За Хари обаче нещата стоят другояче, защото парите е взел Филип, а ти си негова съпруга.

— Постъпва така, защото подозира, че парите са в мен и че скоро ще се предам!

— Точно така — съгласи се Дан, — и защото е разгневен от неприятностите, случили се през миналата седмица. Поставил е охрана в компанията и в дома си. Изнервен е, но няма да отстъпи. Обявил е, че продава фирмата. Каза, че ти си била съгласна. Останалата част от пушките са готови и за тях той очаква да изпратиш сто двадесет и седем хиляди долара. Повече от това, да се откаже от печалбата, той не бил в състояние да направи.

— Е, на кубинците не им остава друго, освен да разпределят помежду ни отговорността. Не мога да намеря повече пари. Направих повече, отколкото е частта ми.

— Защо не кажем на Торес и на Чавоус, че сме изпълнили поръчката и че сме готови да отплаваме — предложи Дан.

— А какво ще стане, когато хвърлим котва и те открият колко пушки липсват? — възпротиви се Рейчъл. — Да не би да възнамеряваш да разтоварим стоката и да отплаваме, преди да са разбрали? Ще бъдат страшно ядосани, че сме ги измамили и ще изпратят обратно Торес и Чавоус за липсващите пушки или за главите ни.

— Те са само пратеници и придружители, любов моя. Те нямат власт да взимат решения и да правят промени. Трябва да се видим с техния предводител и да обясним положението. След като научи цялата история, той ще трябва да присъедини усилията си към нашите, за да разрешим заедно проблема.

— Прав си, Дан. Освен това, трябва да открием за кого Филип говореше като за „последната ни надежда“. Там изглежда има някой, който би могъл да ни помогне.

Младият мъж реши, че е по-добре да остави Рейчъл да си мисли, че ще я вземе със себе си по време на този рискован рейс. Щеше да намери начин да я свали на брега в последния момент, заедно с двама от моряци си да я пазят.

— Нека първо натоварим сандъците на кораба. После ще поговорим по-подробно. Люк, утре всичко трябва да бъде готово и в четвъртък призори да отплавам? Рейчъл, ти ще си приготвиш багажа утре. Когато се видим с онези бунтовници, ще пуснем в действие плана си… Умирам от глад. Кой е „за“ вкусна вечеря?

— Ето ги момчетата с фургоните — възкликна помощник-капитанът. — Аз ще се погрижа за оръжието, ако всичко върви както трябва, тази вечер целият товар ще бъде на борда, капитане. Ще се видим утре на закуска в хотела.

— Това е чудесно, Люк. Благодаря — отвърна усмихнат Дан и намигна. — Е, Рейчъл, искаш ли да се видим за вечеря в, да речем, „Пиратския ресторант“?

Младата жена се досети, че Люк Конър им дава възможност да останат насаме не само, за да вечерят и да поговорят. Трябваше ли да рискува и да прекара нощта в хотелската стая с Дан? Какво би станало, ако някой ги проследеше?

[1] Armas (исп.) — оръжия. — Б.пр. ↑

[2] Sufrire (исп.) — пострадат. — Б.пр. ↑

[3] Comunicasion (исп.) — връзка. — Б.пр. ↑

[4] Situasion (исп.) — положение. — Б.пр. ↑

[5] Rebeldes cubanos (исп.) кубински бунтовници. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

Когато Дан се пъхна в леглото с Рейчъл, той изгаряше от желание да я прегръща и целува. И двамата си даваха сметка какво ги очаква през следващите няколко седмици и особено през идните два дни. Дори имаше опасност смъртта да сграбчи в обятията си единия от тях, а може би и двамата. Тази нощ те щяха да се любят така, сякаш това беше последната нощ в живота им. Тази вечер, носени на крилата на страстта, те щяха да се озоват в рая. Едва след това щяха да се тревожат за опасностите, които ги дебнеха.

Дан лежеше, обхванал здраво Рейчъл в обятията си и я милваше. Чувстваха се в безопасност в хотелската стая. Една лампа осветяваше леко телата им. Дан я милваше с поглед, пълен с любов. Искаше да скъта в паметта си тази прекрасна гледка, за да го подкрепя в дните на раздяла, които ги очакваха, тъй като той нямаше да й позволи да тръгне за опасната среща с бунтовниците на кубинския остров. Беше възможно той самият да загуби живота си, затова не можеше да изложи на риск живота и на младата жена. Въпреки това, трябваше да направи всичко, което зависеше от него, за да я отърве от тази заплаха. Поглъщаше жадно с поглед лицето и тялото й.

Рейчъл усещаше странното редуване на напрежение и отпускане у Дан. Погледът му й въздействаше силно, едва издържаше блясъка му, ласкаеше я. Горещи тръпки пробягваха по цялото й тяло. Чувстваше как я заливат едновременно възбуда и наслада.

Дан се надвеси над нея така, че голите им гърди се допряха. Устните му леко пробягваха по нейните, които го очакваха. Пръстите му настойчиво милваха лицето й, като че ли искаха да запаметят всяка негова черта. Обсипа с безброй целувки страните й, после шията. Устните му се спряха върху кафявите връхчета на гърдите й, за да им вдъхнат живот с росата на любовта и възбуждащото трепкане на езика.

Рейчъл простена, той беше възпламенил цялото й същество. Тя обичаше и се наслаждаваше на начина, по който ръцете му изучаваха и покоряваха тялото й. Когато ръката му се спусна към корема й, тя замря в очакване да продължи пътя си към най-съкровеното местенце от тялото й. Във възбудата си младата жена отново впи устни в неговите. Искаше й се да го усеща плътно до себе си, в себе си, да се слее напълно с него. Ръцете й неуморно ласкаеха тялото му, опивайки се от загорялата и обветрена кожа. Тя затвори очи, за да даде възможност на останалите си сетива да възприемат всичко това, което се наричаше Дан, да се насладят на този съвместен полет към блаженството.

Дан усещаше болка в слабините си, толкова силно беше желанието му да се слее с нея, но успяваше да се владее. Зарови лице в шията й, опивайки се от аромата на косите й. Пръстите му галеха кожата й, наслаждаваха се на нейната мекота и гъвкавост. Чувстваше се така, като че бе пресушил една след друга десет бутилки силно уиски, така замайващо му действаше тя.

Рейчъл прокарваше пръсти през черните коси на Дан, очарована от усещанията си при този допир. След това спусна ръце надолу, по мускулестите му гърди и тънкия му кръст. Дръзко проправяше пътя си все по-надолу и по-надолу, по стегнатия корем, по стройните бедра и слабините му. Обхвана с длан твърдия му член, който моментално отвърна на докосването й. Устните им се сляха, а езиците им се сплетоха в пламенно отдаване.

Устните на Дан се върнаха отново към розово-кафявите зърна на гърдите й и започнаха сладостното мъчение, което щеше да засили жаждата й за неговите ласки. Искаше му се тя никога да не забрави тази нощ. Силно притискаше гърдите й и нежно дразнеше връхчетата им. Плуваше сред вълни от удивителни усещания. Беше спокоен, а тялото му напрегнато като въже. Беше господар на действията си, а в същото време в него избухваше истинска буря от пориви и чувства. Хвана стегната й хълбоци и притисна към тялото си цветеца на нейната женственост.

Рейчъл беше омагьосана от Дан. Въпреки силната с възбуда той се съобразяваше и се грижеше за нейните желания и наслада. Искаше й се да му каже да я обладае, за да утоли глада си, но все пак остави той сам да определи подходящия момент. Връхчетата на гърдите й се бяха втвърдили в отговор на сладостните му милувки. Тя потръпваше цялата, докато пръстите му се движеха навсякъде по тялото й — докато най-накрая се спираха върху копринения кафяв триъгълник. Желанието и нетърпението й нарастваха. Скоро главата й започна да се мята върху възглавницата, в отговор на усещанията, предизвикани от погалването на пръстите му, проникнали в нея.

Полудяла от страст, Рейчъл вкопчи ръце в гърба на любимия си. Той беше отнел разсъдъка й я бе довел до състояние на пълно умопомрачение. Пръстите й се заровиха в черните косъмчета в основата на неговата мъжественост. Целувките му слизаха надолу към корема й, после той целият се смъкна надолу, за да не може тя да го докосва и започна да целува бедрата й. Когато обаче обсипа с целувки и пулсиращото възелче, до което само той бе успял да достигне, тя се вцепени объркана. Вдигна глава и го погледна, почти парализирана от непосилната наслада, която изпитваше.

Дан й се усмихна окуражително, за да я накара да се отпусне. Силните му нежни ръце галеха копринената вътрешна извивка на бедрата й, като всеки път леко докосваха пламналото от възбуда местенце. Единият му пръст с любовна милувка притискаше малкото възвишение, докато другият навлизаше в нейното скрито пристанище. Влажността и горещината на нейния рай му показаха, че тя е готова и нетърпелива да го приеме и да се наслади на всяко удоволствие, което той пожелаеше да й достави.

Рейчъл си спомни, че до неотдавна за нея всичко това беше нещо грозно и мъчително, което тя просто трябваше да изтърпи и което доставяше удоволствие единствено на мъжа. Но сега, с любимия мъж, всичко беше истински красиво, вълшебно, покоряващо и вдъхновяващо. И този любим за нея беше Даниел Слейд, единственият мъж, успял да направи от нея жена, готова да се отдаде до краен предел. Той предизвикваше копнежа й за допира му, желанието да нахрани изгладнялото си тяло до пълно засищане и не след дълго отново да бъде гладна и ненаситна. Устните, езикът и ръцете му й доставяха удоволствие, за чието съществуване тя не беше подозирала. Напрежението й нарастваше. Искаше да се отпусне, но не можеше. Инстинктивно усещаше, че това, което щеше да последва, ще бъде прекрасно.

Дан усети, че тя е готова да се отдаде изцяло. Премести се отгоре й, покри устните й със своите и проникна в нея. Тя се задвижи заедно с него. Устните му жадно пиеха нектара от устните й, от втвърдените зърна на гърдите й. Тя стенеше и се притискаше към него. Езикът й възбуждащо се стрелкаше в устата му. И те, в пълна хармония, се устремиха към върховната наслада. И той положи максимални усилия, за да я изкачи до този връх. Когато малко по-късно я заля блаженството, тя се вкопчи в рамото му и се притисна силно към него.

Дан сякаш беше зареден с безкрайна енергия. Загубил напълно самоконтрол, той се заизкачва нагоре, за да бъде заедно с нея към върха на страстта. Върховният миг го остави бездиханен и разтърси цялото му тяло.

След пламенното любене двамата се чувстваха изтощени, но доволни. Сърцата им бяха пълни с покой и любов. Душите им се устремиха една към друга и се сляха, както телата им. След малко отпуснаха здравата си прегръдка, за да останат да лежат успокоени един до друг.

Рейчъл погледна Дан. Въпреки че беше майстор в любовта, той беше толкова нежен и всеотдаен! Избърса капчиците пот от лицето му и се усмихна срещу блестящите му сини очи. Пълният й с обожание поглед се спря за момент на белите му зъби, открити в усмивка. Пръстите й погалиха мъжественото му лице, а после се заровиха в овлажнялата абаносовочерна коса. Погледите им се срещнаха.

И в нейните очи с цвят на уиски Дан видя любов, доверие и задоволеност. Почувства се горд и щастлив. Той се премести малко, за да я целуне и прегърне.

— Ти си моя, Рейчъл, тази нощ и завинаги — прошепна той в ухото й.

Рейчъл потръпна и се засмя тихо от приятната възбуда, причинена от допира на устните му до шията и ухото й.

— Ти си най-прекрасният, единственият мъж на тази земя, Даниел Слейд. Дори всяка нощ да правим това няма да ми омръзне.

— Добре, защото съм ненаситен и сериозен любовник.

— Всеки път, когато ме притежаваш, изпитвам невероятна наслада. Толкова си великодушен и внимателен. Някой ден, когато ме научиш как да го правя, аз също ще те възбуждам и ще те удовлетворявам така добре.

— Това означава ли, че си съгласна да живеем заедно?

— Освен когато си в морето, бих искала да бъдеш до мен ден и нощ. И аз съм станала ненаситна и взискателна. Ще се превърна в най-добрата любовница, която би могъл някога да си намериш и да обучиш.

И тя зачака неговия отговор.

Дан реши засега да не настоява повече. Беше сигурен, че тя го обича и желае. Когато всичко дойдеше на мястото си, тя щеше да се омъжи за него, защото той нямаше да допусне да му каже „не“.

— Това е предложение и обещание, на което не може да се устои, любов моя.

Рейчъл се досети каква е причината на моментното му колебание и се усмихна.

— Да, така е.

— Неприятно ми е, че трябва да се измъкна от топлото и приятно легло, любима, но ще бъде по-лесно да те заведа до дома ти незабелязано сега, отколкото сутринта.

— Имаш право. И на мен ми е неприятно, че трябва да си тръгвам, но така е по-безопасно за нас. Ей сега ще се облека.

Когато се приготви, младата жена заяви:

— Радвам се, че ядохме тук, вместо в някой ресторант.

— Постъпих коварно, нали, като вмъкнах тук и теб, и храната?

— Наистина да, хитрецо. Само помисли… след два дни ще плаваме към тропическите морета. Иска ми се… Ще се видим ли утре?

— Не, и двамата имаме достатъчно работа. Ще се, видим в сряда, когато дойдеш в града. Ще прекараш нощта тук и ще се качиш на кораба ми малко преди да вдигнем котва в четвъртък сутринта. Не искам да си наблизо утре и в сряда, когато ще товарим провизиите и оръжието, в случай че имаме неприятности с митницата. Ако документът не е в ред или е незаконен, по-добре да стоиш по-надалеч, за да не си навлечеш нови беди. За мен няма опасност, защото съм получил разрешителното от Филип и Хари, следователно имам извинение, че не съм знаел, че е фалшиво.

Рейчъл се решеше и наблюдаваше отражението му в огледалото, докато той на свой ред се обличаше.

— Нали ще ми съобщиш, ако нещо не е наред?

— Да, но няма защо да се тревожиш. Мисля, че всичко ще мине добре. Погрижи се да изпратиш по няколко думи на Милтън и Хари в сряда вечерта, още по-добре — остави на някой да им ги изпрати в четвъртък, след като отплаваме. Не искам да имаме неприятности заради това.

След като ще замина сам, няма да е нужно да им съобщаваш нищо!

Рейчъл не му припомни, че нямаше право да напуска града, но въпреки това не мислеше да отиде в полицейския участък, за да иска позволение от шериф Андерсън. Искаше да бъде с Дан, да е сигурна, че няма да го обвинят и накажат за липсващото оръжие и да научи повече за живота му. Така щеше да разбере дали би могъл да се откаже от изпълненото с приключения съществуване или тя самата трябваше да се научи да живее по този начин.

Докато приготвяше багажа си, Рейчъл разговаряше с икономката си.

— Трябва да предприема това пътуване, за да приключа тази важна сделка, тегнеща на врата ми, Лулу Ма. Ако всичко свърши добре, ще получа много пари и неприятностите ни ще приключат. Ако полицията все още не е приключила разследването във връзка със смъртта на Филип, когато се върна, ще имам достатъчно пари да наема адвокат, който да настоява за приключването на случая. Искам най-после всичко да се уреди, така че да заживеем отново нормално. Вероятно ще отсъствам около две седмици. Ако следователите ме потърсят пак кажи им, че е трябвало да се погрижа за бизнеса си и ще им се обадя веднага, щом се върна.

— Но те ти казаха да не напускаш града, мис Рейчъл. Ще си навлечеш неприятности.

— Възможно е, но трябва да рискувам. Уреждането на тази сделка е отговорът на всички проблеми. Освен това, с отсъствието си ще разваля плановете на този, който си прави тези лоши шеги с мен и ще бъда в безопасност. В момента нямам друг избор. Трябва да си нащрек, за да не пострадаш ти, докато ме няма.

— Много ще се тревожа, докато не се върнете. Къде отивате?

— Не мога да ти кажа, това се пази в тайна по нареждане на клиента. Сделката е голяма и много важна. Не можем да рискуваме някой да изкопчи насила истината от теб или от някой друг.

— Няма да кажа на никого.

— Не нарочно, разбира се. Моля те да ме разбереш, след това ще ти обясня всичко.

— Капитан Слейд ли ще те пази?

— Да, и Люк Конър. Няма да бъда сама с Дан, така че не се тревожи.

— Не мога да не се тревожа, докато не се върнеш отново вкъщи. Защо не може да отиде господин Клементс?

— Сделката беше на Филип и има доста проблеми във връзка с нея. Трябва да ги разреша, за да я спася. Хари отказва. Все още ми е ядосан, че го измамих след смъртта на Филип. Оръжейната фирма е обявена за продан, но от нея няма да получим много — само колкото да платим дълговете. Така че ми остава само плантацията. Възнамерявам да започна да обработвам останалата земя колкото е възможно по-скоро и да отглеждам най-вероятно памук. Това и процентите от арендаторите ще осигуряват доходите ни. Ще разчитам на двама ви с Бърк да ми помагате. Вероятно ще трябва да намеря още работници. За всичко това трябват пари. Но ние ще се справим. Ще превърнем „Мос Хейвън“ в истинска плантация. Няма ли да…

Младата жена спря да подрежда дрехите си и се заслуша.

— Някой чука на вратата. Иди да видиш дали не носят съобщението, което очаквам.

Когато се върна, Лулу Ма й подаде лист хартия. Рейчъл разбра, че беше дошло време да приведат в действие смелия си план.

— Трябва да изляза за малко. Няма да се бавя.

— Аз пък трябва да видя как е мисис Уилис. Ще отида, докато ви няма. След като и двете се приберем, ще ви помогна да стегнете багажа си.

— Чудесно, Лулу Ма. Бърк и момчетата работят навън, така че ще пазят къщата.

Рейчъл изчака възрастната жена да тръгне първа с файтона, след което пришпори коня си в обратна посока. Беше изненадана и може би малко разтревожена от това колко леко беше приела Лулу Ма новината за предстоящото й пътуване. Може би се дължеше на факта, че предвидливо бе споделила с нея плановете си за близкото бъдеще. Това можеше да се окаже вярно, защото тя мислеше да поизчака, преди да се омъжи за Даниел Слейд. Не би било честно спрямо Филип, нито добре за репутацията й, и без това опетнена, да се задоми отново, преди да е изтекъл приличен срок от смъртта му. Нямаше значение какво ще бъде окончателното й решение, по-важното в момента беше, че временно щеше да се отърве от любопитството на икономката си.

Рейчъл пристигна на уговореното място и слезе от коня. Карлос се усмихна като видя, че е дошла сама. Тя не даде вид, че забелязва свадливия Хоакин и насочи цялото си внимание върху грубия водач на двамата бунтовници.

— Вече не се страхувате от мен, Ракел, идвате сама. Това е bueno[1].

— Такива са и новините ми, мистър Торес. Днес и утре корабът ще бъде натоварен с вашата стока и с нужните за пътуването провизии. Дан иска да се качите на „Мери Уинд“ утре следобед в пет часа. Ще отплавам призори на следващата сутрин. За да се избегнат възможни неприятности в последната минута, корабът ще се придвижи до края на канала и ще пусне котва там, докато дойде време да потегли. Съгласен ли сте?

— Имате всички оръжия, амуниции и експлозиви, така ли?

— Всичко е готово, за да бъде предадено на клиента. Дан беше пуснал хората си на брега по време на дългия им престой, но сега вече целият екипаж е на борда, готов да отплава.

Карлос се усмихна и я похвали:

— Знаех си, че няма да ме подведете.

— Нямате представа колко трудно и с какво напрежение беше свързано всичко това за мен. Ако сме уточнили всичко засега, по-добре да се връщам вкъщи и да приготвя багажа си за пътуването.

Карлос не скри изненадата си.

— И вие идвате с нас?

— Да. Искам да съм сигурна, че стоката, за която съм платила, ще попадне, при когото трябва. Ако нещо се провали отново, не бих могла да направя още веднъж това. Сделката е дело на труда и парите ми и аз имам намерение да я пазя, докато пристигне в ръцете на вашия водач. Ако липсващите пари някой ден излязат наяве, те трябва да бъдат мои. Ясно ли е това?

— Si, Ракел. Справихте се добре. Надявам се да намерите dinero.

— Аз също, защото останах без никакви пари. Всеки цент, до който успях да се добера, отиде за изпълнението на тази сделка, за която всички ме държахте отговорна. Осъществих я единствено, за да запазя живота си. Нямате представа как се изкушавах да пратя всички ви по дяволите. Но знаех, че ще причините зло на роднините и приятелите ми.

— С това вече е свършено. Край на заплахите или опасностите. Ние сме amigos.

— Надявам се да е така. Ако испанците ни нападнат по пътя, Дан няма да им позволи да се качат на борда или да конфискуват кораба му. Можете ли да гарантирате безопасността ни в Куба? След като предадем поръчката, ще бъдем ли свободни да си тръгнем? Обещавате ли, че няма да ни измамите и предадете?

— Нито един от кубинските бунтовници няма да ви стори зло, Ракел. Имате честната ми дума.

— И тази на предводителя ли също?

— Si, и тази на mi lider[2]. Щом като сделката е изпълнена, ще се разделим като amigos.

— Още един въпрос, мистър Торес. Можете ли да се закълнете, че нямате нищо общо със заплахите и нападенията върху нас?

— Не сме сторили зло на никого във вашата страна, Ракел.

— Добре, защото в противен случай не можех да ви оставя да си отидете, след като сте убили тези хора.

— Вярвате ли на думата ми? — попита Карлос очевидно изненадан.

— Да. Не ми допада заплашителното ви държане, но ви вярвам.

— Само една безстрашна и умна жена може да се осмели да заплашва враговете си.

— Но първо трябва да ги разобличи. Ще направя това, когато се върна. Ще се видим призори в четвъртък. Докато дойде време за отплаването, ще бъда в хотела. Не забравяйте, утре в пет трябва да бъдете на борда на „Мери Уинд“. И, Карлос…

Той се усмихна, когато и тя го назова с малкото му име.

— Si, Ракел?

— Не позволявайте нещо да се случи с вас и с намусения ви amigo. Не знам нито мястото на срещата, нито името на вашия lider. След всичко, което преживях, не бих искала да бъда обвинена и убита заради вашата смърт и закъснението на кораба.

— Ще бъдем страшно предпазливи до madona. Adios, Ракел.

— Adios, amigo Карлос — отвърна тя, твърдо решила да се сприятели с него, преди да трябва да отговаря за липсващите пушки пред шефа му. Тъй като знаеше всичко, което беше направила, за да спаси тази сделка, той може би щеше да се застъпи за нея.

В сряда следобед Бърк Уелс я закара пред хотела и след това предаде багажа й на кораба. Двама от моряците го пренесоха до каютата на капитана, тъй като той не беше на борда, за да им каже какво да правят с него.

Рейчъл беше приготвила писмата си до Милтън Болдуин и до полицията. В тях обясняваше, че заминава по жизненоважна работа и че ще им се обади веднага след завръщането си след две седмици. Беше написала и телеграма до Хари, за да му съобщи същото и освен това да го помоли да бъде готов да изпрати остатъка от поръчката. Всичко това беше предала на Бърк, за да ги изпрати на следващия ден след заминаването й.

Люк Конър я навести, за да й каже, че в митницата всичко е минало гладко.

— Наистина ми олекна — отвърна младата жена, — защото и досега не съм убедена, че това разрешително е истинско. Няма значение, ние го използвахме, без да сме сторили нищо нередно, а те го приеха.

— Дан ще се отбие по-късно, за да вечеряте заедно и да си поговорите. Екипажът е в пълен състав, провизиите и стоката са натоварени, корабът е готов да отплава със сутрешния отлив. Ще ми липсва… Савана. Престоят ми тук беше истинско удоволствие. Беше ми много интересно да се запозная с теб и да те проучвам — пошегува се той, за да замаже гафа, който за малко не направи, и да разкрие намерението на Дан да я остави тук заради нейната безопасност.

— На кораба ще имаме достатъчно време да си поговорим и да поиграем шах. Нямам търпение да опитам от морския живот на Дан и да се запозная с приятелите му.

— Бъди спокойна, няма да имаш проблеми и бързо ще свикнеш.

— Благодаря ти, Люк, имах нужда да го чуя.

Някой почука на вратата и Рейчъл се втурна да отвори, нямаща търпение да види любимия си, който идваше също по-рано. Пред нея обаче застана вторият й баща. Тя се вторачи смаяно в него, чудейки се как е разбрал къде се намира.

— Какво искате, Ърл? — попита тя, като полагаше усилия да бъде учтива.

Той влезе вътре и заприглажда с пръсти острата си коса.

— Видях те като влизаше, но тогава бях зает и не можах да ти се обадя. Защо си тук? Да не би отново да имаш неприятности вкъщи?

— Тук съм само за тази нощ — отвърна с досада Рейчъл. — Времето не е подходящо да разговаряме. Чакам гост за вечеря.

— Капитан Даниел Слейд ли?

Той се намръщи, когато видя от изражението на лицето й, че е прав.

— Откъде знам ли? — попита вместо нея той. — Клюката вече се разпространява, Рейчъл. Как можеш да постъпваш толкова глупаво? Прекалено рано е да бъдеш отново ухажвана. Нима не те интересува, че можеш да предизвикаш нов скандал? Боже мой, момичето ми, над теб все още тегне подозрението, че си убила Филип и Джордж Ледърс! Не си ли даваш сметка как полицията би могла да изтълкува новата ти любовна история?

Рейчъл затвори вратата, за да не ги чуе някой от посетителите на хотела.

— Какво лошо има в това да си имам приятел?

— Приятел? Той не ти е само приятел и никой няма да ти повярва, момичето ми.

— Това изобщо не е ваша или тяхна работа. Моля ви напуснете!

Ърл се облегна на вратата. После изви ръце зад гърба си и я заключи.

— Още не сме свършили.

Рейчъл чу шума от превъртането на ключа и го погледна.

— Не започвайте отново — предупреди го с леден тон тя. — Излезте или ще викам.

Вторият й баща се усмихна ехидно.

— За да предизвикаш поредния скандал и клюка ли? Твоят предан и разтревожен втори баща идва да ти предложи закрилата си, да те утеши и да ти помогне, а ти го нападаш. Кой ще ти повярва?

— Само се приближи и ще те убия. Или Дан ще стори това. Той ще пристигне всеки момент.

— Аз пък не мисля така. Той вече отплава с вечерния отлив.

— Заминал ли? — прошепна тя си спомни разговора с Люк, когато той почти се бе издал.

— Точно така. Тук сме само ние двамата. Няма слуги. Няма оръжие. Нито право на избор. Сигурен съм, че този прост моряк те е имал много пъти, така че сега е мой ред. Дължиш ми това, моето момиче. Ти ме дразниш и предизвикваш от години. Унижи ме, когато избяга с онзи стар мъж. Майка ти няма твоя огън и дух, дала е всичко на теб. Бъди моя само този път, Рейчъл, и ще те оставя на мира завинаги. Ще ти дам парите и помощта, от които се нуждаеш.

— Ти си луд! Няма да ти се дам, дори ако от това зависи животът ми!

— Наистина зависи. Ти си останала без пукнат грош и никой мъж не би рискувал да се ожени за теб. Скоро ще загубиш и малкото, което ти е останало и ще се озовеш на улицата. Нито искам, нито те моля да ми ставаш любовница. Искам да бъда с теб само веднъж, за да разбера каква е магията, която кара мъжете да полудяват дотолкова, че да рискуват живота си, като се женят за една Черна Вдовица. Дори не се налага да ми отговаряш.

— Боже мой, ти си побъркан! Махай се!

Ърл измъкна от джоба си малък красив нож с ювелирна изработка.

— Това съкровище може да навреди на фаталната ти красота, моето момиче, или да сложи край на злокобното ти съществуване. Ако умреш, животът на бъдещите ти жертви ще бъде спасен.

Рейчъл наистина се изплаши.

— Не можеш да ме убиеш и после да избягаш.

— Това красиво мъниче е женско оръжие. Или си се опитала да ме наръгаш и сама си се намушкала с него, или си се самоубила в момент на лудост. Всички мислят, че или си луда, или си страшно зла, за да причиниш смъртта на невинни хора. Никога не бих рискувал живота си, женейки се за такава кръвожадна хищница като теб. Хайде, сваляй дрехите и лягай на леглото. Мисля да те даря с малко бащина любов и да те понатупам за злите ти обноски. Хайде, веднага!

— Не! Не съм убила никой от тях не съм луда. Няма да легна с теб.

— Нямаш избор. Опитай се да извикаш и този нож ще сложи край на престъпния ти садистичен живот. Ти си виновна, моето момиче, независимо дали си даваш сметка за това или не. Защо мислиш двамата с майка ти бяхме толкова притеснени и се страхувахме през всичките тези години? Защо мислиш тя не смееше да те извика да се върнеш вкъщи? Защото и двамата сме били свидетели на ненормалното ни поведение, когато изпаднеш в онова несъзнателно състояние. Радвай се, че досега не сме съобщили на представителите на закона за лудостта ти. Мислехме, че това ще престане, когато срещнеш мъжа, който ти е нужен и се влюбиш в него. Но жаждата ти за пари и желанието ти да причиняваш мъка на мъжете явно никога няма да те оставят на мира. Покажи благодарността си към мен, че все още не са те обесили.

— Лъжеш, долна и коварна змия такава!

— Такъв ли съм наистина? Помисли си, Рейчъл. Спомни си колко пъти си виждала само крайния резултат от действията си, без да си спомняш, че ти самата си ги извършила. Била ли си някога будна или в съзнание, когато е умрял някой от съпрузите ти? Болна си, но нито го осъзнаваш, нито искаш да го признаеш. Точно както отказваш да признаеш, че ме дразнеше и измъчваше, че ме окуражаваше да те ухажвам и да легна с теб. Щом обаче нещата станеха прекалено горещи помежду ни, ти идваше на себе си, паникьосваше се и ме обвиняваше, че се опитвам да те изнасиля. Не разбираш ли, моето момиче? Не можеше да понесеш, че съм заел мястото на баща ти и затова се опитваше на всяка цена да ме разделиш с майка си. Малкото добро, останало в теб обаче, винаги те спираше в последния момент. Ти обвиняваш всички мъже за войната, убила баща ти и брат ти и съсипала живота ви, затова избираш един от тях, за да го накажеш. Това ще продължи, докато не приемеш истината такава, каквато е и не потърсиш помощ.

— Ако съм наистина болна, защо се опитваш да ме прелъстиш?

— Защото ти ми го дължиш заради всички тези години на мъчителни игрички. След като приключим тук, ще те върна в „Уайт Клауд“. Ще те изпратя при най-добрия лекар, който намеря и ще платя за лечението ти.

— Никога вече няма да те докосна. Имаш честната ми дума. Ако не вярваш на това, което ти казах, питай Катрин. Тя знае, че си виновна. Тази мъка я разяжда от години и най-накрая я поболя. Състоянието й се подобри само защото й обещах да те изпратя да се лекуваш, с или без твоето съгласие. Затова и стана от болничното си легло и дойде да те види, за да се убеди, че все още може да ти помогне.

— Мама никога не би повярвала на подобни абсурдни лъжи по мой адрес. Ако разбере какво всъщност се опитваш да ми направиш, би те убила със собствените си ръце.

— Кажи й го, след като свършим. Пет пари не давам — тя няма да повярва на думите на лудата си и зла дъщеря. Стига приказки. Събличай се и лягай.

Рейчъл беше зашеметена от обвиненията и намеренията на Ърл. Не можеше да извика за помощ — той щеше или да я убие, или да я обезобрази, или да предизвика грозен скандал и нови неприятности, които щяха да осуетят заминаването й… Наистина ли Дан беше вдигнал котва? Как иначе Ърл би бил толкова спокоен, че няма да ги прекъснат?

— Хайде да свършваме с това, момичето ми. Вече е готов за теб — рече той, разтърквайки подутината в панталоните си. — Готов е за теб вече от години.

— Ти ми изпращаше, онези бележки, нали? Проследи ме до Огаста и ги оставяше в стаята ми и в дома ми. Накарал си някой да имитира почерка ми, така че да не мога да ги покажа на никого. Ти сложи отровния паяк в мивката и шишенцето с отрова в хотелската ми стая.

— Не, Рейчъл. Сигурно си го сторила ти, за да убедиш самата себе си, че си невинна. Накарай полицията или някой частен детектив, да ме следят. Само така ще се убедиш, че съм невинен. Дявол да го вземе, готов съм дори да платя за детектив, за да докажа чия е вината! Омръзна ми да ме наричаш с какви ли не имена и да ме обвиняваш в разврат. Омръзна ми да се отнасяш с мен като с луд или глупак. Единствената причина да не кажеш на майка си за моите така наречени аванси е, че дълбоко в себе си знаеш, че съм невинен и че така ще разкриеш какво зло създание си.

— Никога няма да ме убедиш, че съм луда, така че не се и опитвай.

— Не е нужно да те убеждавам. И двамата знаем много добре, че си.

— Не аз стрелях по себе си, нито пък написах тези бележки и се заплашвах.

— Ако не си била ти, тогава поразпитай за твоя моряк, като се върне. Може би това е бил начинът, който е използвал, за да се докопа до теб. Нали, моето момиче, разбираш какво искам да кажа? Да те уплаши, така че да потърсиш защита при него, след което пък е толкова поразен от красотата ти, че те прелъстява. А ти си му толкова благодарна, че го оставяш да прави с теб това, което му харесва.

— Това е мръсна и долна лъжа, Ърл Старджър!

— Рейчъл, Рейчъл — въздъхна той. — Как можеш да бъдеш толкова заслепена и лекомислена?

— Махай се!

— Само след като получа това, за което съм дошъл това, към което се стремя от години, това, което ти сама ми предложи, моето момиче. След което отиваш да се лекуваш при някой лекар на север. Ако не се заема с лекуването ти, ще трябва да те предам на полицията. Не мога да те оставя да убиеш още един човек, ако продължаваме да си мълчим, ще бъдем толкова виновни, колкото и ти.

— Как ти се струва това баща ми да спи с мен? — присмя се младата жена.

— Не съм ти баща, така че това няма да е кръвосмешение.

— Но ще бъде прелюбодеяние — ти си женен за майка ми.

— Ти ме преследваш, моето момиче, не аз. Всички знаят, че имаш дарбата на вещица. Кой може да ме обвини, че за момент съм станал жертва на злите ти магии?

— Не съм нито зла, нито проклета, нито виновна за нещо. Някой друг ги е убил.

— Кой, Рейчъл? Само отвратителната вещица, която живее в теб.

— Престани. Няма да слушам повече отвратителните ти приказки.

— Бъди благодарна, че спасявам капитан Слейд от смъртоносните ти мрежи. Той ти харесва, нали? Точно така, както ти харесваха Уилям, Крейг и Филип. Свършено е с него, ако го уловиш в примката си. Остави го да избяга и ще ти помогна.

— Какво ще кажеш за теб самия, Ърл? Защо не съм убила и теб? Аз те ненавиждам.

— Защото злото създание в теб знае, че съм разбрал за нейното съществуване. Знае, че ще те изоблича, ако се опиташ да ме убиеш. Знае кой започна играта помежду ни и ме желае. Остави я свободна и бъди моя. Влез в несъзнателното си състояние и Рейчъл няма да си спомня това, което ще се случи помежду ни. Тя се опитва да те убеди, че не си болна, за да не потърсиш помощта на лекар, който ще я изгони от тялото ти.

Ърл започна да се приближава, играейки си с ножа с ювелирната дръжка. Рейчъл заотстъпва, докато стигна до стената. От дясната й страна имаше масичка с тежка ваза отгоре. Тя изчака Ърл да се приближи съвсем. Когато ръката му стисна гърдите й, младата жена сграбчи вазата, вдигна я и удари насилника си с всички сили по главата.

Вазата се счупи, а Ърл залитна назад. Беше хванал с ръка окървавената си глава. Разтърси я, за да дойде на себе си. Впери поглед в широко отворените й очи и видя омразата, изписана върху лицето й.

— Дявол да те вземе, малка вещице, ще съжаляваш за това. Ще разкажа всичко, което зная за теб.

Тъй като вторият й баща започна отново да се приближава с кървясал поглед, тя го ритна с ботите си за езда в слабините. Ърл се свлече агонизиращ на пода. Рейчъл го хвана за краката и го затътри към вратата. Извлече го в коридора и го остави да лежи там, облекчена, че наоколо нямаше никакви хора. Затвори и заключи вратата след себе си и се облегна на нея, докато дойде на себе си.

Ърл се изправи с усилие. Не искаше никой да го завари в това положение. Реши да отиде в тоалетната в другия край на коридора и да постои там, докато възвърне силите си. Кипеше от омраза и желание за отмъщение. Извратената похотливост, която го влечеше към Рейчъл се бе превърнала в силно желание да я види сломена и наказана за делата си. Закле се в себе си, че няма да й позволи да се измъкне след това, което беше сторила.

Рейчъл трепна и замръзна на място, когато някой почука на вратата, на която се бе облегнала. Опасяваше се да не би това отново да е Ърл, който се опитва да влезе.

— Рейчъл, там ли си?

Тя отвори вратата, дръпна вътре смаяния Дан, заключи и се хвърли в обятията му. Дишаше тежко и сърцето й биеше силно. Притискаше се към него, за да получи сила и утеха.

— Какво се е случило, любов моя? — попита разтревожен той.

Опита се да я отдръпне малко, за да може да види лицето й, но тя се вкопчи още по-здраво в него. Дан изчака малко, но тя така и не отпускаше прегръдката си.

— Рейчъл, какво има? Какво се е случило?

Младият мъж забеляза счупената ваза.

— Ърл… — най-сетне успя да произнесе тя.

— Бил е тук?

Тя кимна, без да го погледне.

— Какво ти стори? Ако ти е причинил зло, ще хвана тоя кучи син и ще го убия.

Рейчъл беше уплашена и объркана, ако имаше дори частица истина в това, което й беше казал Ърл, как би могла да го сподели с Дан? Как би могла да посее подобно съмнение в главата му? Не трябваше да го прави, преди да се върне в Савана и да отиде при майка си, да я разпита.

— Имахме ужасен скандал. Не искам да говоря за това тази вечер. Той ме плаши. Толкова се радвам, че утре ще бъде далеч от тук. Мога ли да прекарам нощта теб на кораба?

Люк вече му бе разказал как за малко не е изтървал истината пред нея. Дан се питаше дали тя не се бе досетила за намерението му да не я вземе със себе си, дали това не беше някаква хитрост, за да го накара да се откаже. Камелия Джоунс го беше задържала известно време на долния етаж, но той така и не бе видял втория й баща да идва или да си тръгва.

— Това няма да е разумно, любов моя, някой може да те види. Трябва да изчакаме ранните утринни часове, за да можеш да се промъкнеш на кораба.

— Тогава остани с мен тук през цялата нощ. Ще тръгнем заедно, когато това е безопасно.

— Сигурна ли си, че се налага да предприемеш това пътуване? Кубинските бунтовници ще се почувстват измамени и може да станат опасни, когато им предадем стоката и разберат, че пушките са с четири хиляди по-малко. Ако пък корабът ми бъде спрян и претърсен, може да си навлечем неприятности заради пренасянето на оръжие.

— Не ме интересува. Единственото, което искам, е да бъда с теб, да се измъкна от тук. Знам, че представителите на закона ще започнат да ме преследват заради смъртта на Филип и Джордж, след като заминеш. Когато се върнеш, може вече да бъда обесена или да лежа в затвора.

— Те нямат никакви доказателства срещу теб, любов моя. Освен това ти казаха да не напускаш града до приключване на следствията.

— Ще измислят нещо или те, или злодеят, който ме преследва.

— Просто си разстроена и мислите ти са объркани. Когато се върна, ще се омъжиш за мен. След няколко години, когато съм все още жив и здрав, клюките ще престанат.

— Това не е смешно.

— И аз мисля така. Това просто е поредното предложение. Ако не искаш да живееш в Савана, можеш да дойдеш с мен на кораба след решаването на проблема. Мога да ти обещая истински приключенски живот.

— Защо трябва да се жениш за мен? Казах ти, че ще бъда твоя любовница. Жених се три пъти и тримата ми съпрузи умряха при подозрителни обстоятелства. Или аз нося лош късмет, или имам смъртен враг. Не искам и ти да бъдеш убит.

— Нямам нищо против да рискувам живота си заради твоята безопасност, Рейчъл.

— Ако ме обичаш и ме желаеш, вземи ме със себе си тази нощ.

Отвън Ърл подслушваше разговори им. Информацията, която почерпи от него, щеше да му послужи да си отмъсти. Тъй като повече нищо не се чуваше, те сигурно се целуваха или се бяха запътили към леглото. Той се спусна като бесен да предупреди полицията.

Люк видя Ърл Старджър, който подслушваше на вратата и след това се втурна нанякъде. Тръгна след него и не след дълго дочу, че си мърмори, че „този път щеше да хване злата кучка“, от което разбра накъде се бе запътил. Люк се спусна обратно към хотела, за да предупреди Дан за надвисналата опасност.

— Те сигурно ще изпратят хора да пазят на кея, за да са сигурни, че няма да им се измъкнем, докато другите дойдат тук да ни арестуват. Всичко е готово да отплаваме. Дявол да го вземе!

— Нека Люк да избърза, да се качи на кораба и да го закара до остров Осъбоу. Ние двамата можем да отидем в „Мос Хейвън“, да се спуснем с лодка надолу по реката и да се срещнем с тях там. Ще кажем на момчето на рецепцията, че отиваме да вечеряме, но ще го помолим да задържи при себе си важното съобщение, което очакваме, докато се върнем. Това ще ги обърка. Ако разпитат на пристанището, всички ще им кажат, че не са ни видели да се качваме на кораба.

— Тя е права, Дан. Трябва да се измитаме от тук, и то колкото е възможно по-бързо. На полицаите ще им трябва време, за да изслушат Старджър и после — за да съберат достатъчно хора, за да тръгнат да те търсят. Дори ако всичко е законно и е в ред, ще им трябва време, за да се оправят в тази заплетена история. Не забравяй, че на борда имаме оръжие и двама кубински бунтовници, които не трябва да бъдат намерени.

Дан знаеше, че не може вече да остави Рейчъл сама в Савана при надвисналата опасност.

— Да тръгваме.

Лодката, в която седяха Дан и Рейчъл плаваше надолу по течението на реката, осветявана от тъжната пълна луна. Придвижваха се бързо през по-голямата част от пътя си. Реката беше широка, само на някои места се стесняваше. На няколко пъти трябваше да намалят скоростта и да наведат глави, за да се предпазят от надвисналите почти до водата клони. Водите на реката си проправяха път сред непроходими гори и тресавища.

От двете страни бяха надвиснали обвити в мъх кипариси и дъбове с изровени от пороите възлести корени. Рейчъл не смееше да мисли за опасностите, които се криеха във водата и на сушата.

— Толкова е призрачно нощем — прошепна тя и потръпна.

За да я разсее, Дан й разказа за срещата си с Камелия, която беше флиртувала с него и го бе предупредила да се пази от хищната й съперница.

— Няма да се изненадам, ако Ърл я е накарал да те задържи, докато се карахме. И двамата ме мразят и освен това са приятели.

— Тя ме желае, а пък той желае теб. Вярно ли е?

— Да, но и двамата няма да постигнат целта си. Вярно ли е?

— Абсолютно вярно, любов моя.

— Олекна ми, когато успяхме да се измъкнем, без да ни забележат и спрат. Представителите на закона сигурно все още очакват да се върнем от вечеря. Радвам се, че Бърк и Лулу Ма не ни видяха, когато взехме лодката. Щеше да ми бъде неприятно, ако отново се наложеше да лъжат заради мен. Вече сме на двадесет, а може би и повече, мили от града, така че трябва да сме в безопасност.

Дан забеляза нервността й от начина, по който говореше.

— Идеята ти беше много умна, Рейчъл. Щастлив съм, че се сети за това въпреки състоянието, в което се намираше. Старджър наистина е успял добре да те разстрои този път.

Младата жена за момент настръхна.

— Да, успя. Ще ти разкажа за това някой друг път. Не искам дори да си спомням за него, камо ли да разказвам.

Поне Дан знаеше, че му е казала истината и дори се упрекваше, че отново, макар и за кратко, се бе усъмнил в нея. Той обаче не мислеше, че са вън от опасност. Ако властите бяха повярвали на твърденията на Ърл, че са виновни, те щяха да изпратят хора по дирите им в момента, в който разберяха, че са избягали. Молеше се да успеят да се качат на кораба, преди да е станало късно. Молеше се също така това, което вършеха, да не е незаконно, в противен случай и двамата щяха да…

Когато стигнаха до мястото, където реката се вливаше в Атлантическия океан, те спряха на остров Осъбоу, където, според уговорката, трябваше да чакат Люк и „Мери Уинд“. Слязоха от лодката и седнаха на пясъка, осветявани от луната.

— Надявам се Люк вече да е прекарал кораба през канала и сега да приближават насам. Добре поне, че вечерният отлив е на наша страна. Корабът трябва да се движи бавно, защото ще пътува много близо до брега и освен това трябва да изминат двадесетина мили повече от нас. Ще изпратят хора да ни вземат с лодка. А тази ще оставим тук. Опитай се да се отпуснеш и да поспиш, докато аз следя пристигането им. Сложи главата си в скута ми.

Рейчъл постъпи така, както беше й предложил. Беше изтощена от многото работа и произшествията през последните няколко дни и от пътуването по реката. Наоколо цареше тишина и спокойствие, обстановката беше романтична. Въздухът беше топъл, ухаещ на морска сол. Откъм водата полъхваше лек, нежен ветрец. Океанът лакомо се нахвърляше върху брега, издавайки монотонни приспивни звуци. Малко по-нататък се блъскаха вълни и по гребените им се образуваха бели гриви. Лицето на Дан беше окъпано в лунна светлина. Беше вперил поглед в морската шир, а тя го наблюдаваше и се убеждаваше за силното въздействие и притегателна сила, които имаше морето над любимия й. Дали би могъл да се откаже от него заради нещо или някого? Веднъж да се измъкнеха от неприятностите и опасностите, дали тя би могла да живее без Дан?

— Страхуваш ли се от това, което ни предстои?

— И да, и не — отвърна честно тя.

Дали щеше да бъде в безопасност с нея? Господ да им е на помощ и на двамата, ако Ърл Старджър не беше я излъгал…

Младият капитан си играеше с една тъмнокестенява къдрица и в главата му се въртяха тревожни мисли. Чудеше се какво ли оръжие беше използвал Ърл Старджър, за да я застави да мълчи. Помежду им трябва да се бе случило нещо ужасно и той искаше да разбере точно какво беше то.

Мислех, че помежду ни вече няма да има тайни, дори и най-страшните, любов моя. Какво криеш сега от мен? Ти си моя, Рейчъл, и аз няма да допусна нещо или някой да застане между нас. Ако трябва да убия този кучи син, за да те спася, Бог ми е свидетел, ще го направя.

[1] Bueno (исп.) — добре. — Б.пр. ↑

[2] Mi lider (исп.) — моя предводител. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Рейчъл стоеше на щирборда[1] на главната палуба и гледаше залязващото слънце, което багреше хоризонта в златно оранжеви цветове. Не се виждаше нищо друго от привидно безкрайния океан и небето, които се сливаха в далечината. Савана и проблемите там бяха останали назад. Предстояха дълги дни на безделие.

Сега на дело се убеди, че Дан е бил абсолютно точен в описанието на „Мери Уинд“. Корабът беше дълъг сто и деветдесет фута, широк тридесет и шест и имаше пет палуби. Кърмата беше правоъгълна, а носът — елегантно извит. Клиперът беше здрав и великолепен с кила си от солиден бряст, облицован с тиково дърво и медни плоскости, за да се предпази от раковините. Можеше да поеме хиляда и сто тона товар и беше по-бърз от параход. Красивият тримачтов клипер пореше с лекота водната повърхност — като ястреб, който пресича високо в небето въздушните течения. Разрязваше високите вълни без сътресение, като нито се издигаше рязко нагоре, нито хлътваше надолу, както става с другите кораби при такова вълнение.

Морският ветрец си играеше с дългите коси на Рейчъл и закачливо замяташе крайчетата на полата й. Тя затвори очи и вдъхна с пълни гърди свежия морски въздух. Чувстваше се спокойна и въпреки това не намираше покой. Беше щастлива и въпреки това — печална. През целия ден капитан Даниел Слейд, неговият помощник и приятелски настроения екипаж бяха изцяло заети с работа по кораба. За да не им се пречка, докато бързаха напред-назад и да не отвлича вниманието им, младата жена бе прекарала по-голямата част от деня в каютата на Дан, възхищавайки се на мъжката й уредба и наблюдавайки през малките кръгли прозорчета, разположени напречно на кърмата.

Искаше й се да му разкаже за спречкването си с Ърл Старджър, но не желаеше да го използва като отдушник на тревогите и неприятностите си. Не беше честно да го товари допълнително, когато и без това беше достатъчно зает с кораба и екипажа си, а трябваше да съсредоточи вниманието си и върху дебнещите ги опасности. Искаше й се да споделя с него всичко, но не беше ли поел и така вече достатъчно от нейните проблеми?

С отслабването на вятъра намаля и плющенето на редиците платна, които бяха по-широки и по-дълги, отколкото при по-старите модели. Слушаше нарежданията на Дан, виждаше колко бързо и умело биваха изпълнявани от екипажа му, който очевидно го уважаваше и му се възхищаваше. Гледаше как моряците спускаха и привързваха платната за през нощта. Чу и дрънченето на котвената верига, което означаваше, че настъпва краят на първия им ден в морето — трети юни.

Членовете на екипажа се пръснаха в различни посоки, някои да се хранят, други да почиват, трети да изиграят някоя игра, а някои — да застанат на вахта. Тези, които минаха край нея, се усмихваха или и казваха по някоя приятелска дума и тя им отговаряше със същото. Не беше виждала кубинците, откакто се бяха качили на кораба на остров Осъбоу след бягството им от Савана. Знаеше, че те използваха единствената свободна каюта, което беше и причината да сподели обширната и удобна каюта на Дан. Той се беше усмихнал, съобщавайки й, че тя ще ползва леглото, а той — хамака, но и двамата знаеха, че едва ли ще спят дълго време разделени по този начин. Екипажът и Люк Конър вероятно също го знаеха, но тя не се притесни от този факт.

С настъпването на мрака океанът стана перлено сиво-син, точно като небето над него. Рейчъл се надяваше, че Дан ще приключи скоро с капитанските си задължения и ще дойде при нея. Обърна се и го видя да се приближава. Черната му коса беше разрошена от вятъра. Носеше широка бяла риза, плътно прилепнали черни панталони и блестящо черни, високи до коляното ботуши. Той й се усмихна и в този момент й заприлича на някой дяволит пират от далечни времена, когато са кръстосвали моретата и са взимали всичко, пленило вечно търсещия им поглед. Беше толкова красив, че дъхът й секна и тялото й пламна.

— Как пътува днес, любов моя? — попита с дрезгав глас той и Рейчъл разбра, че видът й му е подействал също така възбуждащо, както и той на нея.

— Мисля, че ще стана добър моряк.

— Не се съмнявам в това — усмихна се лениво той.

— Наистина не си преувеличавал, Дан, корабът ти е красив и бърз.

— Не си ли разбрала досега, че не бих избрал нещо, което не е красиво?

Рейчъл се усмихна.

— Благодаря ти за ласкателството — каза тя.

— Никога не лаская. Говоря само истината. Радвам се, че стоиш в каютата по-голямата част от деня, за да мога да си върша работата както трябва. Ужасно напрежение беше за мен да те виждам пред себе си последния час. На няколко пъти се изкушавах да те грабна и да те отнеса в каютата си.

— Какво ще си каже екипажът ти за такъв капитан с подобна слабост?

— След като вече те видяха, магьоснице, няма да ме упрекнат. Всъщност, те вероятно не могат да си обяснят как съм успял да се преборя с изкушението.

— Какво им каза за мен? За съжителството ми с теб?

— Всички знаят, че каютата ми е единственото място, където мога да те настаня, за да мога лично да те пазя. Казах им истината, разбира се, че ще станеш моя жена веднага след като се върнем.

— Дан! Знаеш, че и тогава все още ще е прекалено рано да мисля за това. Но този въпрос ще го обсъдим по-късно.

— Винаги отлагаме вземането на най-важните решения в живота си — подразни я той. — Как можеш да продължаваш да ме мъчиш, Рейчъл?

— Не те мъча. Знаещ какъв ще бъде по всяка вероятност изборът ми.

— „По всяка вероятност“, колко неприятно звучи.

— Много сте настоятелен и взискателен, капитан, Слейд.

— Понякога това е единственият начин човек да получи това, което иска.

— И аз ли трябва да постъпя така, за да мога да се нахраня тази вечер? Умирам от глад. Морският въздух дразни страшно лакомията ми.

— За мен или за храна? — пошегува се със закачлива усмивка той.

Знаейки, че вятърът отнася надалеч звуците, тя се приближи към него още повече и прошепна:

— И за двете.

— Ела, скъпа — прошепна той, хващайки ръката й и я поведе към кърмата, където се намираше кабината му.

Дан я настани пред закованата за пода маса. След това се настани на стола срещу нея.

— Радвай се, че пътуването е кратко и имаме достатъчно прясна храна. При по-дългите плавания храната може да се превърне в нещо много еднообразно и неапетитно. Бюли е направил своя специалитет, за да те впечатли: задушено говеждо със зеленчуци, пресен сухар, компот и бутилка от най-хубавото ми вино.

— Какво ще ядат хората ти?

— Същото, което и капитанът им. Добре храненият и добре трениран екипаж е щастлив и послушен екипаж.

— Тази поговорка производство на Слейд ли е? — пошегува се тя, пълнейки чинията си.

— Засега събитията доказват, че съм прав. Няма друг капитан или кораб с по-добър екипаж от моя.

Дан си мислеше, че наистина има късмет, че хората му, с изключение на Люк Конър го знаеха само като Даниел Слейд, а не като Маккандлис, така че нямаше опасност някой от тях да се изтърве пред Рейчъл, преди той да й е обяснил хитрината си. Убеждаваше сам себе си, че не трябва да приема толкова трагично факта, че тя все още има тайни от него, щом има основателни причини за това, когато той самият вършеше същото. Скоро това нямаше да бъде необходимо. Въпреки всичко младият мъж се страхуваше от момента, когато трябваше да направи признанието си, и от нейната реакция.

По време на вечерята говориха за кораби, за екипажа му и за местата, които беше посетил. Бяха спокойни и в повишено настроение сред тази интимна и уютна обстановка. От време на време над главите си чуваха стъпките и гласовете на моряците, които бяха на вахта и наблюдаваха морската шир, в случай, че някой кораб е решил да рискува и да пътува нощем, или че времето неочаквано започне да се разваля. Движението на кораба леко ги полюляваше. Плясъкът на вълните по обкования с мед корпус им действаше успокоително.

— Колко време ще пътуваме?

— Около пет, пет дни и половина. При попътен вятър „Мери Уинд“ изминава петнадесет-двадесет възела в час. Ако времето се задържи все така добро и не изникнат някакви проблеми, ще пристигнем в Куба в понеделник вечерта или във вторник сутринта. Ще се отбием на остров Андрюс за прясна вода. Знам едно закътано изворче, където бихме могли да се изкъпем.

— Звучи чудесно. Правил ли си го и преди?

— Сам или с приятели мъже, ревнивке.

— Добре. Би ми било неприятно да използвам ноктите си срещу някоя съперничка — отвърна закачливо тя.

Когато се навечеряха, Дан събра чиниите и остатъците от храната върху един поднос и го изнесе пред вратата, така че корабният готвач да не ги притеснява, когато дойде да ги прибере. След това заключи вратата и се обърна да погледне Рейчъл, която стоеше пред прозорчето. Възхити се от играта на косите лъчи на луната върху тъмните коси на младата жена. Изгаси двете лампи, така че сега каютата се осветяваше само от сребристата лунна светлина. Дан приближи до Рейчъл и я прегърна през кръста. Опря брадичка до копринените й коси.

Младата жена въздъхна замечтано и се облегна на любимия си, поставяйки длани върху ръцете му.

— Минал е само един ден, но вече започвам да разбирам защо обичаш толкова много този живот. Той е спокоен и в същото време вълнуващ. Имаш достатъчно задължения, но не ти липсва и време за отдих. Сигурно е прекрасно и напрегнато да обикаляш с кораб света, да посещаваш далечни земи и да изживяваш главозамайващи приключения. Не е невъзможно и аз да се заразя от любовта ти към морето и пътешествията.

— Надявам се да стане така. Ще бъде още по-хубаво, ако и ти си тук.

И той изви глава, за да я целуне по слепоочието и я притисна нежно към себе си.

Сърцето на Рейчъл преливаше от любов и щастие. В крайна сметка се оказа, че неговият свят съвсем не е страшен, че не отправя мрачни заплахи към връзката им или към нея самата. Искаше й се да научи всичко за него. Беше готова да поеме риска да го обича. За първи път от детството си насам се чувстваше в пълна безопасност, истински щастлива и блажена. Тя се извъртя в обятията му и пое лицето му между дланите си. Повдигна се на пръсти и прилепи устните си в неговите. Обзе я настойчиво и непреодолимо желание този мъж да бъде само неин.

Прегръдката на Дан се затегна. Устните им се сляха. Целувките следваха една след друг в безкрайно редуване. Устните му се отделиха от нейните и зацелуваха бузите и очите й.

Рейчъл наведе назад глава, за да му даде възможност да продължи възбуждащата си милувка надолу по шията й. Пръстите й се опитваха да измъкнат широката му риза от панталоните и колана. След това промуши ръце под нея и започна да гали силните му гърди, покрити с къдрави косъмчета, опивайки се от силните му, очертани мускули. После дланите й тръгнаха нагоре по гърба, обхванаха раменете му и го придърпаха още по-близо към нея. Зажаднели за вкуса на кожата му, устните й обсипваха с целувки силния му врат. Чу го да простенва от възбуда и усети доказателството за това между бедрата си.

Двамата влюбени се отделиха за момент един от друг, за да се освободят от част от дрехите си. Когато се прегърнаха отново, голата им плът потръпна от допира.

Дан движеше леко окосмените си гърди, за да дразни зърната на гърдите й, които вече бяха започнали да набъбват от възбуда, като същевременно я целуваше, без да задържа страстта си. Играта на езиците им замайваше главите и на двамата. Дан се измести леко, за да може да обхване с длан едната й гърда и да дразни връхчето й. Ръката на Рейчъл се бе устремила към твърдостта в панталоните му и прокарваше пръсти нагоре-надолу по цялата й дължина. Чу, че той отново простена. Силното му желание, разпалено от нея, я развълнува.

Дръзките й пръсти се бореха с токата на колана. След като преодоля първото препятствие, тя разкопча панталона му и го смъкна надолу по стегнатите му хълбоци. Обхвана с длан туптящия му член. Любящата й ръка не го успокои, а само увеличи още повече желанието му да проникне в нея. Пусна го за момент, само колкото да разкопчее и пусне на пода полата си, която после ритна настрани. Без да сваля пликчетата си, с едната си ръка тя разтвори входа между краката си, а с другата поведе туптящия член към нея.

Дан схвана идеята й. Той повдигна младата жена и проникна в нея. Движенията й станаха почти екзалтирани. Той беше смаян от невъздържаността й. Опасяваше се, че не след дълго щеше да свърши. Обсипваше с целувки косите и лицето й, докато тя се люлееше върху пламтящия му член.

Рейчъл беше обхванала с крака бедрата на Дан. Така триеше и стимулираше най-чувствителната част на нейната женственост. Не можеше да спре движенията си дори когато се задъха от умора. В момента нищо друго не бе по-силно от порива й да го има. Струваше й се, че е минала цяла вечност, откакто за последен път се бе наслаждавала на тялото му, а в действителност бяха изминали едва няколко дни. Движенията й ставаха все по-бързи, докато накрая беше възнаградена с експлозията на удоволствието в утробата й. Тя се вкопчи в тялото му, стенейки в екстаз и целувайки всяко местенце, което можеше да достигне.

— Обичам те, Дан, обичам те — шепнеше тя, извивайки тялото си в блаженство и страст.

Дан започна да излива на тласъци символа на спечелената битка в тялото й. Чувстваше слабост и се олюляваше от силното изживяване. Когато свърши, той я пренесе до леглото, без да разделят телата си. Там поднови за кратко движенията си, за да заглъхнат и последните пламъци от горящата факла. Дишането му бе учестено, но напрежението в мускулите изчезна. Чувстваше се безсилен и напълно задоволен. Легна на една страна и силно привлече любимата в прегръдката си.

— Боже мой, Рейчъл, беше прекрасно. Наистина невероятно — възкликна той. — Обичам те, Рейчъл Маккандлис. Ти ме подлудяваш.

— И аз те обичам, Даниел Слейд.

Когато тя повтори в пълно съзнание думите, които бе казвала и преди, но само в най-върховните мигове на наслада, Дан се надигна на лакът, опитвайки се да пробие с поглед мрака, за да види лицето й. Беше обаче прекалено тъмно, за да успее. Искаше му се да види изражението й в мига, в който най-после беше признала истината, тогава, когато той можеше да я чуе, а тя да съзнава напълно това, което говори.

Рейчъл отгатна желанието му. Пресегна се до нощното шкафче, взе клечка кибрит и запали една свещ. След това отново се обърна към Дан, погледна го и каза:

— Обичам те. Искаш да видиш очите ми, за да разбереш със сигурност, че казвам истината? — подразни го тя и после нежно го целуна.

— Отдавна знам, че това е истина, но исках да те гледам, когато най-после го признаеш. Това означава, че ще се омъжиш за мен, нали?

Тя лекичко го ухапа по ухото.

— Не ме ли чу, когато ти казах, че е възможно да не мога да ти родя деца? Люк каза, че искаш да имаш деца и то сигурно в най-скоро време.

— „Възможно“ е вълшебна думичка, любов моя.

Рейчъл се намръщи и се обърна по гръб.

— Не, вълшебствата са само в приказките. Аз говоря за студената действителност. Може би няма да имаш деца, няма да имаш наследник, никога.

Дан покри голото й тяло със своето.

— „Може би“, Рейчъл — наблегна на думите си той, — но това все още не е факт. Възможно е дори вече да носиш моето дете — прошепна той и погали корема й.

Младата жена хвана ръката му и спря движенията и.

— Но може да стане и така, че никога да не нося твоето дете. Бъди честен и стъпи на земята. Знаеш, че това е от голямо значение за теб. Не се залъгвай с голи надежди. Може би това ще е следващото нещастие, което ще трябва да понеса. Не искам то да стане и твое нещастие.

— С деца или без деца, искам да ми станеш жена.

Тя вдигна поглед към тавана.

— Сега може и да искаш, но какво ще стане по-късно?

— Предпочитам да имам теб, пък дори и без наследници, отколкото да имам наследници, но да нямам теб.

Преливащият й от любов поглед се срещна с умоляващите му очи.

— Хайде да направим една сделка: ще се омъжа за теб веднага щом забременея. Трябва да докажа, че мога да имам деца, преди да сме се оженили.

Тялото на Дан тревожно се напрегна.

— Какво ще стане, ако се окаже, че си права?

— Ще видим дали това ще промени чувствата и отношенията ни. По-добре да ги изпитаме, преди да сме извършили непоправимото, отколкото след това. Нали така?

— Не ми харесва, че трябва да се пазаря за бъдещото си, за любовта си.

— Помисли си само колко много ще се забавляваш, опитвайки се да ме спечелиш — прошепна тя, опряла устни в неговите и започна да се заиграва с неговата отново съживяваща се мъжественост. — Има само един начин, по който мога да забременея, не забравяй.

Дан обсипа с целувки лицето й и обеща:

— Ако това наистина е единственият начин, по който мога да те спечеля, готов съм да се трудя ден и нощ.

— И аз ще направя всичко, което мога, за да ти помогна да успееш — каза с усмивка тя.

В петък Рейчъл стоеше на носовата палуба на кораба и бъбреше с красивия cubano[2]. Беше споделила с Дан намерението си да спечели Карлос Торес за приятел и съюзник, а не да се отнася с него като с неприятел. Любимият й се бе съгласил неохотно. Рейчъл знаеше, че Дан ги наблюдава от кърмата. Опитваше се да изглежда уверена и приятелски настроена, но се чувстваше притеснена.

— Разкажи ми нещо за твоята страна и за този бунт — помоли го усмихната тя.

Карлос се загледа в далечната морска шир. Беше необичайно любезен, когато започна да разказва.

— Тя е наистина великолепна, както и ти, Ракел. Час от нея е планинска, но повечето е… от реки и равнини. Това е един голям остров с muchos nioos, много деца. Произвежда една трета от захарта в света, както плодове, кафе и дървен материал. Централната долина, откъдето съм и аз, е много важна за страната, именно там се отглежда голяма част от нашата захарна тръстика, кафе, добитъкът и горите. Когато пуснем котва в Байа де Нипе и слезем на брега, сама ще се убедиш колко красиво.

Рейчъл се надвеси напред и опря ръце в парапета, да запази равновесие. Въпреки че блестящото слънце беше зад гърба им, тя беше заслепена от силния му блясък, отразен от водата.

— Кажи ми нещо за своя народ? Какъв е той?

— Ние сме фермери и рибари, селяни и земевладелци. По-голямата част са бели Criollos[3], родени там. Останалите са Mestizos[4], смесица между индианци и испанци, Mulatos[5], смесица между негри и испанци Amarillos[6] — китайци. Робството не е премахнато, търговията с роби не съществува от много години. Mejicano[7] индианци и Chinos[8] е… трябвало да заместват робите. Повечето са Catdlicos[9], другите — Africanos[10] са езичници. Следващия месец ще започне сезонът на ураганите, а сега е дъждовният период — вали по няколко пъти на ден.

На Рейчъл й направи впечатление, че колкото повече се приближаваха до Куба, толкова повече думи от родния си език започваше да използва Карлос. Струваше й се, че разбира причината за това.

— Ще видиш нашия предводител и част от rebeldes[11]. Бойният ни девиз е: „No hay nada mas importante que la libertad“, което означава: „Няма нищо по-важно от свободата“. Pronto ще разбереш защо сме готови дори да убиваме, за да се снабдим с пушки, с чиято помощ да освободим земята и народа си.

— Кажи ми отсега, за да мога да разбера, когато пристигнем — настоя тя.

— Жадуваш да узнаеш muchos неща, Ракел.

— Ако ти пътуваше към страна, чийто език, народ и обичаи не са ти познати, не би ли постъпил и ти по същия начин?

— Si. Рикардо беше mi maestro, моят учител.

— Защо той не беше изпратен на тази мисия, щом знае толкова много за нас?

— El es la mono derecha de Ramon[12] — отвърна той, вдигайки дясната си ръка, за да го разбере.

Дясната му ръка, преведе си на ум тя.

— Рамон ли е вашият шеф?

Карлос не отговори на въпроса й.

— Вашата страна е най-големият ни търговски партньор. Тя е наш съдружник, но се страхува да предизвика Madre Tierra[13] и нейния управител, крал Алфонсо XII. Той е син на Изабела. Войната започна дълго преди той да дойде на власт, вече осем години се борим за нашата независимост. Ще продължим да се бием, докато станем свободни hombres. Отнасят се с нас като с кучета или товарни магарета. Те са corruptores[14] и не ни оставят да се оплачем в cortes и audiencias.

Той спря и Рейчъл го попита:

— Какво значат тези думи?

— Парламентът и Върховният съд. Заповядват на своите soldados да бъдат жестоки, за да ни уплашат и така да могат да ни владеят. Помолихме americana за помощ, но така и не я получихме. El Presidente, Грант и главнокомандващият войските сеньор Белкнап не отговарят на молбите ни за помощ. Вашето правителство не ни забранява, да се снабдяваме с оръжие и провизии, но не ни и предлага да ни ги достави. Uno dia[15] обаче и това ще стане — каза той убедено.

Рейчъл се изправи и го погледна.

— Как започна това въстание?

— Източните провинции се обединиха под ръководството на Карлос Мануел де Сеспедес, богат плантатор. Битката започна през октомври 1868 година, когато Източната провинция обяви независимостта си. El Grito de Yara[16] се чу из цялата страна. Земевладелците искат… икономическа и политическа свобода, фермерите и работниците искат премахването на робството и политическа свобода за todo el mundo[17]. Де Сеспедес връща свободата на всеки роб, присъединил се в борбата. Националният ни водач е Антонио Масео. Ние следваме неговите инструкции. Войниците на правителството, с които се бием, са истински диваци, но ти ще бъдеш в безопасност в нашия campo[18].

— Надявам се да бъде така, Карлос, и също така се надявам да успеете да извоювате независимостта си.

— Много си мила, Ракел, una mujer valiente у lista[19].

Виждайки лицето на събеседника си, по което личеше възхищение, младата жена не го помоли да й преведе последните си думи. Многократно беше произнесъл испанския вариант на името й с особен, дрезгав тон и това я притесняваше. Надяваше се той да не си помисли, че тя флиртува с него. Карлос не можеше да не е разбрал, че тя е жената на капитана. Като си помисли, че скоро ще бъде заобиколена от груби бунтовници в непознатата знойна джунгла, Рейчъл едва се въздържа да не потръпне от ужас и да не се паникьоса.

— Да не би нещо да те притеснява, Ракел?

— Не, това е от жегата. Стоях доста дълго на слънце. Ако ме извиниш, ще отида в каютата да си почина. Беше ми много приятно да си поговорим. Ще имаме възможност и друг път да си побъбрим, преди да стигнем вашия остров.

— Con muho gusto[20] — отвърна той, усмихвайки се на червенината на бузите й, която според него не се дължеше на тропическото слънце.

— Довиждане — каза тя и остави привлекателния cubano, който я изпрати с поглед.

— Hasta luego, llama е mi Corazon[21] — прошепна сам на себе си той, тъй като очарователната жена действително бе запалила огън в сърцето му.

Около три часа след вдигането на платната в събота сутринта, Люк Конър отиде в каютата на Дан.

— Искаш ли да хвърлиш един поглед на Големия Бахамски остров. Той е на много мили оттук, но може да се забележи на хоризонта.

— Онези кубинци на палубата ли са?

— Да. Защо? Да не би да имаш проблеми с тях?

Рейчъл се намръщи и въздъхна тежко.

— Не съвсем, но мисля, че Торес се е увлякъл по мен. Би било по-добре да го избягвам днес. Нали не мислиш, че ще имаме неприятности в лагера им?

— Сигурно ще имаме, но се надявам бързо да уредим проблема с шефа им.

— Защо просто не оставим товара и тези двамата и да не отплаваме?

— Щом отворят сандъците ще открият, че липсват хиляди пушки, при това, без да сме им дали никакво обяснение, те ще се спуснат да ни гонят преди още слънцето да е залязло. Ще бъде заплашен животът и на други хора.

Рейчъл си спомни за заплахите на кубинците към роднините и приятелите й. Наистина не само нейният живот беше изложен на риск. Нямаше да предприеме тази опасна стъпка, ако не беше убедена, че това е самата истина.

— Прав си, Люк, но не искам заради мен да се излагат на риск Дан и екипажа.

— Обичаш го много, нали? — попита сериозно той.

Младата жена забеляза, че този път вечната усмивка беше изчезнала от красивото му лице.

— Да.

— Защо тогава се страхуваш да се омъжиш за него?

Двамата с Люк бяха станали близки приятели през дните, когато я беше пазил в „Мос Хейвън“ и през изминалата седмица. Тя харесваше и вярваше на помощника на Дан. Чувствата на Люк към него изглеждаха искрени. Тя се нуждаеше отчаяно от някой, с когото да може да си поговори и който би разбрал затрудненията й и би й дал добър съвет.

— Защо не седнем, за да си поговорим? — окуражи я той. — В момента не съм дежурен.

Тревожната душа и неспокойното сърце на Рейчъл отвърнаха на доброжелателството и симпатията на Люк. Тя се настани на единия стол, а младият мъж донесе другия, за да седне до нея.

— Всичко е толкова объркано и ужасяващо. Страх ме е, Люк, страх ме е, да не би да се случи нещо с Дан, ако се омъжа за него. Страхувам се, че може да нямам деца, а той толкова иска да има. Толкова пъти вече е рискувал, за да ми помогне и да ме предпази. Заради мен може да го убият тук или като се върнем в Савана. Ако това се случи, аз също ще умра. Толкова много го обичам и се нуждая от него, че се плаша.

— Защо, Рейчъл? Не ти ли е ясно, че любовта е рядък и скъпоценен дар?

— Не зная какво ти е разказвал за мен Дан, нито докъде си стигнал в проучванията си за мен… — започна тя и се усмихна едва-едва. — Но това съвсем не е всичко. Просто не зная откъде да започна.

— Разкажи ми цялата история, имаме достатъчно време. Може да помогна с нещо. Може би двамата с Дан сте прекалено вътре в ситуацията, за да бъдете обективни.

— Не мисля, че някой би могъл да помогне.

Бавно и колебливо тя му разказа цялата си история.

Спря за миг, преди да му разкрие най-големите си страхове и последното посещение на Ърл Старджър в хотела.

— Какво ще стане, ако е казал истината, Люк? Ако наистина съм виновна за всички тези ужасни деяния? Ако…

Тъмнокосият мъж взе ръцете й в своите и заяви с пълни с доверие лазурносини очи:

— Ти не си нито луда, нито виновна, Рейчъл.

С тревожно изражение тя се опита да оспори думите му.

— Но…

— Без „но“ — прекъсна я вежливо той, като постави пръст върху устните й.

След това избърса сълзата, търкулнала се от блестящите й очи.

— Тук няма никаква вина или лудост. Повярвай ми, вече те познавам достатъчно. Той или се заблуждава, или лъже.

— Ако обаче е бил прав, животът на Дан ще бъде в опасност.

— Ти никога не би могла да причиниш зло на Дан, както и той на теб. Обичай го и се омъжи за него, Рейчъл. Няма да съжаляваш никога за това.

— Ще му кажеш ли за нашия разговор? Той ще се чуди какво те е задържало толкова дълго тук.

— Това не е моя работа. Ти сама ще му разкажеш, когато прецениш, че е дошъл моментът.

Двамата станаха и Рейчъл го целуна.

— Благодаря ти, Люк. Ти си истински приятел, и на двама ни.

— Всеки път, когато имаш нужда да се опреш на нечие рамо, аз съм насреща.

Няколко часа по-късно, когато слънцето залязваше в цялото си великолепие, те пуснаха котва край остров Андрюс — най-големия от Бахамите — за да се запасят с прясна вода. Щяха да останат край брега до настъпването на утринния отлив. Както й бе обещал, Дан я заведе до закътаното изворче, за да се изкъпят.

Островът беше обрасъл с карибски бор и широколистни гори, наричани шубраци, както и с ниска гориста растителност от храсти и пълзящи растения. Край брега на няколко пъти бяха забелязали селца, обитавани от рибари и земеделци, но този район беше напълно безлюден. Климатът беше прекрасен.

Рейчъл и Дан вървяха по брега, държейки се за ръце. Той я поведе към прохладната зеленина, която набързо ги обгърна. Носеха се упойващи аромати. Единствените живи същества около тях бяха жаби, гущери, птици и дребни гризачи.

Когато достигнаха извора, Рейчъл се усмихна. Езерцето беше плитко, а водата му с цвят на тюркоаз. Водеше началото си някъде от непроходимата гора.

— Недалеч оттук има още един извор. От него хората ми ще налеят прясна вода и ще се поизкъпят и изперат.

— Прекрасно е, Дан, толкова е romantico.

И тя го погледна многозначително.

Той долови сладострастния й намек, поклати усмихнато глава и каза:

— По-добре да побързаме, скоро ще се стъмни съвсем. Не можем да се бавим.

Тъй като вечерните сенки се сгъстяваха, те се изкъпаха набързо и напуснаха закътаното местенце. В каютата Рейчъл му предаде разговора, който беше водила с Люк Конър тази сутрин. Дан прояви разбиране към страховете й и я успокои като Люк. Като че ли за да й докаже колко много й вярва, тази нощ той я люби с особена страст.

В неделя Рейчъл проведе нов разговор с Торес. Надяваше се и се молеше това да й помогне да спаси не един живот.

— Има нещо, което трябва да ти кажа, Карлос. В кораба не е цялата поръчка.

Той я погледна странно.

— Ти си ме измамила?

— Това не е точната дума. Моля те, не се гневи. Почакай да ти обясня. Тъй като и досега не съм открила парите, които сте дали, аз трябваше да намеря средствата, необходими да купя нужните оръжия и амуниции. Джордж ми вярваше, че ще му платя по-късно за амунициите и изпрати цялата поръчка. Те са на борда на кораба. Харисън Клементс обаче ми достави само пушките, за които успях да му платя.

— За какво могат да послужат патроните, щом нямаме пушки, сеньора Рейчъл?

— На борда са натоварени шест хиляди. Това са всичките пари, които успях да събера. Кълна ти се, Карлос.

И Рейчъл обясни с подробности финансовите неуспехи, струпали се за кратко време върху главата й.

— Дан ми помогна с каквото можа — завърши тя, — превозва поръчката безплатно и освен това заплати за по-голямата част от пушките и амунициите. Реших, че е по-добре да изпълним поне част от сделката, отколкото нищо. Единственото, което ме спаси, беше щедростта на Дан и факта, че не трябваше да плащам на Джордж за амунициите. Счетоводните книги на компанията бяха унищожени, така че дългът ми не е записан никъде. Обещавам да продължа да търся парите, които сте платили. Кълна се, че ако ги открия, ще изпратя остатъка от поръчката ви. Дори повече от това, което искате, за да помогна на каузата ви и да се отплатя за вашата любезност и търпение. Това е всичко, което мога да направя.

— То няма да се хареса на шефа ни. Той няма да ти повярва.

— Това обаче е самата истина. Ако не бяхте заплашили роднините и приятелите ми, щях да оставя стоката на брега и да изчезна. Не, щях да оставя вие и Хари да се оправяте с този проблем. Дойдох тук единствено, за да мога да преговарям с вашия предводител. Разбрах, че ти нямаш властта да промениш условията на сделката.

— El lider няма да промени нищо. Той се нуждае от това оръжие, сеньора Рейчъл.

— Не сме ли вече amigos. Пак започна да ме наричаш „сеньора Рейчъл“. Много съжалявам Карлос, ако това ще ти докара неприятности. Ти изпълни дълга си и ми повярва.

— Ти също трябва да изпълниш дълга си или ще пострадат други хора. Този път няма да изпратят мен, за да… убедя теб и съдружника ти да ни дадете това, за което сме платили.

— Моля те, помогни ми да обясня всичко на вашия водач — помоли го настойчиво тя. — Направих всичко, което можех. Нима това няма никакво значение?

— От значение е само победата и животът на хората в моята, както и в твоята страна.

Очите й с цвят на разтопен мед се напълниха със сълзи и тя трябваше да положи усилие, за да не се разплаче. Прехапа горната си устна, надявайки се, че болката ще я отвлече от тази „женска слабост“. Напрегна мозъка си за някакво разрешение на въпроса. Попита със задавен глас:

— Вашият предводител дали ще ми даде достатъчно време да продам къщата си, за да събера необходимите средства за закупуването на останалото оръжие? Това е единственото, което ми е останало и което има някаква стойност. Ще ми е нужно време, за да намеря купувач. Ако покажа, че бързам много, купувачът ще се възползва и ще ми предложи по-ниска цена. Трябват ми сто и двадесет хиляди долара за останалите пушки и динамит.

— Защо не ти помогне сеньор Клементс?

— Защото мисли, че парите са в мен и че когато уплахата ми стане достатъчно голяма, ще му ги дам. Казва, че няма нищо общо със сделката на Филип и затова няма да харчи собствените си пари, за да плаща за нея. Освен това е страшно ядосан, че компанията му беше подпалена и един от работниците — убит. Наел е хора да пазят компанията и дома му от евентуална нова атака от страна на Хоакин и теб. Казва, че не се бои от заплахите ви.

— Aja! Ние не сме направили това, Ракел. Сеньор Ледърс също не би могъл — бил е мъртъв. Ако не е и твое дело, тогава той те е излъгал. Той трябва да изпълни сделката. Обеща го в документа, който лично занесох на mi lider. Същото направи и сеньор Ледърс. И тримата дадоха думата си и се съгласиха сеньор Маккандлис да получи парите и да достави стоката. Ако ти си платила за това, което превозваме, сеньор Клементс е единственият hombre, който ще спечели dinero от това.

Рейчъл този път наистина се ядоса.

— Защо не ми каза това по-рано?

— Не знаех, че това не ти е известно. Сеньор Клементс се срещна с Рикардо на остров Бимини една седмица преди да умре esposo.

Ето защо Хари имаше такъв меден загар в началото на годината!

— Мислех, че Филип е единственият, който е знаел за сделката.

Карлос поклати глава.

— Каза, че би желал да увеличи поръчката и да ни изпрати следващата на… по-ниска цена. Рамон отвърна, че можем да си го позволим, когато набавим още dinero americano.

— Хари ходил ли е в Куба? Срещал ли се е с вашия предводител?

— Не. Поддържаше връзка е Рикардо чрез де Сеспедес. Рамон го изпрати на срещата, а ние с Хоакин отидохме във вашата страна, за да се видим с esposo.

— В такъв случай — започна да разсъждава тя на глас, — Хари е разбрал от Рикардо, че Филип е получил целия милион. Опитал се е да принуди мъжа ми да му даде всичките пари, но Филип сигурно е бил много ядосан, че Хари се е срещал с Рамон зад гърба му. Той и без това вече подозираше, че Хари го мами и за други поръчки.

За да го спечели на своя страна, без да губи време, Рейчъл реши да използва хитростта, която бе замислила още в началото на тази загадка, за да я разреши.

— Затова Филип е взел парите и не ги е разделил веднага между тримата. Искал е да се застрахова, че няма да се случи нищо с платената от вас сума. Къде обаче е скрил парите? Боже мой? Ами ако Хари е видял скривалището им в деня, в който ни посети точно преди смъртта на Филип? Може да ги е взел и те да са били в него през цялото време! Доколко Джордж Ледърс беше в течение на сделката?

— Той се съгласи да произведе и да ни предаде патроните. Подписа el documento, но там не се споменаваха никакви имена. Ако tu esposo не му е казал нищо за нас, той не е знаел наистина кои сме и къде трябва да се изпрати поръчката.

— Това е добре, защото харесвах Джордж и му вярвах. Обзалагам се, че Хари е убил Джордж, за да си осигури мълчанието му и да не му плаща за амунициите. През цялото това време не друг, а Хари, е стоял зад заплахите и атаките, за да ме изплаши дотолкова, че да платя за тази поръчка. Сигурно има намерение и мен да убие, след като се върна, за да няма никакви свидетели на делата му.

И младата жена разказа на кубинеца за бележките, написани с нейния почерк, които бе получила.

— Платил е на някой да имитира почерка ми. Вероятно ще го използва, за да напише предсмъртното ми писмо, така че всички да помислят, че аз съм убила Филип, взела съм парите, извършила съм и всички останали престъпления и най-накрая съм посегнала на собствения си живот, обладана или от лудост, или смазана от угризения. Ако успее да осъществи злия си план, той ще бъде богат и нито представителите на закона, нито вие ще предположите, че виновникът е той. Но няма да успее!

Тъй като Карлос мълчеше замислено, Рейчъл продължи:

— Ако името му фигурира в договора, тогава той също е отговорен за доставката на оръжието. Принудете го да ви предаде остатъка от пушките. Аз изпълних моята част. Освен това ти ми беше казал, че няма писмен договор. Ако знаех по-рано, че не е така, щях по-бързо да разреша тази опасна загадка. Защо ме излъга, Карлос?

— Наистина има документ, но в него няма nada[22], което би могло да ти послужи. Рамон го е заровил в земята за по-сигурно. Там е написано, че поръчката ни е приета, както и нейната стойност. И tres hombres[23] го подписаха. Tu esposo се подписа отново при получаването на парите.

— Трябва да убедиш Рамон да ми даде този документ. Мога да го използвам, за да докажа, че Хари е знаел от самото начало къде трябва да се изпрати оръжието. Рикардо може да ми даде подписаните от него свидетелски показания, че се е срещнал с Хари в Бимини.

— No es possible[24]. Сделката трябва да се пази в тайна. Освен това поръчката е urgent[25].

— Но без доказателства Хари ще се измъкне въпреки всички злини, които ни стори!

— Рамон е този, който ще реши какво ще правим. На него няма да му се понрави, че е бил измамен и предаден.

— Тогава помогни ми да го убедим, че предателят и злосторникът е Хари.

Карлос впи непроницаемия си поглед в нейния.

— Мога да му кажа само това, което ти ми каза. Това не означава, че истината е такава.

— Името ми не фигурира на вашия документ, така че аз не нося отговорност.

— El nombre de su esposo[26] обаче фигурира и освен това той взе el dinero. Точно така ще види нещата и Рамон. Qui lastima[27]!

— Ако в лагера ви възникнат неприятности, убеди водача ви да убие мен, не другите. Пуснете ги да си вървят, без да им причинявате зло. Съгласен ли си?

— Не мога да давам prometas[28] от името на Рамон. Decision[29] ще бъде неговото.

Почти се бе смрачило, когато наближиха Байа де Нипе, мястото, където трябваше да хвърлят котва. Пред очите им започнаха да изплуват очертанията на Куба с нейните заливчета, високи скали, пясъчни брегове и безбройни островчета. Пред тях се изправиха възвишенията на Сиера де Нипе и Сиера дел Кристал. Тропическият въздух беше изпълнен с главозамайващи благоухания. Почти до самата брегова ивица се различаваха обработваеми площи. Постепенно местността започна да се покрива с гори от ценни екзотични дървета, овошки, високи палми и мангрови горички. След това се заредиха плодородни долини и буйни „дъждовни“ горички — както ги наричат, обясни им Карлос, защото избуяват през сезона на дъждовете.

Там, където пуснаха котва съгласно уговорката, бреговата ивица, разделяща джунглата от океана, беше тясна или изобщо липсваше. Водата плискаше около кораба пурпурносиня, а край брега ставаше тюркоазносиня. Заливът беше обграден и отляво и отдясно със скали, в които вълните на океана се разбиваха и оставяха след себе си бяла пяна.

— Ще лагеруваме aqui[30] — посочи към брега Карлос, — докато Хоакин доведе хората ни, за да пренесат оръжието и амунициите. Няма да могат да се върнат преди madana. Двамата с Ракел ще дойдете с мен. Друг никой няма да напуска кораба.

Дан се опита да спори с надеждата, че ще успее да ги склони да оставят любимата му на „Мери Уинд“, където за нея щеше да бъде по-удобно и безопасно, но Карлос отказа даже да го изслуша.

— Тя идва с нас. No argumento[31].

Докато Дан и Карлос гребяха, насочвайки лодката към брега, над планината започнаха да се събират буреносни сиви облаци. Преминавайки над кораловите рифове, те приемаха най-различни форми, размери и цветове. Рейчъл забеляза стрелкащи се между красивите корали риби и посочи към тях, за да могат и тримата да ги видят. Дан ги погледна, но кубинските бунтовници не им обърнаха никакво внимание.

Мъжете изтеглиха лодката на брега и Дан помогна на младата жена да стъпи на брега. Краката им потъваха в мекия белезникав пясък. Карлос заговори на испански с Хоакин. Грубоватият бунтовник му отговори, или само кимна на няколко пъти, след което се отдалечи. Буйната зеленина го погълна почти веднага.

Мракът бе започнал да се сгъстява, когато се установиха за през нощта. Рейчъл оглеждаше яркоцветната и ухаеща, местност. Ограждаха ги храсти, потънали в цветове с упойваща миризма. Подобен на дантела ясмин в най-разнообразни багри подсилваше красотата, която ги заобикаляше. Изобилието на тропическа растителност, храсти, лиани и дървета, беше невероятно. Рейчъл очакваше с нетърпение утрото, за да може да се наслади на прекрасния пейзаж, но в същото време се страхуваше, защото не знаеше какво ще й донесе то.

Една ръка разтърси силно рамото на Рейчъл, както спеше по корем, с покрито от тъмната й коса лице. Тя се размърда, обърна се и погледна към мъжа. Очите й се разшириха от изумление, когато откри кой е „единствената й надежда“, както беше казал Филип. Американският бунтовник я изгледа също изумен, намръщи се ядосано и сложи пръст пред устата, си, за да я предупреди да мълчи.

[1] Щирборд — дясната страна на кораба. — Б.пр. ↑

[2] Cubano (исп.) — кубинец. — Б.пр. ↑

[3] Criollos (исп.) — креоли. — Б.пр. ↑

[4] Mestizos (исп.) — метиси. — Б.пр. ↑

[5] Mulatos (исп.) — мулати. — Б.пр. ↑

[6] Amarillos (исп.) — жълтокожи. — Б.пр. ↑

[7] Mejicano (исп.) — мексикански. — Б.пр. ↑

[8] Chinos (исп.) — китайци. — Б.пр. ↑

[9] Catdlicos (исп.) — католици. — Б.пр. ↑

[10] Africanos (исп.) — африканци. — Б.пр. ↑

[11] Rebeldcs (исп.) — бунтовници. — Б.пр. ↑

[12] El es la mano derecha de Ramon (исп.) — Той е дясната ръка на Рамон. Б.пр. ↑

[13] Madre Tierra (исп.) — метрополията. — Б.пр. ↑

[14] Corruptores (исп.) — продажни. — Б.пр. ↑

[15] Uno dia (исп.) — някой ден, един ден. — Б.пр. ↑

[16] El Grito de Yara (исп.) — „Викът на Яра“ — Б.пр. ↑

[17] Todo el mundo (исп) — всички. — Б.пр. ↑

[18] Campo (исп.) — лагер. — Б.пр. ↑

[19] Una mujer valiente у lista (исп.) — една умна и смела жена. — Б.пр. ↑

[20] Con mucho gusto (исп.) — с най-голямо удоволствие — Б.пр. ↑

[21] Hasta luego, llama de mi corazon (исп.) — До скоро виждане, светлина на сърцето ми. — Б.пр. ↑

[22] Nada (исп.) — нищо. — Б.пр. ↑

[23] Tres hombres (исп.) — тримата мъже. — Б.пр. ↑

[24] No es posible (исп.) — Не е възможно. — Б.пр. ↑

[25] Urgente (исп.) — спешна. — Б.пр. ↑

[26] El nombre de su esposo (исп.) — Името на съпруга ти. — Б.пр. ↑

[27] Quo lastima (исп.) — колко жалко. — Б.пр. ↑

[28] Promesas (исп.) — обещания. — Б.пр. ↑

[29] Desicien (исп.) — решението. — Б.пр. ↑

[30] Aqui (исп.) — там. — Б.пр. ↑

[31] No argumento (исп.) — Без спорове. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

— Вие ли сте сеньора Филип Маккандлис? — попита той достатъчно силно, за да бъде чут и от другите на брега.

Рейчъл отговори, без да отделя поглед от лицето му.

— Неговата вдовица. Филип е мъртъв.

— Аз съм Рикардо — каза двадесет и тригодишният мъж. — Ще ви превеждам. Рамон не говори inglis.

— Вие сте американец? — каза въпросително Рейчъл.

— Si, но от месеци вече съм с моите amigos. Венга, ела.

— Може ли… да ме извините за момент?

Мъжът с дълга до раменете тъмнокестенява коса и подобен цвят очи се обърна, за да предаде на испански молбата й. След това отново се обърна към нея и рече:

— Добре, но побързайте, Рамон няма търпение да обсъди проблема помежду ни.

Рейчъл стана и оправи полата си. Погледна към групата кубински въстаници, повечето от които бяха с бради и дълги коси. Дан седеше на земята със завързани зад гърба ръце. Той й се усмихна окуражаващо. Младата жена беше толкова смаяна, че не се сети да отговори на усмивката му. Краката й трепереха, когато се запъти към прикритието на дърветата, където искаше не само да се облекчи, но да дойде на себе си и да възвърне поне отчасти самообладанието си. Не можеше да си обясни, защото Филип не беше разкрил пред нея тази толкова важна тайна. Отново почувства гняв и обида към починалия си съпруг.

Рейчъл пооправи с пръсти разрошените си коси и се запъти обратно към групата страховити мъже, които я разглеждаха с жив интерес. Искаше й се да има по-представителен вид и по-трезва мисъл за тази жизненоважна среща. Тя погледна към Карлос.

— Предаде ли му всичко, което ти казах? — попита го тя.

— Si, Ракел, но той се разгневи mucho. Rebelion[1] не върви добре. Испанските войници нападат и убиват amigos. Нуждаем се от оръжие и то pronto.

Младата жена погледна към мъжа, към когото беше кимнал Карлос. Видът му беше замислен и непреклонен, дългата му къдрава коса беше черна, а тъмните очи — леденостудени и проницателни. Тя потръпна от страх.

С намръщено лице и сърдит глас водачът на бунтовниците заговори на Рикардо, който кимаше разбиращо, без да сваля поглед от Рейчъл.

— Рамон пита дали comprende колко importante е това оръжие за нас? Иска да знае защо си го измамила и предала?

— Не съм го измамила, но това е дълга история.

Докато тя разказваше за неприятностите си от самото начало, Рикардо я наблюдаваше и превеждаше. Младата вдовица отговаряше честно на въпросите, които Рамон й задаваше чрез своя американски приятел и съюзник. Знаеше, че за нея най-разумно и най-безопасно е да бъде докрай откровена с тях. Когато разказът й свърши, Рамон се заразхожда замислен. А тя се опитваше да държи изпълнения си с копнеж поглед по-далеч от лицата на Даниел Слейд и брат й — Рикардо!

Сърцето на Рейчъл преливаше от радост и тъга, мислите й се редуваха ту объркани, ту прояснени. Ричард бе станал по-висок от шест фута, строен, силен и мускулест. Тъмната му кожа беше потъмняла още повече от силното тропическо слънце. Беше станал още по-красив през шестте години, през които не го бе виждала. Изгаряше от желание да го прегърне, да му зададе хиляди въпроси, но той я бе предупредил да не издава роднинската им връзка. Така би увеличила опасността за себе си, а и него би изложила на опасност.

Ричард — Рикардо — Флеминг се държеше със сестра си като с непозната. Ако за миг бе предположил, че тя е съпругата на Филип Маккандлис, нямаше да я забърка в този план, който така се бе усложнил, план, който самият той бе предложил. Как да измъкне Рейчъл от тази каша и да я изпрати обратно в Джорджия, когато Рамон искаше да я убият, за да изплашат оня измамник Харисън?

Въстаническият водач се приближи до Ричард и заговори с него. Рейчъл остана с впечатление, че иска мнението на верния си приятел за цялата тази история и за нея самата. Тя зачака с нарастваща тревога момента, когато брат й отново се обърна към нея.

— Рамон казва, че rebelion обхваща все по-голяма част от страната. Казва, че трябва да получи останалото оръжие, за да могат хората му да защитават живота и свободата си. Без това оръжие каузата ни е загубена. Казва, че трябва да дойдете в лагера ни, докато реши какво да прави с вас. Двамата с el capitan.

— Защо да не поговорим сега и той да реши още тук?… Дали ще ни убие? — попита изплашена Рейчъл.

Не искаше да се отдалечава от кораба или да попадне в джунглата, един напълно непознат свят, от една страна, а, от друга, сред враждебно настроени към нея бунтовници.

— Не трябва да сме близо до кораба, в случай че бъде забелязан. Нашите hombres ще разтоварят сандъците с оръжието и ще ги скрият наблизо. Ще се върнем за тях по-късно.

— Не отговори на въпроса ми. Дали ще ни убие?

— Не зная. Той самият още не знае. Стой спокойно и мълчи.

Рейчъл схвана ловко направеното предупреждение в последните му думи. Направи й силно впечатление колко умело и до съвършенство брат й прикриваше чувствата си. Не можеше да повярва на промяната, станала с него. Ако трябваше да избира между нейния живот и лоялността си към cubanos, какъв ли щеше да бъде изборът му?

— Трябва да разбереш, че не можем да се доверяваме на един чужденец по време на война.

Младата жена схвана смисъла на думата „чужденец“, с която я предупреждаваше да не издава хитростта им.

— Приятелите ти бяха близо до мен, когато се опитах да спася тази сделка. Нашата смърт няма да ви помогне да получите останалите пушки. Само ще улесните Хари да се отърве от нас. Ако парите ви са в някого, то това несъмнено е той. Не бих ви излъгала — призна тя, без да сваля очи от брат си.

Без видима реакция Рикардо преведе думите й на Рамон Ортега.

След това Карлос заговори нещо с предводителя на въстаниците. Беше очевидно, че я защитава, което също очевидно — ядоса Рамон. Най-накрая Карлос погледна и рече:

— Съжалявам, Ракел, той не иска повече да ме слуша. Казва, че си ме омагьосала.

Тя му благодари, че се е опитал да й помогне.

— А сега какво ще правим? — попита младата жена:

— Чакай да разтоварим сандъците — нареди Ричард. — Трябва да побързаме, да не би да дойдат войниците и да ни атакуват. Разузнавачите ни казват, че днес не са се мяркали насам, но затова пък могат да се приближат незабелязано по море.

Рейчъл тръгна към Дан, но нямаха време да говорят, защото точно тогава отвързаха любимия й, за да придружи кубинците до кораба си и да им предаде оръжието и амунициите.

Ричард я погледна и я предупреди да не се опитва да бяга.

— La junglas е опасно място — каза той, — а освен това без колебание ще стрелят по теб. Ако си гладна хапни, докато си свършим работата. По-разумно е да постъпиш така, защото, след като свършим тук, ни чака дълъг път.

— Трябва ли да стоя тук, под силното слънце, в продължение на часове, или мога да се преместя?

— Постъпи както ти е удобно, стига само да не бягаш.

— Благодаря, Рикардо.

— De nada[2] — отвърна той с едва забележимо весело пламъче в очите.

— Vamonos, amigos! Dime prisar[3] — извика Рамон.

Рейчъл се придвижи към сянката, която правеха палмите, и се облегна на една от тях. Гледаше как малката група мъже се качва в лодката на Дан и се отправя към кораба. Останалите седяха на пясъка и разговаряха, поглеждайки от време на време към нея. Тя прикри с длан очите си срещу ослепителното слънце и продължи да наблюдава придвижването на лодката към „Мери Уинд“. Видя любимия си, брат си и бунтовниците да се качват на борда й. Знаеше, че са предупредили Дан да не създава проблеми, в противен случай тя ще бъде убита.

Времето като че беше спряло. Безкрайното кръстосване на двете лодки, пренасящи товара от кораба до брега, сякаш нямаше да има край. Мъжете, останали на брега, също работеха здраво. Те носеха продълговатите кутии с пушките и малките сандъчета с патрони някъде в джунглата, където трябваше да ги скрият на сигурно място, докато по-късно успеят да си ги вземат.

Когато най-после приключиха с пренасянето, бунтовниците наредиха на Люк и на трима от моряците да дойдат с тях до брега, за да върнат лодките на кораба, където трябваше да изчакат решението на Рамон. Помощник-капитанът погледна въпросително и тревожно към капитана си. Дан каза на най-добрия си приятел да се подчини. Докато двамата с Рейчъл бяха в ръцете на бунтовниците, екипажът не можеше да предприеме никакви рисковани стъпки за тяхното спасяване. Лодките отплаваха към „Мери Уинд“. Всички моряци бяха нащрек и готови да помогнат на капитана си, ако той предприемеше рисковано бягство.

Двама от кубинците останаха на брега, за да бъдат сигурни, че моряците няма да проследят бунтовниците и да се опитат да спасят Дан и Рейчъл. Преди да заемат поста си под сенчестите палми, те премахнаха всички издайнически следи от плажната ивица и пътеката.

Поеха трудния път към въстаническия лагер. Кубинците вървяха в колона, в средата на която бяха пленниците. Една част от тях се бяха пръснали във всички посоки, за да разузнаят местността. Рамон Ортега крачеше почти в началото на колоната по добре отъпканата пътека. Ричард вървеше до него, без да поглежда към сестра си. Карлос трябваше да пази Рейчъл, а Хоакин вървеше доста зад тях до Дан, чиито ръце отново бяха вързани зад гърба му.

Пътят се изкачваше по хълмове, покрити с буйна растителност. Дивата красота на пейзажа беше наистина поразителна. Пресякоха саваната, където кротко пасяха стада добитък. Минаха край кокосови, палмови, мангови, бананови, абаносови и мангрови дървета, чиито корени се показваха над земята. Карлос обясни на Рейчъл, че по-голямата част от земята им е много плодородна и ражда плодове почти през цялата година. Забеляза, че на много места имаше в изобилие ясминови и други храсти, потънали в цвят, които изпълваха въздуха с упоително ухание.

Минаха край aldeas, селца, където обработваемата земя трябваше непрекъснато да се отвоюва от вечно настъпващата джунгла. По полянките се издигаха chozas — колиби с покриви от слама или палмови листа, оградени от укрепени с кал плетове. Карлос й обясни, че жителите им се наричат guajiros, селяни. Пейзажът се сменяше непрекъснато, но винаги навсякъде имаше гъста зеленина. В краката им постоянно се заплиташе папрат. Слънчевите лъчи се провираха през гъстата листна маса, с цялата гама на зеленото от непознати видове дървета, която се спускаше като балдахин над главите им. Трябваше да минат по едно дървено мостче, за да пресекат някаква река. Другаде пък се наложи да прегазят през брод на друга рекичка.

Там Рамон спря колоната, за да могат хората му да си починат и да се освежат край водата. Всички мълчаливо насядаха по земята, защото околността криеше много опасности за тях.

Мъжете, които ги разделяха, скриваха Дан от погледа на Рейчъл, но тя и така беше сигурна, че той не е създал никакви проблеми на мрачния си пазач. Радваше се, че се чувства силна физически, защото дългият преход в този тропически климат беше наистина изморителен. Беше доволна, че е облечена с панталон, риза и ботуши, което я улесняваше при ходенето. Наблюдаваше Рамон Ортега изпод спуснатите си клепачи. Тялото и изражението му бяха напрегнати от безпокойство и несигурност. Очите му непрекъснато оглеждаха местността. Направи й впечатление колко студени и безизразни са те. Питаше се, какво го бе превърнало в такъв несговорчив човек. Сигурно годините на борба и вечно напрежение бяха променили характера му. Не е възможно винаги да е бил такъв, в противен случай брат й едва ли би му станал приятел, и съюзник. Всъщност, какво знаеше тя за непознатия мъж, в който се бе превърнал Ричард Флеминг?

Забеляза, че брат й винаги стоеше в близост до водача на бунтовниците, сякаш беше негов телохранител или съветник. Питаше се какви ли бяха действителните му чувства по повод неочакваната им среща и опасността, надвиснала над главата й. В този момент Карлос прекъсна размислите й, тъй като почивката им свърши и той дойде да й помогне да се изправи.

Между екзотичните цветове прелитаха пеперуди и други насекоми. Птиците бяха най-различни, с многоцветно оперение и шумно цвърчаха. Карлос й показа няколко папагала с бляскави пера. Направи й впечатление, че влагата се бе увеличила и сега те сякаш се движеха в типична тропическа джунгла, беше задушно, но все още поносимо. Видя различни дребни животни — гущери, жаби, паяци и някакъв гризач, който — както й обясни Карлос — ставал за ядене. Чудеше се кога най-после щяха да пристигнат в лагера и колко ли голям беше той. По местоположението на слънцето съдеше, че многократно бяха променяли посоката на движението си, така че сега не можеше да определи на какво разстояние са от брега и кораба. Нито пък можеше да си представи как биха могли да ги намерят, ако двамата с Дан успееха да избягат. Беше опитала да запомни пътя в случай, че по-късно се наложеше да го използват, но всичко беше прекалено…

— Ще почиваме aqua[4] — прекъсна мислите й Карлос.

Неочаквано от тъмните дебри на джунглата се появи водопад, който като че ли изхвърляше бялата си вода направо в зеленикавосиньо езерце. Навсякъде цареше изобилие от тропически цветя, храсти и дървета, някои от които с оголени корени. Жълто-зелени папрати, мъхове и лишеи покриваха скалите и бреговете на езерото. Слънчевата светлина се провираше през пролуките в листния балдахин над водната маса, блестейки като злато. Опитните бойци насядаха и започнаха да отпиват от манерките си, с поставени върху коленете си пушки, готови за всякакви изненади.

— Много е красиво, Карлос. Мога ли да измия ръцете и лицето си?

— Si — отвърна той и й помогна да се придвижи по камъните до някое по-удобно местенце край езерото.

Рейчъл коленичи на края на голям камък, мокрейки коленете на панталоните си. Събра шепи, загреба вода и пи, докато утоли жаждата си. След това използва кърпичката, която й даде Карлос, за да освежи лицето си.

— Колко приятно — прошепна тя.

Искаше й се да остане сама с Даниел Слейд в тази романтична и интимна местност. Би било чудесно и възбуждащо да поплуват голи и да се любят тук.

— Колко още има до лагера ви?

— Един час — отвърна кубинецът.

— Има ли още хора там?

— Si, muchos.

— Мислиш ли, че Рамон става по-благоразположен към нас?

— Не ми задавай въпроси, на които не мога да отговоря, но не трябва да се страхуваш.

Младата жена предположи, че му е заповядано да не споделя нищо с нея.

— Grasias. Беше много мил. Мога ли да занеса вода на Дан?

Карлос кимна. Рейчъл взе манерката, която й подаде. Напълни я с вода и се приближи до мястото, където седеше любимият й. Карлос я следваше. Тя коленичи до Дан, усмихна му се и допря манерката до устните му.

Докато пиеше, Дан нито за миг не отдели погледа си от красивото й зачервено лице. Когато утоли жаждата си, побутна с брадичката си съда и Рейчъл отмести манерката. Продължи да я гледа и докато мокреше с вода кърпичката и избърсваше потта от лицето му. Прохладата освежи пламналата му кожа. Младият човек се усмихна, когато любимата му пооправи с пръсти разрешената му абаносова коса.

— Сигурно приличам на плашило, а? — попита той, щастлив, че са близо един до друг.

— Не си съвсем зле — отвърна с усмивка тя. — Защо трябва да му връзвате ръцете? — обърна се тя към Карлос. — Щом животът ми е в опасност, той няма да се опита да избяга.

— Това е заповед на Рамон.

— Ще го попиташ…

— Не, Ракел, не е разумно да го ядосваме допълнително.

— Няма нищо, Рейчъл, въжето не е чак толкова стегнато.

— Не искам да бъде безпомощен, ако налетим на испански войници — каза тя на Карлос. — Тук се води война.

— Само не губи хладнокръвие, аз ще се оправя.

Тя погледна любимия си.

— Нямат право да се отнасят така с нас.

— Дай време на Рамон да поохладнее и да размисли — окуражи я Дан. — Не може да не си даде сметка, че най-доброто, което може да направи, е да ни освободи, за да му намерим останалото оръжие.

— Изглежда ми прекалено студен и инат, за да сключи примирие с нас. Той няма да ни повярва.

— Разбра ли нещо във връзка с намека на Филип? — напомни й той. — Ще ни помогне ли това?

Рейчъл много внимателно подбра думите си.

— Разбрах, но от това нищо няма да излезе. Филип е имал много тайни, повече, отколкото открихме напоследък.

Дан долови, че тя иска да му каже нещо, но не разбра какво точно. Питаше се дали това има нещо общо с американеца, който стоеше неотстъпно до Рамон. Струваше му се, че не може да е това, защото нито той, нито Рейчъл бяха показали с нещо, че се познават.

— Трябва да тръгваме — каза Карлос на двамата. Дан и Рейчъл станаха. Размениха си по още една усмивка, преди да заемат местата си в колоната.

Смрачаваше се, когато стигнаха целта на пътуването си, но все още беше достатъчно светло, за да видят, че това е голям лагер, който беше разположен върху няколко естествени поляни. На двамата пленници им се стори, че наоколо има близо хиляда мъже и петдесетина жени. Храната се приготвяше на няколко слаби огньове, чийто дим не би могъл да издаде къде се намира лагерът. Кубинските бунтовници се занимаваха с вечерните си задължения. Мъжете почистваха оръжията си, които бяха най-различни. Повечето от тях носеха мачете и ножове на кръста. Някои бъбреха, други играеха на различни игри, трети пушеха пури, а останалите си почиваха. Тук-таме имаше палатки и навеси, но най-често дюшеците от палмови листа и клонки бяха под открито небе. Платнените торби край тях съдържаха цялото имущество на бунтовниците. Въпреки многото хора, събрани на едно място, и различните им занимания, в лагера не беше шумно.

Заведоха Рейчъл и Дан до палатката на Рамон Ортега. Водачът и „Рикардо“ седнаха и една красавица с тъмна гъста коса и изразителни кафяви очи им сервира вечерята. Държането й и погледите, които отправяше към водача на бунтовниците, подсказаха на двамата влюбени, че тя е жената на Рамон.

Росария подаде и на двамата метални чинии, в които имаше черен боб, пиле, ориз и пържени банани. След това им донесе и по чаша силно cafe cubano.

Никой не обръщаше внимание на пленниците по време на вечерята, докато двамата мъже разговаряха на испански. Росария седеше до Рамон, но не участваше в разговора. Когато се нахраниха, тя събра чиниите и чашите и отиде да ги измие. Приближи се един от току-що завърналите се отнякъде бунтовници — Томас — и започна да разказва нещо на водача си. Лицето на Рамон се промени, изглежда новините бяха много лоши. Той погледна така намръщено към Рейчъл, че тя потрепери и реши, че нещата не вървят на добре. Томас продължи да сочи някъде на север, говорейки бързо и възбудено.

Ричард изглеждаше притеснен и ядосан.

— Отивам да поговоря с Рамон — каза той на сестра си. — Не се опитвай да вършиш глупости, защото ще те убият. Испанците са по-опасни за теб от нас, затова не мърдай оттук. Този проблем трябва да се реши сега, и то незабавно.

Дан проследи с поглед високия красив мъж, който изчезна в гората с Рамон.

— Знаеш ли кой е той?

Рейчъл го погледна и кимна.

— Брат ми, Ричард Флеминг.

Младият мъж я изгледа смаяно.

— Но ти ми беше казала, че не…

Притисната от липсата на време, защото всеки момент някой можеше да дойде и да прекъсне усамотението им, Рейчъл го прекъсна:

— Не знаех, че е тук. Това беше истински удар за мен. Той ми даде знак да мълча, когато ме събуди тази сутрин. Не знам дали ще може да ни измъкне от тази каша, но ще се опита. Сигурна съм.

— Това ли имаше предвид, когато каза, че Филип е имал и други тайни?

— Да. Карлос ми каза, че Рикардо е дал идеята за сделката с оръжието. Те са проучили добре и тримата съдружници. Хари се е срещнал с брат ми на остров Бимини, спомняш ли си? Филип и Хари сигурно са знаели, че съм му сестра, а може би и кубинците го знаят.

— Защо тогава ще те заплашват и ще те държат като пленница?

Объркана, тя започна да разсъждала на глас:

— Може да не са казали на Ричард, че аз съм жената на Филип. Той изглеждаше потресен, че ме вижда. Може би като са правили проучванията, Карлос и Хоакин да не са направили връзката или да не са споменали имена, които са щели да разкрият истината. Може да не знаят истинската самоличност на Рикардо.

— Мислиш ли, че в момента Ричард обяснява точно това на Рамон?

Рейчъл погледна в посоката, в която се бяха отдалечили.

— Зависи доколко са близки. Ричард е предложил тази сделка, след което се оказва, че евентуалният предател е сестра му! Какво биха си помислили за това Рамон и хората му? Може би разкриването на нашата кръвна връзка ще донесе повече вреда, отколкото полза.

— Всеки момент — продължи уплашено тя, — той може да се превърне в пленник като нас. Не искам да го убият точно когато го открих след толкова време. Не сме се виждали от шестдесет и девета година. Има толкова неща, за които искам да го разпитам и да му разкажа. Иска ми се да можем да си поговорим и за…

Росария се върна и Рейчъл замълча, тъй като не знаеше дали жената на Рамон говори или разбира английски. Дан схвана опасенията й. Росария се занимаваше със задълженията си, като от време на време им се усмихваше. Младата вдовица отговаряше на дружелюбното й държане, но — тъй като беше пленница — не можеше да й предложи помощта си за домакинската й работа.

Времето напредваше. Повечето мъже и жени налягаха да спят, а някои застанаха на пост. Двамата влюбени не знаеха дали Рамон и Рикардо са отишли да изпълняват някаква мисия, или водеха разговора, в който трябваше да се открие истината. Повя лек уханен ветрец и ги разведри. Чуваше се само крякането на жабите, свиренето на щурците и хъркането на бунтовниците. Огньовете догаряха бавно и се превръщаха във въглени. Всичко наоколо тънеше в измамно спокойствие. Но малко по-навътре в тъмната джунгла опасностите дебнеха на всяка крачка.

Росария сложи до тях голям дюшек и им показа с жест, че е за тях, тъй като беше отгатнала близостта помежду им. Двамата й благодариха и легнаха. Рейчъл се сгуши до Дан, черпейки от силата и смелостта му. Скоро, изтощени тялом и духом, двамата заспаха.

Призори Ричард ги събуди, а Росария им донесе храна. Когато привършиха закуската си, брат й и бунтовническия предводител се приближиха, явно за да говорят с тях.

— Ще можете ли да доставите останалите пушки, ако ви освободим? — попита Ричард.

Рейчъл кимна. Не можеше да разбере дали брат й беше казал нещо на Рамон за тях.

— Колко време ще ви е нужно? Положението ни е доста несигурно.

— Няколко седмици — отговори Дан. — Най-много три. Аз ще платя за тях.

Рейчъл погледна смаяно любимия си.

— Как? — заекна тя.

— Ще намеря начин да събера парите — успокои я той.

— Ще принудим Хари да ни даде оръжието, без да му даваме повече пари?

— Нека първо да оправим тази работа, пък после ще се разправяме с него — предложи Дан.

Рейчъл погледна брат си и попита:

— Ще ни пуснете ли?

Ричард се усмихна и каза:

— Още днес. Трябва да тръгнете преди положението да е станало съвсем нагорещено. Не ни забравяй, Рейчъл. Ние се нуждаем от това оръжие и амуниции.

— Успял си да убедиш Рамон, че може да ни се довери?

— Si, дадох думата си на един добър приятел.

— Няма да предам доверието ти, Рич… Рикардо.

— Рамон искаше да те задържи тук, докато капитан Слейд донесе оръжието обясни той. — В случай, че той не се върне с оръжието до един месец, щеше да те убие. Убедих го, че си казала истината и че може да те пусне да си вървиш. Не е разумно да се държи една толкова красива жена дълго време в лагера.

— Обещавам ти, че останалото оръжие скоро ще бъде при вас, без значение какво ще ми струва да го намеря и да я защитавам.

— Ще ви повярвам, капитан Слейд. Но не предавайте отново доверието ни.

— Можем ли да поговорим насаме? — попита колебливо Рейчъл.

Ричард поклати глава и отвърна шепнешком:

— Опасно е да се споделя тайната с друг, освен с най-близък приятел.

Младата жена разбра какво имаше предвид.

— Кога тръгваме? — попита тя.

— Скоро. Колкото по-дълго стоите тук, толкова по-голяма става опасността корабът ви да бъде открит и конфискуван, а екипажът му — пленен. Сега, докато говорим, нашите момчета пренасят оръжието. То ще даде възможност на много хора да защитават нашата кауза.

— Надявам се, че ще победите. Ако успея, ще ви изпратя повече пушки от договореното.

— Gracias, Рейчъл. Нашата кауза е справедлива и затова ще я спечелим. Но ще мине още много време и ще се пролее още много кръв.

— Пази се. Ако…

Томас и Едуардо се появиха на поляната и се развикаха, за да предупредят другарите си, че испанските войници се готвят да атакуват лагера. Незабавно и организирано започнаха да се дават и изпълняват заповеди. Хората бързаха, но нямаше никаква паника. Шумът от приготовленията и развълнуваните гласове беше възможно най-малкият. Опитните и добре обучени въстаници грабваха оръжието и малкото си вещи и изчезваха в джунглата. Бяха изоставени само тежките и неудобни за носене предмети и имущество.

— Към нас е тръгнал капитан Рафаел де Кордова. Вземи това — каза Ричард и подаде на Дан пистолет и мачете. — Следвай ме и не ме изпускай от погледа си — предупреди той сестра си, която изглеждаше изплашена от приближаващата опасност.

Рейчъл и Дан последваха Ричард Флеминг и малка групичка мъже в джунглата. Влюбените тичаха толкова бързо, колкото можеха, но бяха много несигурни в чуждата за тях обстановка. Тропическите растения ги удряха през лицето и бодяха ръцете им. Дишането им ставаше все по-учестено и затруднено, сърцата им биеха до пръсване, устните и гърлата им пресъхнаха. Не знаеха дали ще се измъкнат живи от това премеждие, особено ако изгубеха от погледа си останалите.

— Хайде! — извика Ричард, когато Рейчъл изостана със силни бодежи в гърдите.

Дан забави крачка, сграбчи ръката й и я помъкна напред.

Струваше им се, че бягат с това бясно темпо вече два часа, врагът стреляше в гърба им, а джунглата сякаш се стремеше да забави бягството им с непроходимите си храсталаци. Когато и пред тях, и зад тях се чуха викове: „Alto!“, те изоставиха пътеката, за да не бъдат пленени от неприятелите си. Няколко опитни мъже започнаха да проправят пътя на групата с острите си мачете.

Рейчъл и Дан следваха покорно Ричард и Рамон. Сърцата им щяха да се пръснат от ужас и от продължителното тичане в горещината и задухът. Не забелязваха откъде минават, нито им правеше впечатление красотата на местността.

Минаха покрай някаква обширна плантация, засята със захарна тръстика. При нужда широките ножове можеха да им отворят път в тръстиката, за да се скрият. Работниците не им обърнаха внимание, защото знаеха, че с това помагат на своите освободители. Продължиха да се движат до спускането на мрака. Едва тогава спряха, за да се скрият и да поспят няколко часа. Умората и невъзможността да останат сами попречиха на брата и сестрата да си поговорят. Рамон обаче се усмихна и й заговори на испански.

— Казва да не се страхуваш — преведе Ричард. — Той ще ви пази и ще ви измъкне живи и здрави оттук. Познава джунглата по-добре от войниците.

— Gracias, Рамон — благодари младата жена и се усмихна. Беше видяла и другото лице на водача на въстаниците — един мил и добродушен мъж, който можеше да бъде приятен. — След като се измъкнем оттук, ние няма да ви забравим, обещавам.

Брат й предаде отговора й на Рамон Ортега. Той се усмихна и кимна. Подаде на Рейчъл манерката си, каза й да утоли жаждата си и после да ляга да спи.

Дан беше много напрегнат. Не знаеше дали корабът му щеше да чака все още, когато — или ако — се доберяха до брега, тъй като бе наредил на Люк да отплава, ако възникнат неприятности.

Призори Ричард ги събуди.

— Другите ще отвлекат вниманието на неприятеля от нас, за да мога да ви заведа до кораба. Мълчете, не говорете нито дума. Звуците се чуват надалеч. Comprende?

Двамата влюбени кимнаха. Рамон и хората му се запътиха надясно, стараейки се да заблудят и привлекат върху себе си вниманието на противника.

— Трябва да си проправим път оттук, без да оставяме никакви следи — предупреди ги Ричард.

Каза на Дан да тръгне пръв, а той щеше да върви последен, за да заличава следите.

— Внимавайте да няма никакви счупени клонки и стъпкани папрати — предупреди той. — Заобикаляйте всяко препятствие, без да го повреждате. Бъдете готови да побегнете, ако ви кажа. Вървете на кораба и веднага вдигайте котва. Аз ще остана, за да ви прикривам и да задържа противника.

— Не — възпротиви се Рейчъл. — Ще бъдеш пленен и убит.

— Прави каквото ти казвам, сестро, или всички ще загинем.

— Защо правиш това? Защо си тук?

— Няма време за обяснения, пък и колкото по-малко знаеш, толкова по-добре за всички. Кажи на мама, че съм добре и че си бъда в къщи след шест месеца или до една година. Тогава ще ви обясня всичко. Мой приятел, ще се свърже с вас, за да ви помогне да получите останалото оръжие. Казах на Рамон, че си ми сестра и че може да ти има доверие. Не ме предавай, Рейчъл. Обичам те, моя красива и смела сестричке. Hasta luego[5]. А сега тръгвайте, преди да е станало късно да се спаси някой от нас — заповяда той със сериозен глас.

Предпазливо и умело Дан си запробива път към брега, а Ричард вървеше последен. Всеки път, когато спираха за малко, за да си поемат дъх, Рейчъл се опитваше да разпита шепнешком брат си, но той неизменно я принуждаваше да мълчи и я съветваше да си почива и да пести силите си, както и да изчака по-добри времена, за да получи отговор на въпросите си.

Отчаяното им бягство през джунглата беше мъчително и опасно, но в крайна сметка те успяха.

Когато стигнаха в края на гората, Ричард видя още един кораб до този на Дан, но това като че ли въобще не го разтревожи.

— Не чакайте да ви изпратят лодка — нареди той. — Плувайте към кораба. Чувам приближаващите войници.

И той настойчиво побутна двамата към брега, където краката им потънаха в пясъка.

— Хайде! — почти ги умоляваше той. — Взимай я веднага, Слейд, или след миг ще е мъртва.

— Ела с нас, Ричард — настояваше уплашено тя, протягайки ръка към брат си.

Той ловко се изплъзна.

— Не, тук съм в безопасност. Вървете! — извика отново той.

Застана на едно коляно само на няколко метра от тях и започна да стреля по преследвачите им.

Рейчъл си даде сметка за опасността. От едната страна към брега тичаше малката група на Рамон, за да прикрива рискованото им бягство. От другата им страна се виждаше по-голяма група испански войници. Разбра, че са в самия център на една, както се очертаваше, ожесточена битка. Преимуществата не бяха на страната на бунтовниците.

— Измъкни я оттук! — продължи да настоява Ричард, който изглеждаше доста разтревожен.

Дан стисна ръката на Рейчъл и я помъкна към кристалносиньото море. Тя се съпротивляваше и викаше:

— Обичам те! Моля те, ела с нас!

— Мястото ми е тук. Не забравяй обещанието си. По дяволите, Рейчъл, тръгвай!

В мига, в който Ричард отвлече вниманието си, тялото му бе отхвърлено назад от пронизалия го куршум на някой от испанските войници. Рамон и хората му се добраха първи до него. Бунтовническият водач вдигна американеца в прегръдката си като ранено дете, а в това време другарите, му стреляха, за да спрат неприятелите си, които залегнаха на земята.

Дан теглеше Рейчъл все по-навътре сред разбиващите се вълни, без да пуска ръката й. Тя се мяташе, за да се освободи и да се върне при ранения си брат.

— Не, любов моя, трябва да вървим. Той рискува живота си, за да те спаси. Не можем да му помогнем с нищо, даже сме без оръжие.

Беше върнал на Ричард оръжието, което му бяха дали, за да освободи ръцете си при плуването.

— Остави ме да се върна при него — плачеше младата жена, но той отказваше да изпълни молбата й.

Даниел, превъзходен и опитен плувец, се насочи към лодката, която идваше да ги пресрещне. Люк и трима други моряци в нея бързо намаляваха разстоянието помежду им. Нито профучаващите край тях куршуми, нито молбите на Рейчъл можеха да спрат Дан. Беше видял другия кораб, пуснал котва край „Мери Уинд“, но не можеше и не искаше да мисли кой и защо се намира на борда му, защото на мачтата на кораба не се вееше никакъв флаг. Все пак, поведението на екипажа му и фактът, че остава безучастен към водещата се на брега битка, му подсказаха, че корабът не е испански.

Лодката стигна до тях, моряците ги издърпаха вътре и веднага се насочиха обратно към клипера. Рейчъл наблюдаваше напрегнато сражението на брега. Тя също видя как Рамон метна Ричард на рамото си и го понесе по-далеч от воюващите. Не можеха да разберат дали е жив или мъртъв, но във всеки случай не го оставиха на брега. Бунтовниците изчезнаха в джунглата, преследвани от силния огън на испанците.

Рейчъл се отпусна в обятията на Дан и заплака.

Никой не произнесе звук, след като Дан им даде знак с глава да мълчат. Лодката стигна до „Мери Уинд“ и те се качиха на борда.

Непознат светлокос мъж с леденосини очи, придружен от въоръжени американски моряци, посрещна уморената двойка.

— Аз съм Питър Гарет — представи се той. — Специален агент на Съединените Щати. Имах заповед да тръгна след вас двамата, капитан Слейд и мисис Маккандлис!

— Арестувани ли сме? — попита Дан, измервайки с поглед непознатия.

Рейчъл обаче попречи на Питър да отговори, защото извика:

— Трябва да отидете на брега, за да спасите брат ми. Раниха го. Трябва да го отведем в къщи, при някой добър лекар. Моля те, Дан, не им позволявай да изоставят Ричард тук, на благоволението на онези испански войници.

— Брат ви тук ли се бие?

— Да. Ричард Флеминг, американец. Той ни помогна да избягаме. Не можем да го изоставим, ранен е, а тук едва ли има добри лекари, за да го спасят.

— Нека поговорим в каютата ви, капитан Слейд, въпросът е сериозен.

— Не, отидете да спасите Ричард!

— Не можем, мисис Маккандлис, това е испанска земя, а ние сме американски офицери. Сигурен съм, че приятелите му ще се погрижат за него. Наблюдавах битката през бинокъла си — беше ранен с куршума рамото, а после го отнесоха. Погрижете се за себе си — войниците са се върнали обратно на брега, те не преследват бунтовниците, а гледат към нас.

Рейчъл се вкопчи в перилата и се вторачи към брега, където се забелязваха само далечните фигурки на испанските войници.

— Трябва да отплаваме, преди да са предупредили правителството си за нашето присъствие в техни води. Ще изпратят кораби, да ни потопят. Не можем да позволим да ни пленят. Ще остана на кораба, за да ви разпитам…

Питър Гарет нареди на въоръжените си моряци да се върнат на кораба и отблизо да следват „Мери Уинд“ с насочени към нея оръдия, за да попречат на всеки опит за бягство.

Дан знаеше, че не може да се бие срещу представители на собствената си страна. Той остави Люк да го замества и покани Рейчъл и специалния агент в каютата си. Само след няколко минути и двата кораба потеглиха.

Рейчъл — мръсна, мокра, с разбъркана коса — се спусна към люка и се вторачи в смаляващия се остров, където единственият й останал жив брат лежеше ранен, изложен на смъртна опасност. Молеше се за живота и безопасността на Ричард, а сълзите се стичаха по издраните й бузи. Не усещаше щипенето на солената морска вода, нито я интересуваше как изглежда. Сърцето й преливаше от мъка и от страх, че този път беше загубила брат си завинаги.

— Ако имате бренди или някакво друго питие, капитан Слейд, това би могло да я успокои — предложи русият агент. — И на вас няма да ви се отрази зле. Сигурен съм, че това, което сте преживели, не е било от най-приятните.

Дан извади две чаши и наля в тях алкохол. Приближи се до Рейчъл и постави едната в ръката й.

— Изпий това, любов моя, имаш нужда от него.

Младата жена изпи на един дъх питието, за да намали напрежението си. Силната напитка изгори гърлото й, тя се закашля, с мъка поемайки си дъх. Очите й се напълниха със сълзи и потекоха отново по бузите й.

Дан ги избърса с любов и каза успокоително:

— Това ще ти помогне да се почувстваш по-добре.

— Как мога да се успокоя, преди да съм сигурна, че Ричард е жив и в безопасност? Защо не се опитахме да го спасим?

— Силите, изпратени срещу нас, ни превъзхождаха, любов моя. Сигурен съм, че Рамон и неговите хора ще се погрижат добре за него.

Рейчъл погледна мъжа с прозрачно чисти сини очи и приятно лице.

— Вие и вашите хора можехте да помогнете! Как можахте да изоставите един американец, изложен на такава опасност. Не знаете ли какво са сторили испанците на нашите моряци, намиращи се на борда на „Виргиниус“ през седемдесет и трета?

— Зная, но нашата намеса би предизвикала ужасни неприятности на правителството ни. Засега Америка е неутрална. Ние сме представители на американската власт, така че не можем да рискуваме и да дадем повод за война между Испания и Съединените щати, само за да спасим живота на един човек. Ричард Флеминг е тук по свой избор, както впрочем и вие двамата. Точно това трябва да обсъдим сега. Изпратен съм да ви арестувам за незаконно пренасяне на оръжие и за евентуална връзка с убийствата на Филип Маккандлис и Джордж Ледърс.

[1] Rebelion (исп.) — въстание. — Б.пр. ↑

[2] De nada. — Няма защо Б.пр. ↑

[3] Vamonos, amigos! Dense prisa! — Да тръгваме приятели! Да побързаме! — Б.пр. ↑

[4] Aqui (исп.) — тук. — Б.пр. ↑

[5] Hasta luego (исп.) — До скоро виждане. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

— Това е лъжа! — възнегодува Рейчъл. — Не сме убивали никого.

— Ако искате да ви помогна да се измъкнете от тази каша, и двамата трябва да бъдете напълно откровени с мен. Разкажете ми всичко от самото начало. Коя сте и какво правите тук. Всичко — подчерта той.

Рейчъл погледна нерешително към Дан, но той я окуражи:

— Направи както те съветва, любов моя. Нямаме друг избор.

— Но това може да опетни паметта на Филип — оспори думите му тя.

— Не можем да се тревожим за това сега. Филип е бил в пълно съзнание, когато се е забъркал в тази работа. Трябва да оборим подозренията, надвиснали над главите ни.

— Той е прав, мисис Маккандлис. Обвиненията са сериозни. За да се спасите, трябва да бъдете откровена с мен.

— Не сме убили нито Джордж Ледърс, нито съпруга ми. И не е възможно да има каквото и да е доказателство, уличаващо ни в убийство. Ако все пак има, то е изфабрикувано или подправено.

— А какво ще кажете за пренасянето на оръжие? — попита Питър. — Защо всъщност сте тук?

— Имахме разрешително от митницата да изнесем оръжието.

— Знам — отговори спокойно Питър. — Но до Хаити, а не до Куба, където има въстание.

— Откъде знаете, че не сме оставили товара си в Хаити, преди да спрем тук да видим брат ми? — противопостави се младата жена. — Не е далеч от тук.

Питър беше впечатлен от смелостта и бързата й мисъл.

— Карлос Торес и Хоакин Чавоус са ви довели право тук, за да предадете оръжието и амунициите на Рамон Ортега, знаем го със сигурност. Това, което не разбирам е, защо твърдите, че сте сестра на Ричард Флеминг.

— Защото съм му сестра! Преди да се омъжа бях Рейчъл Флеминг.

— Не, била сте Рейчъл Нюман, поне така ми казаха.

— Двамата с Ричард сме родени в „Уайт Клауд“, семейната памучна плантация в Джорджия — започна да обяснява младата вдовица. — Той избяга от къщи през шестдесет и девета година заради нашия втори баща, един жесток авантюрист. Баща ни и най-големият ни брат бяха убити по време на войната. Аз самата избягах през седемдесет и втора, когато се омъжих за Уилям Барлоу. След неговата смърт се омъжих за Крейг Нюман, а когато и той умря, станах госпожа Филип Маккандлис през миналия август. Не бях виждала, нито съм получавала някакви вести от Ричард през тези шест години. Когато разбрах, че е в Куба, дойдох да го видя. Това престъпление ли е?

— Как се казва майка ви? — допита Питър.

— Катрин Флеминг Старджър.

— Имате ли други братя и сестри?

— Розмари е близначката на Ричард, но и тя избяга една година след него. Имаме и двама починали братя — Рандъл и Роберт. Единият от тях загина във войната, а другият се удави, след като майка ни се омъжи за Ърл Старджър.

Доброжелателно настроеният агент кимаше утвърдително при всеки факт, споменат от Рейчъл. Най-накрая тя го попита откъде знае толкова много неща за нея и семейството й.

— Работя по този случай от януари, така че съм запознат с всичко във връзка с него — беше отговорът му.

Дан попита изумен:

— Щом сте знаел, защо не го спряхте?

— Защото сделката с оръжие беше моя идея.

Питър видя смаяните лица на двамата си събеседници.

— Официално Америка пази неутралитет, така че трябваше да намерим начин да доставим оръжието на бунтовниците, без открито да намесваме Съединените Щати. Аз съм този, който откри Филип Маккандлис и даде информация за него на Ричард. Той пък, от своя страна, я предаде на Рамон Ортега като своя идея. Тъй като беше родом от Джорджия, напълно логично беше да познава някои хора, живеещи и работещи там.

Забеляза, че изненадата им растеше.

— Каква е причината брат ми и въстаниците да ви повярват?

— Двамата с Ричард сме приятели и партньори. Ричард Флеминг е специален агент на американското правителство. Такъв е вече от години. Той обаче не можеше да ви признае това и да рискува да бъде разкрит. Неговото присъствие в Куба е крайно необходимо. Тя е наш голям доставчик на захар и други стоки и суровини, така че трябва да защитаваме интересите си. Освен това вярваме в справедливостта на тяхната борба за независимост.

— Искате да кажете, че брат ми е таен агент на Съединените щати?

Питър потвърди с усмивка:

— Да. Точно затова трябваше да бъда абсолютно сигурен, че сте негова сестра, преди да ви разкрия каквото и да било, за него.

Рейчъл остана поразена от чутото.

— Как? Кога?

— След като напуснал дома си, Ричард прекарал известно време в Атина, Огаста и Савана. Решил да отиде да работи на някой кораб и да обикаля света в търсене на приключения. По време на едно от пътуванията му корабът пуснал котва в Чарлстон. Оттам се качил на друг кораб, който превозвал захар. Този вид търговия и Куба му харесали. Той останал да работи в Куба. Така научил испански. Бяхме на същото пристанище една нощ, когато ме нападнаха няколко разбойника. Ричард спаси живота ми. Поговорихме си и станахме приятели. Убедих го да стане мой колега, агент. Заедно сме изпълнявали много мисии. Не се тревожете за него — той е умен и опитен. Когато нещата в Куба се усложниха, той бе определен да отиде там, тъй като знаеше езика и познаваше страната. Замина преди петнадесет месеца, за да защитава американските интереси. Причини доста неприятности на испанските войници, за да спечели уважението и доверието на бунтовниците. Присъедини се към групата на Рамон Ортега и стана негов близък приятел. Най-голямата им нужда е от оръжие и амуниции. Аз намерих Маккандлис, разбрах се с него, че ще изпълни сделката и му дадох парите. Той изпрати Торес и Чавоус, защото, ако дойдеше той самият, имаше опасност да бъде разпознат или свързан със сделката. Когато обаче започнаха да възникват проблеми, и Ричард разбра за тях, той ме предупреди да се заема със случая.

— Значи сумата от един милион долара е била платена от вас, от американското правителство?

— Една част от правителството, друга — от частни лица, които имат определени интереси в Куба, и от кубинските земевладелци, които искат свобода. След като изпратих събраната от мен информация на Ричард, той изпрати Торес и Чавоус да сключат сделката през януари и да предадат аванса. През февруари съпругът ви изпрати съобщение на Ричард, че иска и остатъка от сумата, в противен случай се отказва от сделката. Ричард изпрати същите двама мъже да му занесат останалите пари на двадесет и трети март, като предварително ме предупреди за възникналите недоразумения. Срещнах се с Маккандлис. Когато двамата кубинци отишли на тринадесети май, за да придружават кораба със стоката до местоназначението им, било им казано, че отново има някакви проблеми. Телеграфирали на връзката си в Чарлстон, който от своя страна изпратил съобщение на Ричард по някакъв кораб, превозващ захар. Междувременно Торес и Чавоус поели инициативата в свои ръце и се заели с проучване на съдружниците и семействата им, за да могат да използват получената информация като заплаха. На двадесет и втори март изпратили още едно съобщение. Ричард го получил на двадесет и седми и отново ме предупреди. На втори юни научих, че Маккандлис е мъртъв, че платените пари изчезнали и че неговата вдовица и съдружниците му се опитват да се откажат от изпълнението на сделката. Пристигнах в Савана на трети, точно след вашето отплаване. Представителите на местната власт бяха поискали помощ от правителството, защото сте избягала от страната, нарушавайки заповедите им. Вторият ви баща ги уведомил, че пренасяте оръжие за Куба, а шерифът ми каза, че ви подозират в извършването на две убийства, станали неотдавна, а също така и за няколко отпреди това. С удоволствие ми разказа цялата ви история. Естествено, не можех да му кажа, че също съм замесен в сделката с оръжието, затова се втурнах насам, за да поема нещата в свои ръце.

Дан поиска някои разяснения.

— Вие ли открихте Филип?

— Точно така. Когато той започна да нервничи през февруари, аз се срещнах с него, обясних му положението и го убедих да не се отказва от сделката, за да помогне на страната си. Точно тогава той научи, че нашата връзка е Ричард Флеминг, но не ми каза, че съпругата му е сестра на Ричард. От направените проучвания ви знаех като Рейчъл Нюман. Съмнявам се, че Торес и Чавоус въобще са знаели американското име на брат ви или пък са споменали имената на вдовицата или майка й в съобщенията си. Тъй като знаех мястото на срещата, дойдох направо тук. Вече бяхте слезли на брега. Единственото, което можех да направя, беше да чакам и да се моля всичко да мине добре.

Рейчъл го обвини ядосана:

— Ако Ричард наистина ви е приятел и съдружник, защо тогава не го спасихте?

— Обясних ви, че не можем да се намесваме открито. Двамата с Ричард знаехме какъв риск поемаме, като се съгласихме с изпълнението на задачата. Той не би искал да проваля мисията му. Освен това не можахме да се свържем с него. Не знаехме къде е новият им лагер. Точно сега джунглата гъмжи от испанци. Най-добрият начин да помогнем на Ричард е да го доставим на грижите на приятелите му там.

— Какво ще кажете за разрешителното от митницата? — попита Дан.

— Аз бях този, който го осигури.

Рейчъл си даде сметка, че фактът, че правителството на Съединените Щати е в основата на тази работа и че парите от аванса бяха загубени при залагания, би оправдала паниката на Филип. Това обясняваше и защо бе поискал остатъка от сумата — с надеждата, че така ще спаси себе си и сделката. Сега разбираше и мрачното му настроение малко преди смъртта му.

— Как са били привлечени Харисън Клементс и Джордж Ледърс? Срещал ли сте се и с тях?

— Само с Маккандлис. Той трябваше да се оправя с фугите.

Питър Гарет ги запозна с останалите факти и с предположенията си за всяко събитие и човек и те съвпадаха с тези на Рейчъл и Дан.

— Разкажете ми всичко, което вие знаете и което сте направили — помоли ги той.

Двамата изпълниха молбата му, след което Рейчъл заключи:

— Филип сигурно е бил бесен, когато Хари се е срещнал с Ричард зад гърба му. Сигурна съм, че Хари е виновен за заплахите, които получихме и Филип, и аз. Освен това липсващите пари може би са в него.

— Имам идея как бихме могли да го разберем със сигурност — рече Питър, след което им обясни замисъла си.

— Идеята ви наистина е умна — похвали го Дан, след като чу целия план. — Какво ще стане с нас и с останалото оръжие? Обещахме на Ричард да му го изпратим до няколко седмици. Ако не удържим думата си, въстаниците ще започнат да го подозират или ще изпратят Торес и Чавоус да ни отмъстят.

— Аз ще се погрижа за това, така че спокойно забравете за сделката. Трябва да защитим и вас, и авторитета на Ричард. Когато привърша с Харисън Клементс, надявам се да съм събрал достатъчно доказателства, за да го видя обесен за убийство и други престъпления.

— Вероятно бихте могъл да добавите към тях и това — намеси се Рейчъл и сподели съмненията си във връзка с патентите на произвежданото от Харисън оръжие.

— Ако е изфабрикувал заплашителните бележки, които получих, могъл е да фалшифицира и лицензите, а може би и споразумението за заема на Милтън Болдуин, за да ме лиши и от корабната компания.

Дан обясни за какво става дума, докато младата жена пиеше вода, за да намокри пресъхналото си от дългия разказ гърло.

— Скоро ще разберем цялата истина. Не се тревожете, ще сваля от вас обвинението за пренасяне на оръжие още щом пуснем котва. Не знам обаче какво бих могъл да сторя във връзка с другите обвинения, освен ако Клементс не ни даде някои сведения за тях.

— Вярвате ли ни?

Питър се усмихна, преди да отговори:

— Да, Рейчъл, вярвам ви. Справихте се много добре в трудната обстановка.

После се обърна към Дан.

— А вие, капитане, как се намесихте във всичко това? — попита той.

Дан нямаше друг избор, освен да му разкаже първоначалната си версия, което и стори. Щеше да каже истината на Питър Гарет по-късно и да го помоли да я запази в тайна, докато не настъпи по-подходящ момент за разкриването й пред Рейчъл. Искаше да изчака още малко, докато се уредят всички проблеми и чак тогава да сподели с нея голямата си тайна. Не искаше да рискува с думи или действия, с които да отблъсне или нарани любимата си в такъв деликатен момент, още повече, че тя беше много разтревожена за брат си. Беше изненадан и радостен от неочаквано настъпилия обрат в събитията. Беше му олекнало, че не са извършили нищо незаконно. Вярно, първоначалните мотиви на Филип все още не бяха известни, както и това къде са парите…

По време на разказа си Дан остана с убеждението, че Питър явно все още не е научил всички подробности, свързани със семейството на Филип, тъй като — по всичко личеше — името Даниел Слейд не му беше познато. В противен случай агентът би проявил интерес към съвпадението на имената.

Когато в неделя, тринадесети юни, двата кораба пуснаха котва на Големия Бахамски остров, за да попълнят запасите си с прясна вода, Рейчъл, Дан и Питър вече многократно бяха обсъждали близките си планове.

Питър нареди на другия кораб да се върне в своето пристанище. Той самият възнамеряваше да остане на борда на „Мери Уинд“ с още двама от своите агенти, които щяха да му помогнат да залови Харисън Клементс след няколко дни.

В красивата лагуна на острова Рейчъл и Дан останаха насаме за първи път, откакто бяха пуснали котва в Куба. Тя използваше каютата на Люк, докато тримата мъже спяха в по-голямото жилище на Дан. Най-после бяха отново само двамата. Местността беше покрита с гъста тропическа растителност. Беше влажно и задушно. Лекият ветрец от време на време вдъхваше живот на изрязаните като дантела листа на папратите и палмите. В мигове на затишие въздухът веднага се насищаше с упойващи аромати. Непознати цветя изпълваха с красота романтичната обстановка. Кристалносинята вода на лагуната ги привличаше неудържимо. Събудените им сетива се опиваха от величието на природата, а любовта им един към друг беше замайваща.

Докато се прегръщаха и целуваха, тя прошепна, без да се отделя от устните му:

— От толкова време дори не сме се докосвали. Липсваше ми.

— Щом Питър се е заел с тази работа, скоро ще преодолеем всички спънки. Възможно е той да успее да те измъкне и от другите неприятности.

— Не знам как би могло да стане това, Дан, те висят като проклятие отдавна над главата ми. Ако действително някой друг е виновен за всички тях, как би могъл Питър да открие това и да докаже, че съм невинна?

Той погали нежно лицето и.

— След като свърши с Хари, ще му дадем всички бележки и документи — отвърна Дан. — Сигурно има опитни колеги, които биха разрешили загадката, която те съдържат.

Младата жена не искаше да се залъгва с напразни надежди.

— Това би било чудесно. Искам да се освободя от всички тези подозрения и да изчистя името си от тях.

Младият мъж я погледна право в очите.

— Когато това стане, ще се омъжиш ли за мен?

— Още не съм доказала себе си — напомни му тя.

— Какво чакаш?

— Добре, погрижи се за това веднага — пошегува се тя.

Дан протегна ръце към нея.

— Прави с мен каквото искаш — въздъхна сладостно тя.

— Кой мъж би устоял на такова предложение?

Устните им се сляха. Дан обгърна с ръце тялото й и я привлече към себе си. Смрачаваше, така че нямаха много време. И на двамата им се струваше, че са минали години, откакто не са се любили. Желанието им един за друг беше голямо, не им се искаше да бързат, но късният час ги принуждаваше да го правят.

Отделиха се един от друг, за да се съблекат. Бяха силно и страстно влюбени, за да изпитват свян. Дан се наведе, за да целуне връхчетата на гърдите й, след което продължи да я целува нагоре към шията, към ухото и най-накрая лакомо впи устни в нейните. Двамата се целуваха и галеха, взаимно се възбуждаха. Езиците им танцуваха страстен, чувствен танц. Двамата влюбени се опиваха и омайваха един от друг.

Едната му длан притискаше и галеше в кръг гърдата на младата жена, за да я възпламени още повече. Огнените му целувки и изгарящите ласки запалваха тръпнещата й плът. Морският капитан погали голото й рамо, после извивката на шията й и задържа за миг ръката си върху силно пулсиращата вена. Пръстите му усетиха бързия и напрегнат пулс и той разбра колко силна беше възбудата й. Искаше, преди да съединят телата си, да я издигне до най-високите върхове на насладата.

Рейчъл го бе прегърнала и ръцете й галеха гърба му. Опиваше се от твърдите му мускули, от еластичната му кожа. Тялото й тръпнеше и изгаряше от докосванията му. Страст и нетърпение я изгаряха. Колко дни беше копняла за близостта му.

Тялото на Дан също гореше от желание, което сякаш щеше да го взриви. Всяко място, което докосваше с устни или с ръце, отговаряше на ласките му. Искаше да събуди за живот и любов всяка нейна частица. Трогваше го начина, по който тя изцяло се оставяше във властта му, силната й любов и доверието й. Близостта й го влудяваше. Кожата й беше мека като коприна и гъвкава като сатен. Всичко в нея го призоваваше да я докосва и да й се възхищава. Допира на ръцете й по тялото му предизвикваше невероятни усещания. Когато устните им отново се срещнаха, тя прокара пръсти в косата му, за да го задържи така по-дълго. Той я обичаше и искаше да бъде негова завинаги.

Рейчъл усещаше, че окончателно е попаднала в плен на мъжа, който бе покорил чувствата, ума и волята й. Той беше толкова мил, всеотдаен и любящ. С душа и тяло младата жена искаше той да бъде неин изцяло, сега и завинаги. И с прошепнати думи, с неотдавна придобитите си умения, тя му го казваше.

Дан прокара пръсти по плоския й корем, стремейки се към кафявата горичка и пълното с живот възвишение, които жадуваха и очакваха неговото внимание и любовна ласка. И той копнееше за топлината и влагата на жената. Не след дълго тя вече се извиваше в страстно освобождение, както и той.

Да изследва с пръстите си всяка частица от тялото му правеше Рейчъл истински щастлива. Когато малко по-късна ръцете й се спуснаха още по-надолу, желанието на младия мъж се възпламени. Тя погали стройните му хълбоци, после обхвана с длани неговата мъжественост. Погали го нежно, попивайки топлината му. Така обаче тя сякаш му вдъхна още по-голяма топлина й сила. Изпита силна радост, когато цялото му тяло потръпна и той изстена от удоволствие.

Неспособни да се сдържат повече, влюбените сляха телата си. Дан се опитваше да се движи внимателно, без да бърза, но Рейчъл с настойчиви движения ускоряваше темпото. Двамата плуваха върху вълните на любовното опиянение, наслаждавайки се, както от гмуркането в техните дълбини, така и от издигането върху гребените им.

Рейчъл усети напрежението на любимия — той искаше да задържи този миг достатъчно дълго, за да изпита първо тя любовната наслада. Тя се извиваше, за да посрещне всеки негов тласък. Не след дълго достигна върха на екстаза и миг по-късно я последва и той.

Устните им бяха слети в този миг. Целуваха се и се милваха, докато не изчерпиха всички усещания от върховния миг. След това се изкъпаха в лагуната и се върнаха на кораба.

Във вторник следобед пуснаха котва в Савана. Рейчъл и Дан останаха на борда на „Мери Уинд“, а Питър Гарет отиде да се срещне с шериф Андерсън. Двамата влюбени очакваха тревожно завръщането на агента.

Когато се качи отново на кораба, Питър с усмивка им съобщи, че са освободени от обвинението за незаконно пренасяне на оръжие — беше убедил шерифа, че Ърл Старджър не е разбрал правилно това, което е дочул.

— Следователят не беше доволен, че си напуснала града, Рейчъл — каза Питър на щастливите влюбени — и направи доста голям въпрос от това. Поисках да видя доказателствата срещу теб, но такива просто нямаше. Напомних им, че нямат право да те арестуват или да ограничават свободата ти, без да има сериозно доказателство, на което да се позоват. Следователят каза, че възнамерява да открият гроба на Филип Маккандлис и да направят аутопсия на тялото, но лекарят им обяснил, че е минало доста време от смъртта му, за да могат да определят със сигурност от какво точно е настъпила. Дадох им да разберат, че правителството на Съединените Щати би се заинтересувало от подобен съдебен случай, който не се приключва просто ей така, без да има доказано обвинение срещу гражданин, който се преследва, без основателни причини. След като си поговорихме така, те разбраха, че голите подозрения и клюките не се считат за меродавни в законовата система.

— Искаш да кажеш, че свалят обвиненията си срещу мен?

— Ти никога не си била обвинена, само са те подозирали и са провеждали разследване. Щом досега не са открили никакви неопровержими факти, те трябва да приключат този случай.

— Това е наистина чудесно, Питър. Но в такъв случай, ако и планът ти с Хари не успее и не се докаже, че той е виновникът, никога няма да успеем да разберем кой е убиецът на Филип и Джордж.

— Има начин, по който всяко престъпление може да бъде разкрито — отговори агентът.

Рейчъл се радваше за себе си и за Дан, но от друга страна не можеше да допусне убиецът да остане ненаказан.

— Надявам се, че е така. Какво ще правим сега?

— Сутринта рано тръгвам за Атина. Ще ви се обадя веднага, щом се върна. Надявайте се да ви донеса добри новини.

— С цялата си душа — отвърнаха едновременно Рейчъл и Дан и се усмихнаха.

След като Питър се отправи към хотела, двамата влюбени се върнаха в каютата…

Питър и двамата му помощници потеглиха с влака във вторник сутринта. Дан отиде да вземе от пощата отчета, който наетият от него да проучи Милтън Болдуин детектив му бе оставил. Докладът им даде ценна и интересна информация, така че те се запътиха към кантората на Милтън, за да изяснят този въпрос.

Милтън веднага ги попита какво търсят тук.

— Полицията ви търси — съобщи той, забелязвайки странния начин, по който го гледаха. — Писаха и във вестника преди около две седмици. Ставаше въпрос за незаконно пренасяне на оръжие.

— Подозренията срещу мен отпаднаха, Милтън, всичките — каза Рейчъл. — Аз съм свободна. Вестникът ще трябва да ми се извини.

Съдружникът й сякаш се изненада и разочарова.

— Закарахте ли стоката?

— Да.

— Тогава значи ми носите парите. Затова ли сте тук?

— Не, трябва да обсъдим нещо друго — имаме доказателство, че споразумението е Филип е фалшиво.

Изражението на Милтън се промени.

— Какви ги говорите?

— Филип не е подписвал това споразумение за взимане на пари на заем, подписът му е прекопиран. А датата на разплащането е написана от теб, а не от него. Експертът ще свидетелства срещу теб в съда. Нарушил си закона, Милтън.

— Ти си полудяла, Рейчъл. Не съм нарушавал закона.

— Това обаче не е мнението на специалния агент на Съединените Щати. Двамата с Дан проведохме продължителен разговор. Загазил си здравата, според него. Не те лъжа, Милтън, ще те призова пред съда във връзка с това споразумение. И ще спечеля делото.

Мъжът срещу нея изпадна в паника.

— Почакайте малко, и двамата! Този заем е действителен. Признавам, че Филип не е подписвал документа, но така или иначе той ми дължи тези пари.

— Защо не ни обясниш всичко, преди да се наложи да тръгнем към полицейския участък? — предложи Дан. — Освен ако не предпочиташ там да разкажеш историята си.

— Добре! — извика Милтън. — Филип беше взел заема от Хари, но аз го откупих от него. Беше взел в заем тези шестдесет хиляди долара, за да върне някакъв дълг от залаганията си. Като гаранция даде частта си от фирмата за производство на оръжие. След неговата смърт ме посети Хари и ми предложи да откупи заема, за да мога да принудя Рейчъл да напусне корабната компания. Мислеше, че ако тя се нуждае отчаяно от пари, за да изплати дълга, така че да не загуби част от наследството си, тя ще трябва или да изпълни сделката, от която всички се нуждаехме, или щеше да се издаде, че притежава липсващите пари, като ми плати с част от тях. След номерата, които ни беше погодила, никой от нас не й вярваше. Хари даде на някакъв човек да изготви подправен документ, в който вместо неговото име и компания бяха написани моето име и фирма и да подправи подписа на Филип, а аз попълних такава дата, при която знаех, че би могла и да успееш да ми върнеш сумата. Когато ти показа, че не ми вярваш, аз се стреснах и реших да не те притеснявам много, за да не те принудя да се загледаш много внимателно в документа.

— Това е измама и фалшификация, престъпления, които се наказват от закона — подчерта Дан.

— Има ли значение на кой от съдружниците си е дължал парите и коя от компаниите си е заложил? — опита се да го обори силно уплашеният Милтън. — Заемът е действителен и плащането му е просрочено. Нито той, нито тя можеха да го платят.

— Това не променя факта, че вие двамата сте се опитали да я измамите и ограбите. Ще подадем оплакване и ти ще отидеш в затвора. Освен ако…

— Освен ако какво? — попита Милтън. Морският капитан вече бе обсъдил с Рейчъл какво да предложи.

— Освен ако се съгласиш да анулираме съдружието и да разделим компанията на същите части, както е била преди обединението. Само така можеш да избегнеш делото.

— Това не е справедливо! Ще загубя шестдесет хиляди долара!

— Но няма да отидеш в затвора. А разделението на фирмата ще направим само за да не загубиш всичките си пари, нещо, което Рейчъл не е длъжна да прави, предвид начина, по който се опита да я измамиш. Договаряме ли се? А, да, корабна компания Маккандлис ще се върне пак в Чарлстон, ако това може да повлияе на решението ти.

— Кога ще уредим подробностите? — попита Милтън, за който нямаше избор.

— Ще ги уговорим през следващите няколко дни, тук, двамата с теб. Рейчъл е съгласна аз да се заема с въпроса вместо нея, тъй като съм запознат с работата на корабните фирми. След седмица всичко ще бъде уредено.

Милтън помисли няколко минути, след което каза:

— Ще постъпим както казвате.

Рейчъл искаше тази неприятна среща да приключи колкото е възможно по-бързо, затова се намеси с любезен тон:

— Благодаря ти, Милтън. Предпочитам да уредим въпроса бързо и без шум. Не искам да създавам трудности и неприятности на семейството ти, само защото ти си допуснал глупава грешка. През изминалите години разбрах колко неверни и унизителни могат да бъдат клюките. Не мислиш ли, че така ще бъде най-добре за репутацията и бизнеса на всеки от нас?

Милтън я погледна учуден и благодарен.

— Извинявай, Рейчъл. Нещата вървяха толкова зле, бях алчен и отчаян. Отначало планът на Хари ми се стори добър. Когато си дадох сметка, че това е лудост, вече се бях хванал на хорото и той нямаше да ме остави на мира. Освен това бях ядосан на Филип, че ни докара тези неприятности. Ако беше се занимавал с работата си и бе стоял по-далеч от хазарта, това нямаше да се случи с нас. Исках да се спася и мислех, че за това трябва да изгоня прословутата Черна Вдовица от компанията си. Знам, че не можете да разберете как съм могъл да постъпя толкова безразсъдно, но тогава натискът върху мен беше много силен и не разсъждавах трезво. Радвам се, че най-после успяхме да се изясним. Никога не съм искал да ти сторя зло. Съжалявам.

— Аз също, Милтън. Съжалявам, че всичко това се случи. Скоро ще се разделим и тогава и двамата ще се освободим и ще забравим миналото си. Желая ти късмет с новата компания.

— Много мило и великодушно от твоя страна, Рейчъл. Благодаря ти.

— Тръгвам си към къщи, Дан, докато вие двамата приключите работата си.

Морският капитан я изпрати до вратата и каза:

— Ще дойда да те видя след няколко дни. Почини си и приготви багажа си за преместването. Гледай да не идваш в града, докато всичко не се уреди, освен ако нещо спешно не го налага.

— Ще те чакам.

И Рейчъл си тръгна с двама от хората на Дан, които трябваше да я пазят по пътя и в плантацията до пристигането на Дан и Питър.

След като Рейчъл обясни как стоят нещата на Лулу Ма Морис и Бърк Уелс, вълнението на всички, предизвикано от завръщането и в „Мос Хейвън“, започна да се уталожва.

— Върнах си половината от корабната компания на Филип, така че скоро ще получим пари от нея. Капитан Слейд ще уреди въпроса от мое име. Не е ли чудесно това? Разследванията са приключени, край на въпросите и проверките. У дома съм! — прошепна тя, обхождайки с поглед приятната обстановка.

— Това са хубави новини, мис Рейчъл. Казах ви да не губите вяра — рече Бърк.

— Ще ви помогна да разопаковате багажа си. Обзалагам се, че сте страшно изморена — беше предложението на Лулу Ма.

— И да, и не. Все още съм развълнувана, за да реша. А, да не забравя — разследват Хари във връзка с убийството на Филип и Джордж. Ако се окаже, че той е въпросният злодей и има доказателства за това, най-после кошмарът ни ще свърши.

В събота вечерта Питър Гарет пристигна в плантацията. Рейчъл остана разочарована, че Дан не беше дошъл с агента, тъй като не го беше виждала от няколко дни, нито пък имаше някаква вест от него. Той се бе пошегувал, че няма да й се обажда известно време, за да може да се убеди колко много го обича и колко ще й липсва, но тя не беше приела думите му сериозно. Но тъй като бе обещала да си стои в къщи, щеше да удържи думата си.

— Виждал ли си Дан? — попита след размяната на любезности тя.

— Не, мислех, че и двамата ще бъдете тук.

— Къде е той?

Рейчъл му обясни как се бяха развили събитията с корабната фирма и какво правеше Дан в града.

— Какво научи от Хари?

— Чакай само да чуеш. С хората ми се престорихме, че работим за Рамон и че сме дошли да го убием, защото е отказал да предаде оръжието и е откраднал парите ни. Вързахме го и го заплашвахме дотогава, докато той сам не се убеди, че наистина това ще бъде краят на жалкия му живот. Не работя често с такива методи, Рейчъл, но в случая знаех, че е виновен и че трябваше да го заставя да си признае.

— Разбирам — отвърна младата жена, но не беше съвсем сигурна в думите си.

— Хари се опита да се представи за невинна и напълно неосведомена пионка, въвлечена в твоите игри! Ако не го бяхме притиснали достатъчно твърдо, той нямаше да проговори. Казах му, че сме пленили двама ви с Дан в Куба и че сме изкопчили истината от вас. Най-накрая, преди разсъмване, той си каза всичко, което знаеше. Призна, че парите, не са в него и че се е опитал да те изплаши, за да му ги дадеш — претърсил е стаята ти и е накарал да те следят по време на първото ти посещение в Атина, платил на някакъв човек да те заплаши с нож и да претърсят дома ти. Стрелял е по теб, но само веднъж и е организирал хвърлянето на камъни и написването на обиди по къщата ти. Изпратил е заплашителната бележка във връзка със сделката, но не и странните любовни писма. Добре беше, че знаех предварително от теб за тези неща, така че можех да го разпитам за всяко едно от тях.

Питър си пое дъх и продължи:

— Той дори призна, че е взривил компанията за амуниции, но настояваше, че не е знаел, че Джордж и работникът са били вътре. Знае, че ни е ясно, че ни лъже за тази част от историята и в най-скоро време ще го накарам да го признае. Оставил съм да го пазят в хотела в града. Корабът ми ще пристигне в понеделник и аз ще го взема със себе си, за да го разпитам допълнително. Убедих го да ми каже как е успял да се наложи над Филип. Преправил счетоводните книги така, че нещата да изглеждат толкова зле, че Филип да няма друг избор, освен да му продаде частта си от компанията. Именно отчаяната нужда на Филип от пари и плачевното състояние на финансите му дали възможност на Хари да го уговори да не се отказва от сделката. Замерил е доста заинтересован купувач на компанията за производство на оръжие, но след като отиде в затвора, само ти и съпругата му ще имате право на печалбата.

В момента това не беше главната й грижа.

— Разбра ли нещо за смъртта на Филип?

— Така и не успяхме да накараме Хари да признае, че е убил съдружника си, или че е взел парите. Тъй като беше доста изплашен, аз съм склонен да му вярвам. Очевидно съпругът ти е скрил парите от всички. Той или наистина е умрял от холера, или е бил убит от някой друг.

— А какво ще правим с пушките за Ричард и кубинците?

— Хари ги беше приготвил, така че сега те вече са на път. Нямаше друг избор, освен да ни ги даде. След като си изпя всичко, аз му казах кои сме всъщност и той едва не припадна. Колкото за лицензите, те са в мен, Хари призна, че са фалшиви. Ще ти бъде приятно да научиш, че Филип не е знаел нищо за това престъпление.

На Рейчъл й олекна, като чу това.

— От всичко, което казваш излиза, че Филип не е сторил нищо незаконно, свързано със сделката за оръжието. Единствената му грешка е била, че е допуснал така да задлъжнее заради хазарта, че отчаяно да му трябват пари.

— И на мен ми се струва така. Скрил е парите, за да ги запази, но това не е престъпление. Положението се променя, само ако е използвал част от тях, за да залага, и то сума, по-голяма от неговия дял. Докато, или ако не ги намерим, няма да разберем каква е истината.

— Почти ми се иска никога да не ги намеря, но имаме нужда от тях, за да платим сметките и заплатите на хората, работили по изпълнението на поръчката, както и за изплащането на заемите от банката. Тъй като документацията на Джордж е изгоряла, не знам към кого е имала дългове компанията в Огаста. Разбира се, ще се опитам да върна парите на тези, които имат неоспорими доказателства. След като прегледам счетоводните книги в Атина, ще изплатя всички дългове от парите, получени от продажбата, преди двете с мисис Клементс да изхарчим остатъка. Не е справедливо да страдат честни хора затова, че Джордж е бил убит, а Хари — арестуван. Ще те предупредя, ако изчезналите пари се открият.

— Ти си добра жена, Рейчъл Маккандлис. Да предам ли нещо на Дан? Ще му разкажа всичко, което съм открил, когато отида в града.

Младата жена помисли за момент и отговори:

— Предай му много поздрави и че ми липсва, но няма да преча на усилената му работа.

Следобед на следващия ден Рейчъл отиде при моряците на Дан в лагера им и занесе сладки и лимонада, за да ги почерпи. Когато се приближи, те тъкмо довършваха поредната игра на карти. По време на разговора, младата вдовица каза:

— Сигурна съм, че нямате търпение по-скоро да отплавате нанякъде. Интересно място ли е Турция?

— Турция ли, госпожо? Не знам, никога не съм бил там.

Това изненада Рейчъл.

— Трябва да съм се заблудила. Мислех, че преди да пристигнете тук, сте били там.

— Не, госпожо, дойдохме от Шотландия. Докарахме вълна.

Младата жена предположи, че Дан пази в тайна сделката с оръжието дори от екипажа си. Или пък, ако хората му знаеха за нея, беше им забранил да не споменават пред никого за това. Ако го пазеше в тайна, чудеше се тя, как ли бе обяснил на екипажа си причината за идването им тук?

— Какво е накарало Дан да дойде в Савана?

— Не зная, госпожо. След като спряхме в Чарлстон през март, капитан Слейд побърза да дойде тук, за да се срещне с някакъв важен човек. Той не говори за личните си работи.

— Накъде ще се отправите сега?

— Мистър Конър каза, че ще отплаваме във вторник, в посока Африка.

Думите му отново изненадаха и възбудиха любопитството на Рейчъл. Докато разговаряха, тя забеляза лист хартия върху колената на единия моряк.

— Какво е това?

— Помощникът ми — засмя се той. — Не мога да запомня победителя в покера от едната игра до следващата. Мистър Конър ми даде този лист, за да пиша на него, когато играя.

— Може ли да го видя?

— Разбира се, госпожо.

И той й подаде избелялата страница.

Рейчъл не се интересуваше ни най-малко от победите в поредните игри, записани от моряка. Това, което искаше да види, беше почеркът от обратната страна на листа, който й се стори познат.

— Ако ми разрешиш да го взема, ще ти направя копие с резултатите.

— Не искам да ви притеснявам, госпожо.

— Няма да ме притесни. Това е моята благодарност, че ме пазиш така умело. Вземете си от сладките. Скоро ще върна листа.

Младата жена се качи в стаята си и измъкна отнякъде един лист хартия. Постави двата листа върху леглото си и ги заразглежда. Почеркът от току-що донесения лист беше същият като този от второто любовно писмо, което бе получила! Не беше възможно да го е писал Люк, защото тогава той беше в Савана. Дан беше с нея, значи той трябва да беше… Но защо е трябвало да й изпраща това предизвикателно послание и никога след това да не спомене за него?

Тя се заразхожда напред-назад из стаята. Не са пътували до Турция… Не знаят за сделки с оръжие… Защо тогава беше поръчал амуниции и пушки на Джордж и Хари? За да скрие причината за посещението си при Филип? И отново, защо? Може би е станал свидетел на тайното погребение и е заподозрял, че тя го е убила. Или може би той също е агент като Питър, чиято задача е да не изпуска съпруга й от погледа си, и след неговата смърт Дан е трябвало да се сближи с нея… Какъвто и да бе отговорът, мислите й бяха прекалено объркани, за да се среща с Дан днес. По-добре беше да изчака той да дойде при нея и да й обясни. Несъмнено това щеше да стане скоро.

В понеделник сутринта Лулу Ма подаде на Рейчъл едно писмо. Печатът върху него носеше същата дата, на която младата жена беше отплавала за Куба.

— Писмото е отваряно и след това отново е запечатано — отбеляза Рейчъл.

— Човекът, който го донесе, не каза нищо за това.

— Може би Хари е забравил да напише нещо и затова го е отворил. Странно. Благодаря ти, Лулу Ма — рече тя и освободи икономката.

След като остана сама, Рейчъл разкъса плика и прочете зашеметяващото послание. Ужасена го прочете още веднъж.

„Рейчъл, накарах приятели от Чарлстон да проучат самоличността на Даниел Слейд. Той излъга и двама ни, но ти ще бъдеш тази, която ще пострада. Истинското му име, или по-точно — пълното му име е Даниел Слейд Маккандлис, известен в миналото между приятели и роднини като Мак. Истинско чудо е, но той е изчезналият брат на Филип. Не е нужно да споделям с теб какви са моите предположения за плановете му във връзка с теб, нали така, красиви ми паяко, който погълна брат му? Опитва се да те привлече в мрежите си така, както ти направи с брат му, и тогава ще се обърне с лице към теб и ще те убие, преди да успееш ти да сториш това и с него. В какъв хубав капан се хвана този път, моя очарователна и глупава Рейчъл. Най-доброто, което можеш да сториш, е да избягаш от него, докато това все още е възможно. А, да, представителите на властта ме посетиха отново днес и казаха, че имат нови улики срещу теб, така че скоро ще дойдат да те арестуват. На твое място щях да взема скритите пари и да се скрия някъде.“

Вестта за представителите на закона изобщо не я разтревожи, защото очевидно ставаше въпрос за същите обвинения, които Питър бе отрекъл като невалидни. Дан — брат на Филип? Хари не би казал нещо невярно, щом тя можеше да го провери и да открие измамата. Тя си спомни разговора им в Атина за „Мак“. Наистина ли е говорил за себе си? Може би Филип е знаел, че Дан е жив и го е призовал да му помогне, нещо подобно беше казал на смъртното си ложе. Но дали наистина Дан й беше подготвил капан? Може би Питър беше убедил Дан, така както беше сторил и с Филип, първо да довършат сделката с оръжието и чак тогава да се заеме със собствените си проблеми и планове за отмъщение. Ако Хари не беше отговорен за другите заплахи, тогава това трябва да е бил някой, който е имал и причина, и възможност да го направи. Обясненията му в любов и тези предложения за женитба… Какъв по-добър начин да разкриеш една „Черна Вдовица“ от това да се ожениш за нея и след това да я разобличиш точно в мига, в който се опитва да те убие?

Жестоката съдба стовари върху нея поредния си опит да я нарани и унищожи. Единственият мъж, когото наистина обичаше и желаеше, я мразеше и искаше да бъде наказана за деяния, които не беше сторила. Ако беше убеден, че е невинна и наистина се бе влюбил в нея, досега щеше да й признае истината. Вместо да бъдат заедно, той стоеше в града, опитвайки се да спаси корабната компания на семейството си, вероятно възнамерявайки след това да й я отнеме. Дали наистина бе стигнал до там, че да се ожени за нея, само и само да я разобличи? Ако мислеше, че се е отървала за другите убийства и има опасност да стане същото и с убийството на Филип, сигурно би могъл.

Тя му се беше отдала с цялата си душа и му бе разказала всичко за себе си. Беше го обикнала и му бе повярвала. Но не би трябвало да отслабва бдителността си, щом това е Даниел Слейд Маккандлис. Лулу Ма не му вярваше и я бе предупредила да внимава, но тя не я послуша. Той се бе заел да изясни загадката, само за да отхвърли подозренията от брат си и да помогне на страната си. Трябва ли да се опита да изясни отношенията между тях, или да му покаже презрението си като го остави без дума? Можеше ли да му разреши да разбере до каква степен я беше измамил и каква болка и бе причинил? Както в случая с Крейг и Пол, Дан щеше да намери начин да я лиши от наследството, оставено от брат му.

Филип би те намразил за това, което се опитваш да ми причиниш, помисли с горчивина тя.

Изнервена, объркана и измъчена, Рейчъл излезе от дома си, за да се поразходи. Трябваше да размисли върху това, което току-що беше научила и да вземе решение как да постъпи.

Междувременно Дан откри нещо неочаквано, което го въодушеви. Докато преглеждаше разни книжа и сметки в кантората в Савана, попадна на някаква разписка. В нея ставаше дума за едно от любимите скривалища на Филип, което обаче Рейчъл бе отрекла като невъзможно. Очевидно не знаеше нищо за купените за ремонта материали, иначе щеше да му каже.

Питър Гарет пристигна малко след като Дан беше намерил разписката с ценната информация и той сподели с него догадката си.

— Ако предположенията ми се окажат верни, тогава смятай, че сме открили изчезналите пари. Имаш ли време да дойдеш с мен, преди да отплавате?

— Без никакво съмнение — отвърна усмихнат Питър.

Като наближи къщата, Рейчъл чу гласовете на Дан и Питър. Тя се прилепи до ъгъла и надникна по посока на главния вход. Долното стъпало беше разместено. След това, което бе научила, реши, че е по-добре да слуша и да гледа, без да се показва.

— Ето ги липсващите пари, Питър, точно както ти казах — възкликна Дан, измъквайки голяма торба от скривалището.

Той я отвори, след което и двамата мъже огледаха съдържанието и си размениха тържествуващи усмивки.

Рейчъл беше смаяна. Знаел ли е Дан през цялото време къде са били скрити парите?

— Ето едно писмо от Филип за теб — каза Питър. — И една ваша снимка отпреди две години.

Значи така, беснееше Рейчъл, това е истина — Даниел Слейд Маккандлис…

— Ще го прочета по-късно, сигурно е лично. Тук имам да свърша само още едно нещо — да отида на гроба на брат си, след което ще потърся Рейчъл. Ти чу клюките, които се носят за нея — че била причиняваща смърт хищница. След като я уловя в мрежата, която изплетох, ще покажа на всички каква е истината за нея.

— Какво мислиш да правиш с нея?

— Това, за което ти казах още на кораба.

Питър разбра какво имаше предвид Дан, защото младият мъж вече му бе разказал за любовта си, за намерението си да се ожени и за надеждата си да докаже, че Рейчъл е невинна за всички случили й се нещастия.

— Искаш ли да дойдеш с мен до гроба на Филип, преди да си тръгнеш?

— Да — отвърна Питър. — Бих могъл да ти дам няколко съвета за това, как да откриеш виновника за убийството на брат ти и на другите й съпрузи.

Младата жена изчака, докато се отдалечиха от къщата. След това се промъкна до конюшнята и оседла един кон. Изведе го през задната врата и го поведе към пасбището. Там се метна на гърба му и се понесе в галоп. Трябваше й време да дойде на себе си, преди да застане срещу Дан, за да се обяснят.

Страшният злодей обаче, който я дебнеше от години, неотстъпно я преследваше, без да я изпуска от поглед. Той извика след нея и когато тя опъна юздата, за да поговори с него, той я удари грубо с юмрук в лицето, и младата жена изгуби съзнание. С горещи от омраза и жажда за отмъщение очи той насочи коня към една отдалечена барака в имението й, поддържайки безжизненото й тяло върху седлото. Замъкна я вътре, заключи след себе си вратата и впи поглед в нея. Най-после Рейчъл беше в ръцете му и този път той щеше да бъде безпощаден.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Когато Рейчъл дойде в съзнание, ръцете й бяха завързани с колан зад гърба, а брадата й гореше от болезнения удар, който не бе забелязала навреме, за да се опита да го избегне. Вдигна глава и видя злия си втори баща, застанал до единствената врата, която беше заключена. Беше я затворил в една изоставена барака, използвана за склад в имението й, значи не я беше отвел далече. Това би могло да й бъде от полза, в случай че разберяха, че я няма и тръгнеха да я търсят. Постройката беше просторна, по пода й се въргаляха стари инструменти и изпочупени щайги. Покривът й беше хлътнал и на места имаше дупки, през които се процеждаше светлина, но далеч не беше рухнала. Похитителят й се наслаждаваше на пъкленото си дело, а тя лежеше безпомощна в собственото си имение. Не знаеше колко време е била в безсъзнание, но се съмняваше, че е продължило дълго, защото той все още не бе загубил търпение и не се опитваше да я свести. Беше много уплашена, но се стараеше да не го показва.

— Ти луд ли си? — попита с нападателен тон тя. — Не знаеш ли какви неприятности ще ти докара това? Точно сега в къщи са Даниел Слейд и един от специалните агенти на Съединените Щати? След малко ще тръгнат да ме търсят и ти ще бъдеш арестуван за отвличане и опит за изнасилване. Ърл Старджър, незабавно ме развържи и ме остави да се прибера!

Без да се смути ни най-малко от гнева и предупрежденията й, той отвърна през смях:

— Видях те като се промъкваше, моето момиче. Видях и тях, когато откриха парите, които всички вие търсихте. Като не се върнеш от разходката си и като не те намерят около къщата, те просто ще ги вземат и ще си заминат. Това е единственото, което интересува агента. Колкото до морския капитан, той ще реши, че умишленото го избягваш и също ще си тръгне.

Тя го изгледа.

— Откъде знаеш за парите?

Той отново се изсмя и рече:

— Знам всичко за теб, моето момиче, Лулу Ма ме държи в течение от години.

Младата жена беше сразена.

— Лулу Ма?

— Точно така, тя работи за мен.

Това обясняваше защо той винаги беше информиран за всяко нейно действие и състояние!

— Какво й плати, за да ме шпионира и да ме предава?

Ърл се облегна на вратата и кръстоса ръце пред гърдите си.

— Не много. Тя го прави, защото те обича и иска да те защити.

— Как е възможно това, щом работи за теб? — прекъсна го Рейчъл.

— След смъртта на Нюман — започна да й обяснява той, — платих на един човек, за да се представи за лекар. Убедихме я, че си луда и че не носиш отговорност за действията си. Казахме й, че ако те наблюдава непрекъснато и ни информира за състоянието и действията ти, няма да съобщим на полицията. Предупредихме я колко опасно за теб самата и за другите около теб би било, ако сподели с теб, че знае истината, затова тя мълча през цялото това време. Изиграхме толкова добре ролите си, че тя наистина повярва, че в теб живее зла вещица, която може да излезе и да нападне всеки, разбрал за нейното съществуване. Казахме й дори, че твоята зла половина може да убие и теб самата, за да се защити. Лулу Ма вярва в Бога и в Дявола, мисли, че Сатаната и неговите помощници могат да вършат всякакви злини на хората. Тя си изплака очите от жал за миличката си господарка с болен мозък и се съгласи да направи всичко, само и само да те спаси и предпази от лапите на Дявола. Дори вярва, че умишлено си махнала бебето на Нюман, тъй като той се е държал много зле с теб по време на брака ви. Разбира се, тя също го мрази. Парите, които ти даде, за да не гладувате, бяха всъщност от мен. Не можех обаче да дам повече, иначе ти щеше да се усъмниш откъде ги е взела. Тя мисли, че те обичам като собствена дъщеря и ти желая само доброто. Винаги съм действал така, че всичко, което е можела да подочуе от разговорите помежду ни да бъде в моя полза.

Значи икономката й наистина я шпионираше, по-дълго, отколкото предполагаше и поради съвсем различна причина. Старата мома вярваше, че върши добро. Горката измамена Лулу Ма, мислеше Рейчъл.

— Значи ти я измами и се възползва от услугите й.

— Точно така. Тя е една глупава, наивна и суеверна жена. Направи грешка, че й вярваше и й се доверяваше. Когато разбра, че си била или заспала, или припаднала, когато са умрели всички тези мъже, не ми беше никак трудно да я убедя, че си била обзета от зла магия и не си спомняш нищо от случилото се.

— Казвала ти е… всичко за мен?

— Всичко. А аз след това трябваше да предавам думите й на… „лекаря“. Естествено, така знаех всяка твоя стъпка. Разказах й за пристъпите, които си имала вкъщи, и колко разтревожена и притеснена е била майка ти. Лулу Ма мисли, че съм мил, великодушен и добросърдечен човек, за когото ти разпространяваш лъжи. А през онази нощ в хотела аз почти успях да убедя и теб самата в лудостта ти.

Рейчъл си спомни как неведнъж се бе измъчвала от съмнение, че може би наистина страда от някаква болест и че беше виновна за престъпленията. Колко по-лесно би било тогава да бъде заблудена една проста женица като Лулу Ма, и то от един „лекар“.

— Ти си една отровна змия — процеди с омраза младата жена. — Ненавиждам те. През целия си живот не си направил нито едно благородно или добро дело.

Ърл се изправи, сложи ръце на хълбоците си и се разкрачи.

— Стига, Рейчъл. Би трябвало да се радваш, че те отървах от тези досадни мъже, вместо да го правиш ти самата.

Стомахът й се сви на топка от ужас и прониза цялото й тяло.

— Отървал си ме… от тях? Искаш да кажеш, че… че си ги убил?

— Разбира се. Не се прави на толкова изненадана, сигурно си имала известни подозрения.

— Но мама ми каза, че си си бил вкъщи, когато умря Филип. Да не би…

— Майка ти знае само това, което й кажа. Беше толкова упоена от лекарствата си, за да си дава сметка или да си спомня кога съм заминавал и кога съм се връщал. Когато й кажа на коя дата е станало нещо, тя ми вярва. Лекарството, което й бях взел от лекаря, този път истински, така я замайваше, че тя дори нямаше представа кога съм в къщи и кога излизам. Майка ти не знае, че ме е нямало у дома, когато са ти се случвали инцидентите, които те измъчваха.

Рейчъл се хвана за отговора му, за да се опита да измъкне колкото е възможно повече подробности от него, докато беше в настроение да се хвали.

— Ти ли ми изпращаше онези писма? Ти ли ме преследваше и заплашваше?

— Да, и това беше много умно от моя страна.

— Наричаш умно убийството на четирима мъже, извършено най-хладнокръвно? Как можеш?

Ърл се приближи и клекна до нея.

— Момчето на Уилям не ми създаде никакви проблеми — призна той. — Беше болно, имаше температура. Ти пък дремеше в съседната стая. Знаех, че не след дълго щеше да започне да те преследва и да се опитва да спечели благоволението ти. Не можех да допусна това да се случи с моята Рейчъл. Не се притесних, когато се омъжи за стария Уили — всички знаеха, че вече не може да оправи нито една жена. Предполагах, че с времето ще те налегнат щения, и аз щях да бъда наблизо, за да ги удовлетворя. Не си ли спомняш колко бях разкаян? Правех всичко възможно, за да се помирим.

— Обаче не успя да ме заблудиш, всичките ти преструвчици ми бяха ясни.

Тя се опита да седне, но Ърл я бутна назад.

— Знам. Затова трябваше да наредя нещата така, че да няма накъде да мърдаш. С Уилям също се справих лесно. Тъй като спяхте в отделни стаи, аз влязох незабелязано при него и го накарах да изпие отровата. Знаех, че ще прилича на сърдечна криза, пък и той беше толкова уплашен, че може и наистина да е получил удар. Сега, мислех си аз, ти ще бъдеш богата и свободна, и ще се върнеш при мен. Ти обаче продължи да ме презираш и да не ми обръщаш внимание, затова помогнах на Камелия да разпали пламъците на клюките по твой адрес. Надявах се, че когато те те измъчат достатъчно, ще се върнеш в къщи. Ти обаче отново ме изигра — омъжи се за оня Крейг Нюман. Трябваше да те оставя да поживееш по длъжко с него, за да вкара малко здрав разум в главата ти. На мен обаче ми беше неприятно някой друг да върши моята работа или да се гаври с моята собственост.

Рейчъл слушаше ужасена изповедта на втория си баща. Нямаше представа как да се измъкне от тази ситуация, но нямаше да се остави да я изнасили без жестока борба. А ако успееше да се измъкне, кой би повярвал на тази безумна история? Трябваше да го накара да говори колкото е възможно по-дълго в случай, че Дан и Питър бяха дошли наблизо, за да я търсят.

В това време Ърл разказваше със студено и жестоко изражение на лицето.

— Дойдох да те видя през онази сутрин. Нюман беше пиян и едва го изтърпях. Нареди ми никога повече да не стъпвам в дома му. Тогава видях, че ти припадна, докато работеше в градината. Това ми даде възможност да се отърва от това копеле. Замъкнах го нагоре по стълбите и го бутнах от горната площадка. За по-сигурно повторих още един път операцията. Предполагах, че ще изглежда като нещастен случай. Дори ида не станеше така, те нямаше как да докажат, че ти си го извършила. Знаех, че скоро отново ще бъдеш свободна и дори още по-богата. Бих убил и Пол, когато ти отне всичко, но това би могло да има опасни последствия за нас.

— Можеше! — каза саркастично Рейчъл. — То беше опасно за мен, чудовище! Имам късмет, че не ме затвориха в затвор или обесиха. Как уби Филип?

— Промъкнах се в къщата, както бях направил с Уилям, и го отрових. Беше толкова пиян, че не ме забеляза. Сложих отровата в шишетата с уиски и го държах буден, докато не изсмука всичко. Дадох му количество, достатъчно да убие двама. Върнах се вкъщи, направих нужното, за да разбере Катрин, че съм си у дома и коя дата сме, и зачаках да чуя за новия ти проблем. Когато обаче не се случи нищо, отидох да видя какво става. Лулу Ма ми разказа как сте погребали тайно Филип и че дори си унищожила бутилките от уиски и си заминала. Спомни си как те беше умолявала да не се омъжваш за Филип, по нареждане на „лекаря“ и на мен самия. Мислеше, че си го отровила, но не искаше да те арестуват. Ти спаси и двама ни от неприятности като скри тялото за известно време, така че всички доказателства да изгният. Постъпи много хитро, моето момиче.

Разказът му я отврати.

— Не съм го направила, за да те прикрия. Аз…

— О, знам защо го направи — заради сделката с оръжието и липсващите пари. Бас държа, че хубаво те уплаших, когато стрелях по теб в неделята след смъртта на Филип и като ти изпращах онези писма. Умно постъпих, че използвах твоя почерк, нали? Упражнявах се с години, гледайки ръкописите, крито беше оставила вкъщи, след като избяга. Имах предчувствие, че тази способност ще ми потрябва някой ден. Когато оставих шишенцето с отровата в хотелската ти стая в Огаста, твоят приятел за малко щеше да ме завари. Скрих се под леглото, когато той влезе с пиколото да остави цветята. Видях глупавата картичка, която написа. Направо загубих самообладание, моето момиче, когато започнахте да се опипвате с морския капитан. Затова и пуснах писъмцето в полицията, за да ти създам малко проблеми. Разбира се, това беше грешка от моя страна, но тогава още не знаех за другите ти проблеми и че Слейд е бил с теб само по работа. Но ти прекарваше прекалено много време с него и започвахте да ставате твърде близки. Не съм направил нито един пропуск, моето момиче, дори си взех обратно анонимното писмо, изпратено в полицията. А в бутилките от уиски, които изгори и зарови, нямаше отрова. Хареса ли ти паячето, което пуснах в умивалника ти?

— Можеше да ме ухапе, преди да съм го забелязала.

— И щеше да си го заслужиш, защото се любеше с оня моряк. Видях снимките ви — познавам щастливите физиономии от пръв поглед. С удоволствие ги накъсах на парченца и после ги изгорих. Той никога повече няма да те притежава.

Рейчъл разбра, че времето й изтичаше, тъй като Ърл се изпълваше с все по-силна омраза. Нямаше за какво повече да се хвали пред нея. Поне беше открила две важни неща: че тя не е виновна за нито едно от убийствата и че Дан е отговорен само за една от бележките, които беше получила и която беше написал скоро след запознанството им, преди да я опознае по-добре и да я обикне. Затова именно не я беше притеснявал повече.

— Трябваше да се досетя каква е истината, когато нищо не се случи по време на отсъствието ти. Мислех, че е така, защото хората на Дан ме пазеха. Освен това, мама ми каза, че си си бил вкъщи във всеки от дните, когато получавах заплашителните писма. Защо замина и ме остави на спокойствие?

— Мислех, че ти е необходимо малко спокойствие. Заплахите на другите мъже скоро щяха да те убедят, че се нуждаеш от помощта ми.

— Затова ли предупреди полицията за нашето бягство?

— Ти ме предизвика, моето момиче. Това стана по твоя вина, но ти се измъкна.

— Ти се опита да ме нападнеш! — обвини го тя. — Опита се да ме убедиш, че съм луда, че съм убийца. Този път обаче ще бъдеш разобличен и наказан.

— Морският капитан е един предател, той няма да те защити. Онова интересно писмо от съдружника ти пристигна, докато те нямаше. Прочетох го, когато дойдох да видя Лулу Ма. Казах й да го скрие, докато дойде време да ти го покажем. Предупредих я, че е възможно, след като го видиш, да убиеш капитана, за да си отмъстиш. Тази сутрин се промъкнах в къщата и й казах да ти го даде, за да видя как ще реагираш. Ако се ядосаш много и станеш опасна, щях да изпратя да повикат „лекаря“, така й обясних.

— Какво възнамеряваш да правиш с мен?

Ърл прокара пръсти по пламналата й буза.

— Първо мисля да ти доставя огромно удоволствие, след това да ти причиня страдание, както ти си ме карала да страдам много пъти, и накрая — да те убия. После незабелязано ще изнеса тялото ти, ще го заровя тайно и ще забравя, че си съществувала. Никой никога няма да ме заподозре. Ще помислят, че си избягала, след като си научила истината за любовника си, за това, как те е предал. Дори е забавно, че и ти ще свършиш като Филип — в таен гроб. След като уредя нещата, възнамерявам да се разведа с Катрин и да се оженя за богатата и страстна госпожица Джоунс.

Рейчъл изтръпна.

— Тя също ли участва в пъклените ти планове?

Ърл я дръпна за косата.

— Не говори глупости. Пред никого няма да издам тайната си. От години с нея сме просто приятели, но след съвместното ни пътуване с кораба до Бостън, тя започна да ме харесва повече. Това беше чисто съвпадение, но от завръщането ние сме любовници, така че ти не си ми нужна вече. Но аз не мога да те оставя да се измъкнеш ненаказана след всичко, което ми причини. Трябва да те накажа. Веднъж задоволил желанието си да те имам и след като умреш, няма дори да се сетя повече за теб.

Рейчъл се опита да хитрува.

— Камелия те мами, Ърл. Двама от мъжете, на които беше хвърлила око, предпочетоха мен, затова тя иска да те отмъкне от майка ми, за да си отмъсти.

Бараката прокънтя от дивия смях на Ърл.

— Това не е вярно, моето момиче. След като свърша с теб, ще разбереш защо ми е вярна до гроб. Всъщност, може и да не разбереш, защото с теб няма да бъда така мил и великодушен, какъвто бях с нея. Сега чакай да махнем тези дрехи и да се заемем с работата. Трябва да се погрижа за алибито си…

Силен удар разцепи вратата и Дан извика:

— Само я докосни, и си мъртъв, Старджър!

Ърл инстинктивно успя да се предпази от летящите във всички посоки парчета дърво. След това захвърли ножчето с ювелирна изработка и извади пистолета си.

— Само че първо ще убия вещицата! — извика той, вбесен от безсилие.

Куршум от пистолета на Питър Гарет го улучи в рамото. Подивелият мъж отстъпи, няколко крачки, но въпреки това вдигна оръжието си и го насочи към Рейчъл. Вторият куршум превърна сърцето на Старджър в мишена и се заби смъртоносно в него.

Дан си проправи път през неразборията, вдигна завързаната Рейчъл и я изнесе навън — на слънце и въздух. Питър ги последва, за да се увери, че младата жена е добре, тъй като Ърл Старджър вече нямаше нужда от помощ.

Докато Дан развързваше колана, за да освободи ръцете й, той я попита дали е ранена.

— Никак не ни се искаше да чакаме толкова дълго, любов моя — обясни той, — но Питър искаше да чуе пълната му изповед, за да приключи с този въпрос веднъж завинаги. Не знаехме, че има пистолет.

Тя трепереше, беше все още замаяна.

— Как ме открихте?

— Бърк видял като те нападнал и отвлякъл нанякъде. Бързо ви открихме. Слава Богу, Питър е пъргав и опитен следотърсач. Промъкнахме се отвън точно когато Старджър започна да изповядва престъпленията си. Питър ми каза да изчакаме първо да си признае всичко и чак тогава да се намесим. Това те освобождава от всякакви подозрения, любима.

— Знаех, че е зъл и подъл — въздъхна Рейчъл, — но никога не съм подозирала истинската му същност. Сигурно е поболял мама, само за да може да я тъпче с лекарства, които да я държат почти упоена и да си осигурява алиби. Всичко свърши, наистина свърши — тайнствената сделка, подозрителната смърт на толкова хора, тъмното ми минало.

— Сега вече можеш да започнеш всичко от начало, Рейчъл.

— Звучи по-лесно, отколкото е всъщност, Питър. Благодаря ти за помощта.

— Преди да отплувам, ще предам рапорта си на шерифа. Искам да бъда сигурен не само, че това ще сложи край на твоите дела, но и че те ще бъдат унищожени. Освен това искам да бъда сигурен, че вестниците ще разпространят цялата тази история. Местните жители няма повече да клюкарстват по твой адрес. Много от тях ти дължат извинение.

— Мога да мина и без последното. Единственото, което искам, е всички да разберат, че не съм виновна. Искам името и репутацията ми да бъдат неопетнени.

— Ще се погрижа за това, Рейчъл, имаш думата ми.

— А брат ми? Можеш да научиш как е той и да ми съобщиш?

— Да, и то в най-скоро време. Сигурен съм, че е добре. Той е добър агент.

— Питър — обади се нетърпеливо Дан, — би ли пренесъл тялото на Старджър в къщата? Двамата с Рейчъл трябва да поговорим сериозно. Имам да й кажа нещо важно, едно дълго отлагано признание.

Питър Гарет знаеше какво точно има предвид Дан.

— Отивам в града, за да уредя въпроса там. Ще отложа заминаването си за утре, така че довечера ще се върна в „Мос Хейвън“.

Двамата мъже натовариха тялото на Ърл върху един кон и агентът потегли. Когато изчезнаха от погледа им, притесненият морски капитан се обърна към младата жена.

— Не зная как да започна, Рейчъл.

Тя погледна любимия си и каза:

— Прав си, трябва да поговорим сериозно, Даниел Слейд… Маккандлис, Мак! Не си ли съгласен?

Очите на Дан се разшириха от учудване и смущение.

— Ти знаеш?

След като тя кимна, той попита:

— Как разбра? Кога?

Рейчъл разказа за писмото от Хари, а след това и за другото си откритие.

— Ти си ме мамил от самото начало. Защо, Дан?

— Съжалявам, Рейчъл, занапред ще бъда напълно откровен е теб — обеща той.

След като завърши разказа си, добави:

— Можеш да ми повярваш и да ми простиш, и тогава бихме живели чудесно двамата заедно. Можеш да не повярваш на думите ми и да ме отблъснеш, и тогава и двамата ще бъдем нещастни. Обичам те, Рейчъл, с цялото си сърце. Да върви по дяволите твоята „сделка“. Дори и да не можеш да имаш деца, обичам те и искам да се оженя за теб. И не за да докажа, че си убийца. И двамата знаем, че не е така. Отдавна ти вярвам. Все отлагах да ти кажа истината, защото винаги се случваше нещо, което да ми попречи да го сторя — или някаква опасност, или ти започваше да се съмняваш в мен, или пък аз започвах да се страхувам, че ще ми обърнеш гръб точно тогава, когато имаш най-много нужда от мен. Моментът винаги ми се струваше неподходящ, за да споделя тайната си с теб. Ако ти е нужно време, за да размислиш, аз ще почакам. Само не взимай прибързани решения, продиктувани от гнева и обидата ти. Какво друго трябва да ти обясня?

— Как разбра къде са били скрити парите? Видях ви, когато ги намерихте и чух всичко, което каза.

И тя повтори думите му.

— Тази сутрин намерих сред книжата на компанията една разписка, от която разбрах, че Филип е поръчвал материали за поправката на стъпалата на главния вход на „Мос Хейвън“. Когато с теб претърсвахме къщата и аз ти споменах, че това му беше любимото скривалище, ти отговори, че скоро никой нищо не е работил там. Но аз открих сметката, откъдето ставаше ясно, че все пак стъпалата са били поправяни. Фактът, че ти не знаеше за това, събуди подозренията ми. Все пак не бях съвсем сигурен дали съм прав, докато двамата с Питър не проверихме.

— Филип трябва да го е направил, докато съм била на гости у някой от арендаторите или на пазар в града — изказа предположенията си на глас Рейчъл, — защото даже не съм подозирала за такъв ремонт.

— Вярвам, че не си знаела. Питър също мисли така.

— През всичкото това време, всеки път, когато съм се изкачвала или слизала по стъпалата, парите са били точно под краката ми. Ако бяхме погледнали там през онази нощ, щяхме да си спестим толкова много неприятности.

— Трябва да сме благодарни, че бяха така добре скрити, любов моя — отбеляза Дан. — Ако тогава ги бяхме открили и използвали, нямаше да разберем истината за всичко останало. Вярно, беше трудно и страшно, но в крайна сметка нещата се уредиха по възможно най-добрия начин.

— Мисля, че си прав — съгласи се тя. — Но защо ли Филип е изпратил да те търсят? Нали мислеше, че си мъртъв?

— И да, и не. Известно време действително е мислел така, но после решил, че може и да се лъже. Наел детектив да ме издирва — ето къде е отишла част от спестяванията му. Човекът открил съществуването на някакъв капитан Даниел Слейд и съобщил на Филип за това. Брат ми се надявал и се молел това да съм аз, затова изпратил писмо до адвоката на семейството в Чарлстон. Когато отидох там, той ми го предаде.

И Дан й припомни за обърканото писмо, за което й бе казал преди. Обясни й, че се бе върнал у дома, за да се сдобри най-после с баща си и брат си. Каза й и за сандъка с личните вещи на Филип, които бе прибрал на кораба и които тя можеше да разгледа, когато пожелае. Разкри й как и защо се бе получило недоразумението с неговата „смърт“.

— Фирмата за амуниции и корабната компания не са вървели добре, но затова пък всичко в оръжейната компания се е развивало по мед и масло. Хари обаче се постарал да убеди Филип в обратното, за да спечели за сметка на Филип. Когато отидохме да го видим първия път, Хари не е знаел за смъртта на брат ми, затова беше толкова ядосан от факта, че съдружникът му, освен че задържа парите, беше тръгнал да върши някаква друга работа. Първите заплахи са били предназначени за теб и за Филип. След вестта за неговата смърт, Хари вече е бил сигурен, че парите са в теб, затова заплахите му станаха по-сериозни.

Дан спря за момент, след което продължи:

— На Филип са му били нужни много пари, за да ме открие и освен това наистина е загубил големи суми на хазартни игри. При парите е оставил и писмо за мен. В него пише, че има големи финансови затруднения и че се е съгласил да приеме сделката с оръжието, само за да може да стъпи отново на крака. Заклел се пред себе си да се откаже от залаганията, но дължал пари за няколко облога. Използвал двеста хиляди долара от парите на кубинците, надявайки се да спечели, но загубил и тях. След като разбрал, че в сделката е замесено и правителството на Съединените Щати, изпаднал в паника. Нямал никаква възможност да върне парите, които проиграл. Опасявал се, че ако даде остатъка от сумата на Хари, този кучи син можело да го убие и да задържи парите, като каже на кубинците, че Филип уж е загубил всичко при залагане. Надявал се, че ще получа другото му писмо и ще дойда да ти помогна, в случай че някой се опита да ти създаде неприятности. Той ти е вярвал и те е обичал, Рейчъл. Ако е бил в пълно съзнание сутринта, преди да умре, щял е да ти каже къде е скрил парите.

— Сигурна съм в това. Беше добър и мил човек. Съжалявам, че сам си създаде такива проблеми. Ако ги беше споделил с мен, може би щях да му помогна.

— Може би това донякъде е и моя грешка. Ако знаеше, че съм жив, може би нямаше да се самонаказва така, за да заглуши болката и чувството си за вина.

— Не можеш да обвиняваш себе си за грешките и слабостите на Филип.

— Точно както не можеш и ти да обвиняваш себе си за всичко, което извърши Старджър, за да се добере до теб.

— Ако не беше болната му страст към мен, всички те щяха още да са живи.

— Не е твоя вината, че си възбуждала похотта му, Рейчъл. Той беше луд и зъл човек.

— Но аз непрекъснато му създавах пречки, които е трябвало да преодолява.

— Ти обаче не си и подозирала това.

— Така е, но…

Той притисна устните й с пръст, за да й попречи да се самообвинява за нещо, което не е зависело от нея.

— Без „но“, Рейчъл. По същия начин, по който Филип е избрал погрешната посока, е постъпил и Ърл Старджър. Съжалявам, че не ти казах истината по-рано. Но имаше случаи, когато и ти се страхуваше да ми кажеш истината — напомни й той. — Ние станахме толкова близки през последните месеци, любов моя, и няма да позволим сега това да застане помежду ни.

— Как вървят нещата в корабната компания?

Това не бяха думите, които Дан желаеше и се надяваше да чуе, но реши да не настоява.

— Чудесно — отговори той. — След няколко дни всичко ще бъде уредено и разделено. Мисля, че Милтън Болдуин е всъщност почтен и честен човек. Просто е бил въвлечен в тази нечестна игра и се е надявал, че така ще реши своите проблеми. Филип е бил източник на неприятности както за него, така и за компанията със своите вечни залагания и лошото си настроение. Когато си се появила ти — с твоето тъмно и съмнително минало и настояще, в качеството си на новия му съдружник, нещата се влошили още повече. Хари му предложил начин да се измъкне от проблемите си и той се вкопчил в тази възможност, без да се замисли. Най-късно до края на тази седмица корабната компания Маккандлис ще бъде твоя. Спомняш ли си достатъчно за бизнеса от времето, когато си работила при Филип, за да я управляваш?

— Ти каза на Милтън, че фирмата се връща в Чарлстон.

— Тогава мислех, че ще се омъжиш за мен и ще се преместим да живеем там.

— Мислиш ли, че някой тук би се съгласил да сключва сделки с мен, Черната Вдовица?

— Защо не? Скоро всички ще знаят истината.

— Дори и да повярват на написаното във вестника, ще се чувстват прекалено неудобно, за да искат да работят с мен. Направи така, както обеща на Милтън — премести семейната фирма в Чарлстон.

Думите й го разтревожиха, но в тона й не звучаха горчивина или обвинение.

— Не искам да ти отнемам компанията, любов моя. Не искам да ти отнема нищо от това, което ти е оставил Филип. Той те обичаше, ти си неговата вдовица и наследница.

— Това е така, само защото той мислеше, че си мъртъв. Щеше да остави компанията на теб, ако знаеше със сигурност, че си жив. Мисля, че ти трябва да я вземеш.

— Защо, Рейчъл?

— Защото ще ти е нужна, за да издържаш жена си и, да се надяваме, семейството си.

Дан потръпна цял в очакване.

— Това означава ли…

— Че те обичам и искам да се омъжа за теб ли? Да! — отговори тя с усмивка.

— Наистина ли ме разбираш и ми прощаваш?

— Да, капитан Маккандлис, ако предложението ти е все още в сила.

Дан я приюти в обятията си и я притисна силно.

— В сила е, любима.

Очите им се срещнаха и те се целунаха, прогонвайки завинаги мъката и съмнението. Любовта им беше прекалено силна и означаваше прекалено много и за двамата, за да си позволят някаква грешка, която да я унищожи. Устните им се сляха.

— Трябва да прекратим това, сър. Питър скоро ще дойде да ни търси.

— Само ако се съгласиш да се оженим тази седмица.

— Какво ще кажеш за петък следобед? — предложи тя.

— Защо толкова дълго? — попита той с шеговито тъжен вид.

— Първо трябва да уредим някои неща — компанията, да кажем на майка ми за Ърл, да поговорим с Лулу Ма и да организираме венчавката. Не ме интересува какво ще кажат или мислят хората, искам този път — последния, всичко да бъде както трябва.

— Истинска сватба, така ли?

— Да, този път, за последен път, завинаги.

Два дни по-късно Ричард Флеминг пристигна в „Мос Хейвън“. Рамото му беше превързано и все още не движеше ръката си, но се чувстваше отлично. Разговаря в продължение на часове с Рейчъл, Дан и Питър за общото им премеждие. Братът на младата жена се почувства истински щастлив и облекчен, когато разбра, че Питър е изпратил оръжието още миналата седмица и че то трябваше да пристигне в Куба днес. След оздравяването си Ричард трябваше да се върне при бунтовниците, но не за дълго. Той направи и една голяма изненада на Рейчъл и майка им — беше открил сестрата близначка.

— Вече изпратих телеграма на Розмари и й казах да пристигне тук в четвъртък. Оказва се, че и аз съм пристигнал точно навреме, предвид предстоящото събитие.

— Дан каза ли ти другата добра новина? — обърна се Питър към Рейчъл.

— За това, че мога да задържа парите за оръжието ли?

Тъй като агентът кимна утвърдително, тя продължи:

— Да, и това е наистина чудесно. Ще ги използвам, за да уредя дълговете на фирмите в Атина и Огаста. Ще върна на Дан парите, които вложи в тази сделка, а всичко останало ще дам на Моли Сю Ледърс. Съпругата на Хари ще получи парите от продажбата на оръжейната компания и освен това има и други средства за издръжката си, пък и семейството на Хари няма право да получи неговата част след всичко, което е сторил. Моли Сю загуби всичко, освен застраховката на Джордж, така че заслужава неговата част от печалбата. Джордж беше добър човек и честен съдружник и изпълни задълженията си. Тъй като съпругът ми е заложил и загубил своята част, не е редно аз да взема остатъка от сумата след изплащането на дълговете.

— Ти използва парите от застраховката си за изпълнението на договора и загуби частта си от печалбата, следователно, загубила си солидна сума. Филип беше мой брат, затова няма нужда да ми плащаш. Хората, загубили работата и доходите си в компанията за амуниции, се нуждаят от останалата сума повече, отколкото аз.

Рейчъл се усмихна на любимия си.

— Това е много щедра и великодушна постъпка, Дан. Моли Сю ще се погрижи за това вместо нас. Получих телеграма от купувача в Атина — продажбата на компанията и на склада в града, ще стане още тази седмица, веднага след като изплатим дълговете й, които съвсем не са толкова големи, както ни убеждаваше Хари. Ще получа неголяма печалба от продажбата на собствеността на фирмата, намираща се извън града. Питър, има ли някакви проблеми във връзка с незаконното използване на патентите за производство на оръжие?

— Фалшивите лицензи са унищожени, а оръжието е извън страната. Ще добавим и това в обвинението. Веднъж осъден, Хари май ще прекара остатъка от живота си в затвора.

Специалната вечеря беше приготвена и сервирана от щастливата Лулу Ма Морис, чиято душа се бе освободила от огромен товар. Икономката, която също щеше да замине в Чарлстон, за да се грижи за новия дом на младото семейство, си тананикаше, докато работеше.

Бръчките й се бяха поизгладили, също както и настроението й. Сега, когато не носеше вече онова ужасно бреме на раменете си, тя беше наистина нова жена, и то такава, на която можеше да се вярва. Срамуваше се, че се бе оставила Ърл Старджър да я измами така, но всички я разбираха и й прощаваха. Никога вече нямаше да се съмнява или да бъде непочтена към своята господарка, която обичаше като свое собствено дете.

В четвъртък Катрин Флеминг Старджър пристигна за сватбата на най-малката си дъщеря. Беше се разкаяла за грешките си, оказа се, че дори на нея й беше трудно да скърби за злия лъжец, за когото се беше омъжила. Щеше да й бъде нужно време, за да сложи в ред собствените си чувства и живота си, но тя знаеше, че в крайна сметка ще успее. Също като Лулу Ма, все още красивата блондинка беше щастлива, че никой не я обвиняваше за миналите й грешки.

Същия следобед Розмари Флеминг Симс и съпругът й пристигнаха в плантацията от малката си ферма в Мейкън. Розмари разказа на сестра си и на майка си как се бе запознала със своя съпруг и къде точно в централна Джорджия се намираше домът им. Семейството имаше две деца, и двете момчета, които бяха останали при сестрата на мъжа й. Тя обеща да ги доведе някой път, за да се запознаят с баба си, леля си, вуйчо си и чичо си. Обясни, че досега не им се беше обаждала, защото не е искала неприятният Ърл Старджър да знае къде се намира и къде би могъл да я намери.

Срещата на Рейчъл със семейството й беше много вълнуваща, за първи път от войната насам се почувстваха наистина щастливи. В продължение на часове си разказваха един на друг какво им се беше случило през тези години.

По-късно, когато останаха сами, Розмари сподели с Рейчъл.

— Не можех да пиша или да посетя мама, защото исках Ърл да изчезне завинаги от живота ми. Опипваше ме при всеки удобен случай и знаех, че ще стане още по-лошо, ако не бях напуснала дома ни. Страхувах се да кажа на мама, опасявах се, че ако се опита да ме защити, той ще започне да се отнася зле с нея и дори да я бие. Видяхме се случайно веднъж и той ме заплаши, че и двете ще пострадате, ако се опитам да се видя или свържа с вас. Разбрах, че ти също си се омъжила и вече не живееш при тях, но не знаех как да те открия. Той беше много лош и опасен човек, Рейчъл. Мисля, че именно той уби Рандъл, но няма да го кажа на мама, защото това ще й причини страшна болка.

— Права си, Розмари, не трябва да споменаваме за това пред нея. И аз го подозирах, а сега вече знаем, че той е способен да извърши убийство. Слава Богу, отървахме се от него. А ти толкова много ми липсваше. Щастлива съм, че сме заедно.

— Аз също, сестричке. Утре ще бъде незабравим ден за всички нас.

Същата тази вечер семейство Флеминг и Дан с радост прочетоха написаната в местния вестник история, чийто автор беше не друг, а самият Харолд Сеймур, за невероятните събития, преживяни от Рейчъл, набедена като Черната Вдовица. Най-после беше дошъл краят на тези подозрения и несъстоятелни обвинения. Освен това забелязаха няколко реда, които съобщаваха, че госпожица Камелия Джоунс се е преселила някъде на север. Това беше друга тайна, която Рейчъл също нямаше намерение да сподели с майка си, за да й спести излишна мъка — връзката на Ърл с червенокосата сплетница и намерението му да изостави Катрин и да се ожени за Камелия.

Рейчъл знаеше, че шерифът е изпратил един брой от вестника и до Пол, за да знае кой е убил брат му. Радваше се, че най-после той ще научи истината и че, може би, ще се почувства виновен за лошото си отношение към нея.

В петък, на двадесет и пети юни, в пет часа, приятели и роднини се събраха в църквата извън града, за да присъстват на бракосъчетанието на Рейчъл Флеминг Барлоу Нюман Маккандлис и Даниел Слейд Маккандлис, неин бивш девер. Корабът на Дан не бе отплавал за Африка, така че Люк Конър беше неговият кум, а целият екипаж присъстваше на церемонията.

Питър Гарет също не беше заминал, за да не пропусне щастливото събитие. Моли Сю Ледърс беше пристигнала от Огаста специално за сватбата. Милтън Болдуин и съпругата му също присъстваха. Бърк Уелс и жена му не биха пропуснали щастливия миг за нищо на света, а Катрин и Лулу Ма Морис плачеха от щастие. Присъстваха също адвокатът Франк Хенли и съпругата му, бижутерът Адам Мейгс и съпругата му, репортерът Харолд Сеймур, който не беше поканен, но искаше да напише края на историята, и повечето от арендаторите на Рейчъл.

Усмихнатата двойка застана пред пастора, който беше готов да започне церемонията. Розмари, нейната кума, и най-добрият приятел на младоженеца, застанаха от двете им страни. Ричард вече бе заел място до майка си, след като бе отвел сияещата булка при младоженеца.

— Рейчъл и Дан, приятели и роднини — започна пасторът, — днес се събрахме тук, за да съединим тази двойка в свещен съюз пред погледа на Господ и на тези свидетели.

И той прочете няколко от свещените текстове, посветени на брака и на задълженията на съпрузите един към друг, след което ги помоли да дадат обета си.

Булката, в чудесна бледосиня рокля, започна с мелодичния си глас:

— Аз, Рейчъл, взимам теб, Дан, за законен съпруг, и ще те обичам и уважавам, в здраве и болест, в добри и трудни времена, в богатство и бедност, докато смъртта ни раздели.

Младоженецът, който не отстъпваше по хубост на булката в тъмносиния си костюм, отвърна:

— Аз, Дан, взимам теб, Рейчъл, за законна съпруга, и ще те обичам и ще бъда мил с теб, ще те храня и пазя, в здраве и болест, в добри и трудни времена, в богатство или бедност, докато смъртта ни раздели.

Божият служител каза няколко думи, след което Дан постави златна халка на пръста на Рейчъл и рече:

— Венчавам те с този пръстен.

Усмихна се и добави:

— Завинаги.

Рейчъл погледна пълните му с обожание сини очи и повтори:

— Завинаги.

Пасторът съедини ръцете им със своите и каза:

— С властта, дадена ми от Бога и държавата, ви провъзгласявам за мъж и жена. Това, което Бог е съединил, човек не може да раздели. Благославям брака ви и ви желая много радост. Можете да целунете съпругата си, капитан Маккандлис.

Младоженците застанаха с лице един към друг. За миг размениха съучастнически погледи и усмивки, след което се целунаха и всеки прошепна в ухото на другия „Обичам те“.

След това пасторът обяви, че в двора има празненство, на което гостите могат да поздравят щастливата двойка.

Някои от присъстващите наистина нямаха търпение да сторят това. Розмари се хвърли на врата на сестра си, а Люк Конър запрегръща братски Дан. Ричард, Катрин, Лулу Ма и Бърк ги последваха.

Младоженците излязоха в двора, ограден от сенчести дъбове, покрити с испански мъх, където бяха подредени дървени столове и маси. Различните ястия и сладкиши бяха приготвени от Катрин, Розмари и Лулу Ма. Шампанското беше подарък от Милтън Болдуин.

Всички, и най-вече младоженците, прекараха чудесно, бъбрейки с приятели, похапвайки от вкусните блюда и пиейки шампанско.

Тъй като къщата беше пълна с приятели, а корабът с моряци, Рейчъл и Дан потърсиха усамотение в хотела в края на града. Малко след пристигането си те вече бяха съблечени и легнали в леглото. Всеки оплиташе другия в златна мрежа от възторг и очарование.

— Обичам те, Рейчъл Маккандлис — прошепна той и я целуна.

— Обичам те, Даниел Маккандлис — отвърна тя, преди да направи същото.

Рейчъл впи поглед в очите на любимия си. Трябваха й почти три години, за да го открие и спечели. Най-после тъмният облак, надвиснал над главата й, се бе разнесъл, оставяйки след себе си прекрасна слънчева светлина. Беше се омъжила за четвъртия си и последен съпруг, единствения мъж, когото някога беше обичала и желала. Обвиненията и клюките за Черната Вдовица оставаха в миналото. Дан я бе помолил „Бъди моя завинаги!“ и тя беше изпълнила желанието му. Сега обаче нямаше да мислят за щастливото си бъдеще, а щяха да обърнат цялото си внимание към настоящето и един към друг.

ЕПИЛОГ

Чарлстон, 1880 г.

— Какво правиш, любов моя? — попита Дан, влизайки в спалнята им.

Рейчъл погледна красивия си съпруг и се усмихна.

— Залових се с кореспонденцията си. Единственото време, когато е достатъчно тихо и спокойно, за да мога да свърша тази работа, е когато децата спят следобед или след като си легнат вечер. Те целите кипят от енергия и любопитство. Ангажират цялото ми време.

— Ти беше тази, която настояваше непрекъснато да се доказва — пошегува се той.

Рейчъл се засмя и го подразни:

— Не съм сигурна, че съм имала предвид точно пък три пъти за пет години, мъжествени ми капитане. Искаш да имам време и сили за теб. Не зная как бих се справяла, ако не беше Лулу Ма. Ще трябва май, преди да сме я загубили, да наредиш на моряка си Зед Тарпли да престане да я ухажва.

— Предполагала ли си някога, че тази кисела стара мома някой ден ще започне да се държи мило с мъжете? Двамата със Зед се държат като младежи, изживяващи първата си любов.

— И това наистина е така, а аз съм щастлива заради тях.

— Аз също. Бих искал всички да бъдат щастливи като нас.

Докато Дан събличаше сакото си, Рейчъл го попита:

— Добре ли мина срещата ти? Днес се прибираш по-рано.

Той отговори, изпълнен с гордост:

— Да, много добре. Привлякох още един клиент със значителна сума. Корабната компания Маккандлис е преуспяваща. Радвам се, че се върнахме тук. Нещата при Милтън също вървят добре. Двамата заедно изпълнихме няколко крупни сделки.

— А аз се радвам, че изгладихме миналите си недоразумения. Ти беше прав — той наистина е почтен човек, а на всеки може да му се случи са сгреши. Люк ще дойде ли утре на вечеря? Пристига днес привечер, нали?

— Да. Доставя му голямо удоволствие да бъде капитан на „Мери Уинд“ и през тези години вършеше чудесно работата си. Казва, че тя все още се справя като нова.

— Липсва ли ти морето и „Мери Уинд“?

— Нямам време да помисля за това. Работата ми е много напрегната и съм доста зает с прекрасното си семейство. Няколкото пътувания, които направих, ме задоволяват напълно… На кого пишеш?

Тя го видя да се приближава към нея с гъвкавата си походка. Въпреки че живееше с него вече от няколко години, той все още караше сърцето й диво да тупти, а тялото й да пламти от желание само от присъствието му.

— На мама и на Розмари — отвърна тя. — За всички е добре, че живеят и работят заедно в „Уайт Клауд“. Мама е отново здрава и щастлива. Въпреки че Розмари и Том продадоха малката си ферма и се преместиха при нея, тя се превърна отново в предишната силна и независима жена. Розмари се нуждае от помощта й. Боже мой, да трябва да пазиш шест деца, шест вечно подскачащи топки, да тичаш след тях и да гледаш да не се наранят! — Прошепна тя, говорейки за двете двойки близнаци, добавени към двете момчета, които сестра й вече имаше, когато двамата с Дан се ожениха.

— Шест деца са наистина много трудна задача. Слава Богу, нашите идват по едно.

— И аз благодаря на Бога за това — съгласи се с усмивка Рейчъл. — Сигурна съм, че децата са доволни, че живеят в такава голяма плантация и по цял ден играят на воля.

— Тъгуваш ли понякога за „Мос Хейвън“ или Савана?

— Не. Постъпих умно, че продадох „Мос Хейвън“ на Бърк Уелс. Досега не е пропуснал нито една от годишните си вноски. Арендаторите му носят добри печалби.

— Те, и обработката на останалата земя. Той е умен и трудолюбив мъж. Остана много доволен, когато го навестих преди две седмици. Иска следващия път да дойдеш и ти с децата. Имаш ли някакви вести от Ричард тази седмица?

— Днес получих писмото му. Мисля да му отговоря утре. Казах ли ти, че в последното си писмо ми писа, че Рамон и Росария са се оженили?

Дан кимна.

— Този път изпращат Ричард в Южна Америка. Имало някакви проблеми между Чили, Перу и Боливия. Испанският език отново му е бил от полза.

— Брат ти свърши много добра работа в Куба. Примирието няма да продължи дълго, но поне засега, след дългите години на жестока борба, там е спокойно.

— Ричард ми каза, че наричали въстанието „Десетгодишна война“. Тъжно е, но то започна доста преди шестдесет и трета година и сега, след седемдесет и осма, положението там все още не е съвсем спокойно. Войната не е приключила.

— Ричард и Питър предполагат, че една битка — последна и на широк фронт — ще уреди нещата. Люк обаче се надява това да не излезе вярно, защото той често пътува до Куба.

— Как е Питър? — попита младата жена. — Получавал ли си наскоро вести от него?

— През последните месеци не се е обаждал. Но е добре и все още „агентства“ — пошегува се Дан.

— Съмнявам се, че някога брат ми или той ще се откажат от това. Те обичат този вълнуващ, изпълнен с предизвикателства и приключения живот.

— Ако си намерят жена като теб, ще се откажат, както сторих и аз.

— Благодаря ви, любезни господине, но аз съм тази, която имаше късмет, че те срещна.

Дан се наведе и леко я ухапа по врата. Рейчъл се засмя гърлено и се изви. Младият мъж протегна към нея ръка, целият му вид говореше, че се опитва да я съблазни. Тя срещна погледа му, прочете поканата в него и стана. Устните им се сляха в гореща целувка.

Нищо през изминалите години не беше променило желанието им един за друг. И двамата съзнаваха, че наистина имат късмет, че дните им са щастливи и охолни. Бяха истински доволни от живота и семейството си.

Бяха преместили тленните останки на Филип в имението на семейството край Чарлстон и всички призраци от миналото бяха изчезнали. Сега вече като че ли им се случваха само хубави неща.

И двамата се задъхаха и изгаряха от желание, породено от целувките и ласките им.

— Ще заключа вратата — каза Рейчъл. — Нямаме много време, любов моя. Следобедният им сън никога не продължава повече от два часа и минутите изтичат.

След като заключи, младата жена се обърна. Погледна към съблечения мъж, който я чакаше в леглото, захвърлил от нетърпение дрехите си на пода. Главата му беше подпряна на таблата на леглото, а гърбът — облегнат върху възглавниците. Беше махнал всички дрехи от себе си, но покрил долната част на тялото си с чаршаф — хитрост, с която искаше да я подразни. Тя се усмихна.

Дан гледаше съпругата си, която се приближи до леглото и спря до него, за да се съблече. Рейчъл умишлено бавно събуваше обувките си. Разкопча роклята си и я издърпа нагоре през главата, сладострастно извивайки тялото си. След това мъчително бавно започна да развързва връзките на ризата си и я съблече, излагайки на доволния му поглед налетите си гърди. Освободи се и от кюлотите си и ги ритна настрана. Тялото й беше все още стройно, гладко и стегнато. Кожата й беше като коприна и той не можа да устои на желанието да я погали.

— Измъчваш ме, Рейчъл — каза, изпълнен с гордост и копнеж той.

Младата жена хвана чаршафа и го отметна настрани, разкривайки великолепното му тяло.

— Обещахме си, че никога няма да допуснем нещо помежду си, помниш ли?

И тя легна до него. Тъмнокестенявата й коса се разпиля по възглавницата. Изразителните й очи, златни като мед, издаваха глада й за него. На свой ред тя прокара пръсти по окосмените му гърди, правейки от време на време малки кръгчета по пътя си. Усети ускорените от желанието удари на сърцето му. Очерта линията на брадичката му, силна и гладко избръсната. След това пръстите й продължиха да очертават носа и устните му. Доставяше й голямо удоволствие да го докосва и възбужда.

Дан се извъртя, за да могат ръцете и устните му да се заемат с прекрасното й тяло. Искаше тя да сподели екстаза му. Копринената й кожа го опияняваше. Ръката му се движеше ту в една, ту в друга посока, сякаш търсеше път към рая. Зарови пръсти в гъстата й дълга коса и я целуна с цялата си душа.

Двамата се прегръщаха и притискаха един към друг, опивайки се от близостта си. Галеха телата си с нарастваща страст.

Устните на Дан се отделиха от нейните и започнаха да се спускат надолу по шията й, по голите й рамене, по гърдите. Докосна съвсем леко с устни върховете им. Топлият му дъх ги възпламени и те настръхнаха още повече. Езикът му щедро ги даряваше с наслада. Усети тялото й да потрепва от възбуда. Младата жена изстена от удоволствие. Ръцете му се насочиха към долната част на корема й, чувствени и настойчиви. Нежно и изкусно започна да гали влажната сатенена плът.

Рейчъл затвори очи, наслаждавайки се на всяко негово докосване. Дланите й се плъзгаха по мускулестия му гръб, стегнатите хълбоци, после се насочиха към туптящите му слабини. Тя се усмихна, когато той рязко си пое въздух и се напрегна от сластната й милувка.

Скоро и двамата бяха обгърнати от пламъците на страстта. Нямаше нужда тя да му казва, че е готова и изгаря от желание да го приеме в себе си, нито на него — че е дошъл моментът. Той се прехвърли отгоре й и проникна в нея. Слети в едно, те обединиха усилията си, които щяха да засилват желанието им за още наслада и след това да го задоволят. И двамата знаеха много добре как да си доставят удоволствие един на друг.

— Прекрасно е, Дан — прошепна тя, без да отделя устните си от неговите.

— Винаги е така, любов моя — отговори той и устните им отново се сляха.

Не можеха да се сдържат повече. Скоро достигнаха върха на страстното удовлетворение.

Малко след това, докато лежаха доволни в обятията си, в един миг и двамата едновременно надигнаха глави, за да се погледнат. Усмихнаха се един на друг и нежно се целунаха.

— Обичам те, Рейчъл, все повече и повече с всеки следващ ден.

— И аз все си мисля, че не бих могла да те обичам повече, нито пък любовта ти да бъде по-сладка, но винаги става точно това. Тъкмо съм решила, че съм преживяла най-хубавия миг в живота си, следващият път се оказва по-хубав от всички предишни, взети заедно. И досега краката ми се подкосяват и започвам да горя, само от един твой поглед или докосване. Колко те обичам, Дан.

Младият мъж я прегърна, а сърцето му преливаше от силни чувства.

— Това е съдба, Рейчъл, ние сме родени един за друг. Всеки от нас е точно това, от което другият се нуждае. Мисля, че го усетих още в първия миг, в който погледнах това красиво лице и тези необикновени очи. Ти ме омагьосваш, но моля те, винаги го прави.

— Винаги, любов моя. Спомни си какво ме помоли ти и какво ти обещах аз.

Дан се усмихна и прошепна дрезгаво:

— Завинаги.

— Да, капитан Даниел Слейд Маккандлис, завинаги. И аз наистина ще спазя обещанието си.

Издание:

Джанел Тейлър. Бъди моя завинаги

ИК „Бард“, София, 1994

Редактор: Камелия Вълова

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Епилог

Допълнителна информация

Заслуги